ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 688/1096/22

Провадження № 11-кп/4820/595/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2022 року, -

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою суду у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про приведення міри покарання у відповідність до вимог законодавства відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу і ухвалити нову, якою направити матеріали справи до суду першої інстанції для нового розгляду, оскільки вказана ухвала суду є незаконною. На його думку ухвала винесена суддею поза робочий час, з порушенням нарадчої кімнати.

Звертає увагу на те, що в ухвалі допущені описки щодо його даних.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів справи, вироком Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2004 року ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.115, п.13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.125, ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних Верховного Суду України від 06 травня 2004 року даний вирок залишено без змін.
Крім того, вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2005 року ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ст.349, ч.2 ст.27 ст.392, ч.2 ст.15 ч.2 ст.393, ст.ст.70, 71 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2006 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2005 року залишено без змін.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2016 року скасовано, у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано засудженому ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2003 року по 06 травня 2004 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого суд мотивував своє рішення тим, що на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Згідно з ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

Кримінальний Закон визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Покарання у виді довічного позбавлення волі має початок його обрахунку, однак не має кінцевого терміну відбуття покарання.

Таким чином, для застосування положень статей 81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру, призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку караність діяння, вчиненого засудженим, не усунена, закон, яким би призначена міра покарання пом`якшувалась, відсутній, неконституційність призначеного покарання, як вже було зазначено вище, Конституційним Судом не встановлювалась, що додатково свідчить про відсутність підстав для приведення вироку у відповідність.

Крім того, суд, приймаючи рішення про відмову ОСОБА_6 в задоволенні вказанного клопотання, обґрунтовано зазначив, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на нього не можуть поширювати свою дію норми ст.ст.81, 82 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Рішенням ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

У своїй постанові від 08.07.2020 року Велика Палата Верхового Суду (справ №1-42/2004) дійшла правового висновку, що довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі;механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.

В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

Оскільки, на даний час, законодавством України не передбачено право засудженого до довічного позбавлення волі на заміну невібутого покарання більш м`яким та відсутній механізм його реалізації, колегія суддів приходить до висновку про неможливість приведення вироку Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2004 року щодо ОСОБА_6 до вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості дострокового звільнення засуджених від покарання у виді позбавлення або заміни такого покарання на більш м`яке вирішення таких питань можливе в порядку діючих статей 537,539 КПК України.

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 про те, що в оскаржуваній ухвалі суду зазначено відомості щодо нього, які не відповідають його паспортним даним, є безпідставними, оскільки ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 липня 2022 року виправлена описка щодо даних ОСОБА_6 .

Твердження апелянта про те, що суддею першої інстанції порушено таємницю нарадчої кімнати, а саме, що вихід з нарадчої кімнати відбувся поза межами робочого часу даного суду, є помилковими, так як відповідно до приписів ч.1 ст.376 КПК України, судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати та відповідно до діючого законодавства не має встановлених обмежень щодо виходу з нарадчої кімнати саме в межах робочого часу суду.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою та вмотивованою, порушень діючого законодавства не встановлено, відтак підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст.404,405, п.1 ч.1 ст.407,418,419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2022 року щодо засудженого ОСОБА_6 - залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її постановлення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2