Номер провадження: 11-кп/813/1179/22
Номер справи місцевого суду: 496/67/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючий суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеокоференції матеріали справи за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 10 березня 2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.289 КК України, у кримінальному провадженні №0000369 від 23.11.2021 року,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою було задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно неповнолітнього ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, в рамках кримінального провадження №0000369, внесеного до ЄРДР 23.11.2021 року.
Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме: з 10.03.2022 року до 24 год. 08.05.2022 року, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», та визначено заставу у розмірі 49620 грн.
Мотивуючи оскаржуване рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції посилався на те, що обвинувачений є неповнолітнім, проте обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, у провадженні суду відносно нього перебуває чотири обвинувальні акти, окрім того обвинувачений, перебуваючи під домашнім арештом, порушив його умови та продовжив вчиняти кримінальні правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі, а саме цілодобовий домашній арешт. Обвинувачений посилається на незаконність оскаржуваної ухвали, стверджує, що:
- ризики, наведені стороною обвинувачення, як підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого відсутні;
- стороною обвинувачення не надано суду жодних реальних доказів його вини;
- він має міцні соціальні зв`язки, а саме: родину, яка потребує його допомоги, місце проживання, позитивні характеристики;
- триваюча збройна агресія РФ проти України може призвести до захоплення російською армією СІЗО, у якому перебуває обвинувачений.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
У судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримала доводи та вимоги поданої апеляційної скарги, просили скасувати оскаржену ухвалу та застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід.

30.03.3022 року прокурор Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 надіслав заяву, в якій просить апеляційний розгляд провести без участі прокурора.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.
Біляївським районним судом Одеської області розглядається кримінальне провадження №0000369 від 23.11.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.289 КК України.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, який відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжкого злочину.
Апеляційний суд вважає, що, розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.
Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду та вчинення інші кримінальні правопорушеннь.
Доводи апелянта щодо ненадання стороною обвинувачення доказів вини ОСОБА_7 апеляційний суд відхиляє, з огляду на наступні обставини.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції» є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження про безпідставність обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.
Приймаючи до уваги зазначене, апеляційний суд вважає, що обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення на даній стадії, при розгляді апеляційного провадження на ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не перевіряється.
За таких обставин, доводи обвинуваченого, щодо необґрунтованості обвинувачення є безпідставними.
Посилання захисника на недоведеність заявлених стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та їх відсутність, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив його належність в оскаржуваній ухвалі.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були підставою обрання обвинуваченому запобіжного заходу, не зменшились та виправдовують подальше тримання його під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність встановлених судом ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
Тож, апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, а також існування ризиків переховування останнього від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість інкримінованого злочину, та можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження. Окрім того, апеляційний суд вважає слушними та приймає до уваги як характеризуючи особу ОСОБА_7 посилання суду першої інстанції на порушення обвинуваченим умов перебування під домашнім арештом та продовження ним злочинної діяльності.
Тож, обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_7 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності та вчинення інших кримінальних правопорушень.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризики, передбачені п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеними.
Таким чином, доводи сторони захисту про відсутність підтвердження існування ризиків апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.
Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
Соціальні зв`язки обвинуваченого апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки, на переконання апеляційного суду, громадянство, наявність місця проживання та позитивних характеристик не є достатньо переконливими обставинами, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики.
Обставини ж щодо перебування на утриманні обвинуваченого його родини належними доказами стороною захисту підтверджені не були.
Крім того, обвинуваченим не надано будь-яких документів на підтвердження доводів щодо його працевлаштування, джерел його доходів, а відтак і здатності утримувати будь-яких осіб.
Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_7 на вказаній стадії кримінального процесу ані судді, ані апеляційному суду надано не було.
Зауваження обвинуваченого щодо можливого захоплення СІЗО, у якому він перебуває, російською армією апеляційний суд не може прийняти до уваги як підставу звільнення обвинуваченого з-під варти чи неможливості застосування до нього відповідного запобіжного заходу.
З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.
Матеріали справи не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які стали підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, або неможливість перебування обвинуваченого під вартою.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а обвинувачений не позбавлений можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання його під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.
У відповідності до п.п. 61, 62 рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року по справі «Смирнов проти Росії» наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи.
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, апеляційним судом не встановлено та стороною захисту не доведено.
Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та скасування ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 10 березня 2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.289 КК України, у кримінальному провадженні №0000369 від 23.11.2021 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3