Дата документу 03.10.2022 Справа№ 317/186/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/81/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1087/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 жовтня 2022 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_11 (з урахуванням змін заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_12 ) на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 червня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Радянське Запорізького району Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимий,

визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та їм призначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі кожному.

Запобіжний захід ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 постановлено рахувати з моменту їх фактичного затримання 29 жовтня 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь держави по 23673 грн. 87 коп. з кожного у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за наступних обставин.

У ніч з 23 на 24 жовтня 2020 року (встановити точний час в ході судового розгляду не вдалось) ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходились в будинку АДРЕСА_4 за місцем мешкання ОСОБА_13 , де також знаходився потерпілий ОСОБА_14 і з яким у обвинувачених виник конфлікт.

У ході конфлікту обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 почали завдавати потерпілому ОСОБА_14 множинні удари в область голови.

Після того, як власник будинку ОСОБА_13 зробив їм зауваження, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 взяли потерпілого ОСОБА_14 під руки та витягли його з будинку на ділянку місцевості, що знаходиться на відстані кількох метрів від проїжджої частини АДРЕСА_4 та веде вглиб балки, розташованої навпроти будинку АДРЕСА_4 , де, реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_14 , продовжили завдавати йому чисельні удари кулаками по голові та ногами в область тулуба.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_14 , обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по черзі здавлювали шию потерпілого, утримуючи її в такому положенні близько однієї хвилини, внаслідок чого спричинили ОСОБА_14 смертельні тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер на місці події.

Після того, як ОСОБА_14 перестав подавати ознаки життя, обвинувачений ОСОБА_8 облив тіло потерпілого горючою рідиною та підпалив його з метою приховування слідів вчиненого злочину.

Побачивши, що тіло ОСОБА_14 не згоріло, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відтягли його до балки, після чого ОСОБА_8 знову сходив додому за бензином та, повернувшись до балки, облив тіло ОСОБА_14 бензином та знову підпалив його. Потім обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розійшлись по домівкам.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок незаконним та необґрунтованим.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, але надав їм невірну правову оцінку.

Відповідно до висновку СМЕ, смерть ОСОБА_14 настала від поєднаної травми голови, шиї, тулуба з пошкодженням щитоподібного хряща, шийного відділу хребта, численних двобічних переламів ребер, що призвело до розвитку шоку.

До того ж, після травми ОСОБА_14 міг здійснювати активні цілеспрямовані дії на протязі кількох десятків хвилин, що спростовує показання свідка ОСОБА_13 та висновки суду про те, що ОСОБА_14 був сильно п`яний, не міг самостійно пересуватись і не розмовляв.

Вважає незрозумілим, чому суд першої інстанції прийшов до висновку, що смерть ОСОБА_14 настала саме від здавлювання шиї, якщо відповідно до експертного висновку, послідовність нанесення тілесних ушкоджень встановити неможливо.

Звертає увагу, що саме протиправна поведінка потерпілого та його провокаційні дії визвали з боку обвинувачених відповідну реакцію на ситуацію, що склалася.

Крім того, ОСОБА_14 спричинив йому легкі тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці лівої очної ямки, що підтверджується показаннями ОСОБА_8 та висновком експерта № 1227 від 30 жовтня 2020 року.

Також зазначає, що між ним та ОСОБА_8 не було попередньої змови групою осіб чи плану на спричинення тілесних ушкоджень, а він не мав прямого умислу на вбивство потерпілого, настання його смерті не бажав і його дії були направлені виключно на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, тобто він не міг припустити, що від отриманих ушкоджень потерпілий помре.

Вважає, що сам по собі факт нанесення потерпілому численних тілесних ушкоджень не свідчить про умисел на вбивство, оскільки вони побили ОСОБА_14 незловмисно, вбивством йому ніхто не погрожував.

З урахуванням вищевикладеного вважає, що суд повинен був перекваліфікувати його дії на ч. 2 ст. 121 КК України.

З приводу призначеного йому покарання зазначає, що суд помилково не врахував його щире каяття, оскільки він визнає факт спричинення тілесних ушкоджень, щиро розкаюється у вчиненому, засуджує свої дії та готовий понести справедливе покарання.

До того ж, свідок ОСОБА_13 характеризував його з позитивного боку, на обліку у нарколога та психіатра він не перебуває, публічно в залі суду попросив вибачення у брата потерпілого, який його пробачив.

Крім того, після скоєного злочину він прийшов до ОСОБА_13 та розповів про вчинене, не просив його приховати даний факт, розумів тяжкість скоєного злочину та необхідність понести кримінальну відповідальність, не переховувався від правоохоронних органів, надавав правдиві показання, сприяв розкриттю злочину та встановленню об`єктивної істини.

Також він неодноразово звертався з проханням направити його у зону бойових дій для захисту держави.

Просить вирок у частині призначеного покарання змінити, призначити йому за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 8 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 (з урахуванням змін прокурора ОСОБА_12 ), не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також кваліфікацію судом їх дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції недостатньо врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину та дані, які характеризують особи обвинувачених.

Крім того, призначаючи обвинуваченим покарання у вигляді 9 років позбавлення років кожному, суд першої інстанції не врахував, що санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено мінімальне покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.

Разом з тим, з огляду на обставини вчинення злочину, характеристики обвинувачених та їх ставлення до скоєного, надання суперечливих показань з метою покращення свого становища, суд першої інстанції мав підстави для призначення обвинуваченим покарання у вигляді позбавлення волі на більш тривалий строк.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді 13 років позбавлення волі кожному, а в іншій частині вирок залишити без змін.

Від обвинуваченого ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких він просить вирок змінити та перекваліфікувати його дії на ч. 2 ст. 121 КК України.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та зазначив, що умислу на вбивство у нього не було, шию потерпілому він не здавлював. Заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу свого підзахисного, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечував, зазначив, що в суді не було доведено наявність умислу на вбивство, ОСОБА_7 не хотів смерті потерпілого, тому його дії необхідно було кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України. Також суд не врахував щире каяття ОСОБА_7 , який публічно попросив вибачення у потерпілого, не переховувався, активно сприяв органу досудового розслідування, просив направити його в зону бойових дій. Окремо звернув увагу, що вирок суду вони оскаржили лише тому, що його оскаржив прокурор, а до цього часу із вироком суду вони були повністю згодні.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду не заперечував проти апеляційної скарги ОСОБА_7 , а проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечував. Зазначив, що він був згоден з вироком суду першої інстанції, але після його оскарження прокурором, він почав вважати вірною кваліфікацію його дій саме за ст. 121 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційного суду вважав вирок суду законним, а призначене покарання достатнім.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , просив апеляційну скаргу прокурора задовольнити, вважав, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з призначення занадто м`якого покарання, яке не відповідає санкції ч. 2 ст. 115 КК України. Зазначив, що суд не врахував тяжкість та фактичні обставини вчиненого злочину. Дії обвинувачених кваліфіковані вірно, але покарання їм призначено неправильно.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинувачених та їх захисників, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самих обвинувачених, свідка та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково та пояснив, що знаходячись в гостях у ОСОБА_13 , ОСОБА_14 почав ображати його та ОСОБА_8 , а також їх рідних. У зв`язку з цим, він та ОСОБА_8 почали бити ОСОБА_14 , від чого потерпілий впав. Він бив ОСОБА_14 долонями по обличчю. Потім власник будинку ОСОБА_13 сказав їм, щоб вони забирались з будинку, після чого вони втрьох він, ОСОБА_8 та ОСОБА_14 вийшли з будинку ОСОБА_13 . Коли вони виходили з будинку, ОСОБА_14 знову почав ображати його та ОСОБА_8 , внаслідок чого між ними знову виник конфлікт. У ході конфлікту ОСОБА_14 послизнувся та впав, а вони з ОСОБА_8 допомогли йому підвестись та вийти з подвір`я ОСОБА_13 . Після цього вони деякий час стояли на дорозі, прощаючись, однак ОСОБА_14 знову почав ображати його і його рідних та раптово вдарив його кулаком в око. Він у відповідь вдарив ОСОБА_14 кулаком в обличчя, від чого той впав, а вони з ОСОБА_8 продовжили його бити. Пам`ятає, що він бив ОСОБА_14 кулаками в область голови та ногами в область тулуба. ОСОБА_14 вони били кілька хвилин, після чого він пішов до ОСОБА_13 , а коли через 5-10 хвилин повернувся на місце, де залишились ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , ОСОБА_8 йому сказав, що ОСОБА_14 не дихає. Він перевірив пульс та зрозумів, що ОСОБА_14 не живий. Потім ОСОБА_8 сходив додому за бензином та, повернувшись, облив тіло ОСОБА_14 бензином і підпалив сірником. Через деякий час вони відтягли тіло ОСОБА_14 в балку неподалік, після чого ОСОБА_8 ще раз сходив додому за бензином та, повернувшись на місце, знову облив тіло ОСОБА_14 бензином і підпалив його. Після цього вони з ОСОБА_8 розійшлись по домівкам.

Додатково зазначив, що у нього не було умислу на вбивство ОСОБА_14 , він лише завдав йому тілесних ушкоджень через образи. Вони з ОСОБА_8 не домовлялись ані про те, щоб вбити ОСОБА_14 , ані про якісь узгоджені дії.

Обвинувачений ОСОБА_8 у суді першої інстанції свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав також частково та пояснив, що знаходячись разом з ОСОБА_7 в гостях у ОСОБА_13 , до них прийшов ОСОБА_14 , який перебував у стані середнього ступеню алкогольного сп`яніння, і у якого з ОСОБА_7 відбувається конфлікт. Щоб захистити ОСОБА_7 , він один раз вдарив ОСОБА_14 в обличчя. Потім вони з ОСОБА_7 вивели ОСОБА_14 за двір на проїжджу частину та почали розходитись по домівках, але ОСОБА_14 почав ображати ОСОБА_7 , після чого той підійшов до ОСОБА_14 , а ОСОБА_14 раптово вдарив ОСОБА_7 кулаком в обличчя. ОСОБА_7 почав бити ОСОБА_14 і від ударів той впав, при цьому ОСОБА_7 продовжував завдавати удари лежачому на землі ОСОБА_14 кулаками в область голови. Він підійшов до них та також почав бити ОСОБА_15 , який лежав на землі, кулаками в голову. Також він пам`ятає, що ОСОБА_7 завдавав лежачому ОСОБА_14 удари ногами по тулубу. Він бив ОСОБА_14 лише руками по обличчю. Через деякий час ОСОБА_7 сказав, що ОСОБА_14 не дихає. Коли вони зрозуміли, що ОСОБА_14 помер, вони почали думати, що робити далі. ОСОБА_7 сказав йому, щоб він сходив додому за бензином, щоб спалити тіло. Він сходив додому, взяв з каністри неповну літрову пляшку бензину та пішов на місце події. Коли він прийшов до тіла ОСОБА_14 . ОСОБА_7 сказав йому облити бензином тіло та підпалити. Він зробив так, як йому сказав ОСОБА_7 та вони удвох відійшли від тіла в сторону. Коли бензин прогорів, вони повернулись до тіла ОСОБА_14 та побачили, що на тілі обгорів одяг, тоді ОСОБА_7 сказав тягти тіло ОСОБА_14 до балки та сказав, що потрібен ще бензин, адже тіло мало обгоріло. Вони відтягнули ОСОБА_14 до балки, він ще раз сходив додому та взяв більше бензину, яким облив тіло ОСОБА_14 вже в балці та знову підпалив. Після цього вони з ОСОБА_7 розійшлись по домівках.

Додатково повідомив, що показання ОСОБА_7 про те, що перед смертю ОСОБА_14 він ходив до ОСОБА_13 за цигаркою, не відповідають дійсності ОСОБА_7 нікуди не ходив і весь час знаходився поряд з ним та з ОСОБА_14 .

Також повідомив, що він не мав умислу на позбавлення життя ОСОБА_14 та ніякої змови з ОСОБА_7 у нього не було, адже події розвивались спонтанно.

Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційному суді обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не заперечувала той факт, що вони спільно наносили ОСОБА_14 тілесні ушкодження, від яких настала смерть останнього, проте позиція обвинувачених зводилась до того, що умислу вбивати потерпілого вони не мали, попередньої змови між ними не було, а їх дії підлягали кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинувачених та доведення в повному обсязі їх вини саме в умисному вбивстві потерпілого ОСОБА_14 , вчиненому за попередньою змовою групою осіб, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, свідок ОСОБА_13 , у суді першої інстанції показав, що до нього додому прийшли ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , де вони разом вживали алкогольні напої. Через деякий час ОСОБА_8 сказав, що йде додому та вийшов з будинку, але приблизно через 5 хвилин він повернувся разом з ОСОБА_14 . Оскільки ОСОБА_14 був сильно п`яний та не міг самостійно пересуватись, то ОСОБА_8 затягнув його в будинок, де його всадили на диван. Через деякий час ОСОБА_7 та ОСОБА_8 почали бити ОСОБА_14 , який так і сидів на дивані. Як він зрозумів з їх розмови били через якийсь борг. При цьому ОСОБА_14 нічого не казав та не чинив опір, оскільки був сильно п`яний. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 били його разом. Перший удар в обличчя ОСОБА_14 завдав ОСОБА_8 . Скільки всього ударів завдали обвинувачені він не пам`ятає, але він сказав їм, що йому не потрібно таке і щоб вони забирались з його будинку. Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підхопили ОСОБА_14 під руки та вийшли на вулицю, а він закрив за ними двері. Через деякий час з боку дороги він почув голоси ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які про щось розмовляли, та чув звуки ударів. Після цього він закрив двері та пішов спати. Наступного ранку до нього заходив ОСОБА_7 та казав, що ОСОБА_14 немає в живих, зазначивши, що ОСОБА_8 ходив додому за бензином, щоб спалити тіло ОСОБА_14 . При цьому ОСОБА_7 казав йому: «Що я натворив?» та «Навіщо послухав Шевченка?».

Додатково повідомив, що ОСОБА_7 тією ніччю до нього більше не заходив, а зайшов наступного ранку, а ОСОБА_14 в той вечір взагалі не розмовляв та самостійно не рухався, адже був сильно п`яний.

У суді першої інстанції також був допитаний потерпілий ОСОБА_16 , який є братом загиблого ОСОБА_14 , показання якого, на думку колегії суддів, не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню, оскільки безпосереднім очевидцем події він не був, про обставини вчинення злочину йому нічого не відомо, а про загибель ОСОБА_14 він дізнався від працівників поліції.

Разом з тим, підстав не довіряти показанням свідка ОСОБА_13 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведений до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі ОСОБА_7 не вказані ймовірні причини обмови обвинувачених з боку свідка ОСОБА_13 .

Показання вищезазначеного свідка у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки він переконливо повідомив про відомі йому обставини вчиненого кримінального правопорушення, його пояснення повністю узгоджуються з дослідженими судом першої інстанції документами, а в цілому не суперечать і показанням самих обвинувачених.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, у суді першої інстанції були досліджені документи, а саме: протокол огляду місця події від 24 жовтня 2020 року та фототаблиця до нього; протокол огляду місця події від 29 жовтня 2020 року та фототаблиця до нього; протоколи обшуків від 29 жовтня 2020 року за місцями проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; протокол обшуку від 30 жовтня 2020 року за місцем проживання свідка ОСОБА_13 ; протокол огляду від 28 жовтня 2020 року; протокол огляду трупа від 26 жовтня 2020 року; висновок експерта № 6-464 від 21 грудня 2020 року; висновок експерта № 6-469 від 27 листопада 2020 року; висновок експерта № 6-463 від 27 листопада 2020 року; висновок СМЕ № 1228 від 30 жовтня 2020 року; висновок СМЕ № 1227 від 30 жовтня 2020 року; висновок експерта № 8-955 від 4 грудня 2020 року; висновок експерта № 8-959 від 17 грудня 2020 року; висновок експерта № 8-958 від 10 грудня 2020 року; висновок експерта № 8-960 від 7 грудня 2020 року; висновок експерта № 8-965 від 23 грудня 2020 року; висновок судово-психіатричної експертизи № 503 від 30 листопада 2020 року; висновок судово-психіатричної експертизи № 503 від 2 грудня 2020 року (т. 2 а.с. 122-166, 191-199, 202-214, 217-229, 232-244; т. 3 а.с. 1-7, 10-11; т. 2 6-10, 23-27, 59-63; т. 1 а.с. 121-122, 126-127, 154-168, 187-198, 207-215, 234-241; т. 2 а.с. 74-82, 88-92, 96-100).

Вказані документи не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки вони підтверджують: проведення огляду на місці скоєння злочину; проведення обшуків за місцями проживання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 ; огляд особистих речей ОСОБА_8 ; впізнання ОСОБА_16 трупу ОСОБА_14 ; виявлення слідів нафтопродуктів (бензину) на речах загиблого; виявлені у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження; встановлення належності крові, виявленої на місці події та речах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , походження якої від ОСОБА_14 не виключається, а від обвинувачених виключається; психічний стан ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на момент вчинення злочину.

Обставини, доведені вказаними доказами сторонами в апеляційному порядку не оспорюються.

Також суд першої інстанції обґрунтовано визнав неналежними ряд документів, оскільки наявні в них відомості не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню (т. 1 а.с. 143-144, 171-177, 223-226, 244-247; т. 2 а.с. 16-17, 36-45, 52-53, 169-180, 182-186, 188-190).

Разом з тим, з висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 № 4705 від 3 грудня 2020 року вбачається, що смерть ОСОБА_14 настала від поєднаної тупої травми голови, шиї, тулуба з ушкодженням щитоподібного хряща, шийного відділу хребта, численними двобічними переломами ребер, що призвело до розвитку шоку. Поєднана тупа травма голови, шиї та тулуба перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті та має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя.

Крововилив в м`які тканини в лобній ділянці, забійна рана на верхній губі могли утворитися від дії тупого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею, незадовго до настання смерті.

Крововилив в м`які тканини шиї, перелом щитоподібного хряща, розрив передніх зв`язок проміж сьомим шийним та першим грудним хребцем утворилися від дії тупого предмета в ділянку передньої поверхні шиї в напрямку спереду до заду з подальшим перегозгинанням хребта в шийному відділі, незадовго до настання смерті.

Крововилив в м`які тканини лівої передьнобічної поверхні грудної клітини, прямі (розгинальні) перелами третього-дев`ятого ребер по передньопахвовій лінії утворилися від дії тупого предмета, незадовго до настання смерті.

Крововилив в ділянку переднього середостіння, неповний прямий (розгинальний) перелам тіла грудини, повні непрямі (згинальні) перелами четвертого-дев`ятого ребер праворуч по передньопахвовій лінії утворилися від дії тупого предмета.

Не виключено утворення вищевказаних ушкоджень від ударів руками та обутими ногами.

Після травми ОСОБА_14 міг здійснювати активні цілеспрямовані дії (самостійно пересуватися, кричати, звати на допомогу) на протязі кількох десятків хвилин.

Відсутність суттєвих розбіжностей в морфологічних ознаках ушкоджень, які вказують на тривалість післятравматичного періоду, не надають можливості встановити послідовність нанесення вказаних тілесних ушкоджень (т. 1, а.с. 89-95).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 28 жовтня 2020 року та відеозапису до нього вбачається, що свідок ОСОБА_13 продемонстрував, за обставин ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були заподіяні тілесні ушкодження ОСОБА_14 . У ході проведення даної слідчої дії свідок надав пояснення, які є аналогічними його показанням, наданим під час допиту в суді першої інстанції (т. 2, а.с. 75-83).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 29 жовтня 2020 року та відеозапису до нього вбачається, що ОСОБА_8 продемонстрував, за яких обставин він та ОСОБА_7 наносили удари ОСОБА_14 та здійснювали підпалювання його тіла бензином (т. 3, а.с. 37-45).

Так, ОСОБА_8 пояснив, що він разом з ОСОБА_7 прийшли в гості до ОСОБА_13 . Через декілька годин хтось постукав у двері, після чого ОСОБА_7 пішов відчиняти. Він почув якийсь шум та вийшов за поріг будинку, де побачив лежачого на землі ОСОБА_14 . Потім вони разом з ОСОБА_7 відтягли ОСОБА_14 за межі двору будинку та кинули його на землю обличчям доверху. Він сів праворуч від голови ОСОБА_14 , а ОСОБА_7 ліворуч, і вони удвох з ОСОБА_7 наносили удари кулаками по голові ОСОБА_14 : він завдав приблизно 10 ударів, а ОСОБА_7 13 або 14. Далі ОСОБА_7 захопив шию ОСОБА_14 лівою рукою та близько хвилини душив його, а потім, коли ОСОБА_7 відпустив шию ОСОБА_17 , вже він захопив своєю правою рукою шию ОСОБА_14 та також душив його близько хвилини. Потім ОСОБА_7 , стоячи, спочатку завдав два удари рукою в область тулуба ОСОБА_14 , а потім два удари ногою також в область грудної клітини потерпілого. Далі ОСОБА_7 сказав йому, що ОСОБА_14 не дихає, після чого вони вирішили підпалити його тіло. Він сходив додому за бензином, повернувся, облив та підпалив тіло ОСОБА_14 . Потім вони з ОСОБА_7 відтягли тіло ОСОБА_14 до балки, куди вони з ОСОБА_7 кинули тіло ОСОБА_14 та він ще раз сходив додому за бензином і ще раз підпалював тіло ОСОБА_14 .

З протоколу проведення слідчого експерименту від 29 жовтня 2020 року та відеозапису до нього вбачається, що ОСОБА_7 продемонстрував, за обставин він та ОСОБА_8 наносили удари ОСОБА_14 та здійснювали підпалювання його тіла бензином (т. 3, а.с. 46-54).

Так, ОСОБА_7 пояснив, що він разом з ОСОБА_8 прийшли в гості до ОСОБА_13 , де вони сиділи та вживали вино. Потім через деякий час ОСОБА_8 пішов додому, але згодом повернувся разом з ОСОБА_14 . Потім у них зайшла мова про гроші, які ОСОБА_14 вкрав раніше. При цьому ОСОБА_8 вже в хаті вдарив ОСОБА_14 кулаком в голову. Потім вони втрьох з ОСОБА_8 та ОСОБА_14 вийшли з будинку ОСОБА_13 та пішли за двір. На проїжджій частині він завдав ОСОБА_14 4-5 ударів долонями рук в обличчя і від цих ударів ОСОБА_14 впав у кювет за дорогою. Далі він сів зліва від ОСОБА_14 , а ОСОБА_8 сів справа. Вони з ОСОБА_8 почали бити ОСОБА_14 руками та ногами по голові і тулубу. При цьому ОСОБА_8 бив ОСОБА_14 лише руками, а він і руками і ногами. Потім ОСОБА_7 пішов до ОСОБА_13 щоб сказати йому, що вони пішли додому, а ОСОБА_8 залишився на місці з ОСОБА_14 . Коли він повернувся, то ОСОБА_8 сказав йому, що ОСОБА_14 не дихає. Далі він виміряв пульс ОСОБА_14 з лівої сторони шиї та пояснив, що пульсу не було. ОСОБА_8 сходив додому за бензином та, обливши ОСОБА_14 , підпалив тіло. Після цього вони з ОСОБА_18 відтягли тіло ОСОБА_14 , після чого ОСОБА_8 знову сходив додому за бензином та, повернувшись, ще раз підпалив тіло ОСОБА_14 , попередньо обливши його бензином.

З висновку комісійної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 № 590/к від 29 грудня 2020 року вбачається, що при дослідженні матеріалів справи з показів підозрюваних та з протоколів слідчих експериментів вбачається, що тілесні ушкодження ОСОБА_14 вони спричиняли множинними ударами руками та ногами в ділянки голови, обличчя, тулуба. Від зазначених ударів ОСОБА_14 неодноразово падав. Після спричинених ударів тіло ОСОБА_14 дворазово підпалювалось і між підпалюванням переміщувалось. Враховуючи загальногрупові характеристики виявлених тілесних ушкоджень (дія тупих предметів), їх переважна локалізація на передніх і бічних поверхнях голови, обличчя, шиї та тулуба та враховуючи посмертні зміни (дія полум`я та переміщення) і неконкретні покази у кількості та локалізації спричинених травматичних впливів, слід вважати за можливе їх утворення при умовах та обставинах, на які зазначають ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у своїх показах (т. 1, а.с. 100-117).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду прийшов до правильного висновку, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скоїли саме умисне вбивство ОСОБА_14 за попередньою змовою між собою.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що визнаючи його винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, свідок ОСОБА_13 надав суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, його показання повністю узгоджуються між собою та з іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі фактичні обставини, в тому числі і повідомлені стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.

Так, самі обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під час допиту в суді першої інстанції та безпосередньо в суді апеляційної інстанції не заперечували того, що наносили ОСОБА_14 удари руками по голові, а ОСОБА_7 також удари руками та ногами по тулубу, а в подальшому двічі підпалювали тіло загиблого.

Аналогічні пояснення з приводу такого механізму заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень вони надавали і в ході досудового розслідування під час проведення слідчих експериментів за їх участі.

Достовірність показань ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у цій частині, що були надані ними під час проведення слідчих експериментів, повністю підтверджено висновком комісійної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 № 590/к від 29 грудня 2020 року, відповідно до якого, виявлені у ОСОБА_14 тілесні ушкодження могли утворитись при умовах та обставинах, на які зазначають ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у своїх показах під час слідчих експериментів.

Окремо слід звернути увагу на те, що за висновком судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 № 4705 від 3 грудня 2020 року, саме поєднана тупа травма голови, шиї та тулуба перебувала у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_14 та мали ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя.

Враховуючи, що заподіяння травм голови та тулуба (які за висновками експертиз перебували у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_14 ), не заперечувалось самими обвинуваченими протягом досудового розслідування та судового розгляду, то, на переконання колегії суддів, саме активні дії обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого ОСОБА_14 , що свідчить про доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що вони з ОСОБА_8 не здавлювали шию ОСОБА_14 , то вони повністю спростовуються не тільки висновками експертиз № 4705 від 3 грудня 2020 року та 590/к від 29 грудня 2020 року, а і змістом протоколу проведення слідчого експерименту від 29 жовтня 2020 року за участі ОСОБА_8 , який під час проведення даної слідчої (розшукової) дії категорично продемонстрував, що вони по черзі з ОСОБА_7 схоплювали ОСОБА_14 за шию та душили (кожен приблизно по одній хвилині).

На переконання колегії суддів, можливість здійснення ОСОБА_14 активних цілеспрямованих дій на протязі кількох десятків хвилин після отримання травм та відсутність погроз вбивством, всупереч доводів апеляційної скарги, жодним чином не свідчить про невинуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.

Також не є підставою для скасування вироку нібито протиправна провокаційна поведінка та дії потерпілого (факт якої повністю спростував свідок ОСОБА_13 , який зазначив, що ОСОБА_14 під час нанесення йому ударів продовжував сидіти на дивані та не чинив будь-якого спротиву), а також спричинення ОСОБА_14 обвинуваченому ОСОБА_7 легкого тілесного ушкодження у вигляді синця в ділянці лівої очної ямки.

З приводу доводів апеляційної скарги в частині того, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були невірно кваліфіковані за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, тоді як правильною кваліфікація вчиненого ними злочину повинна бути за ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Частина 1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У свою чергу, ч. 2 ст. 121 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому, згідно з усталеною правозастосовною практикою (постанова Верховного Суду України, ухвалена у справі 5-24кс15; постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду, ухвалені у провадженнях № 51-313км17, № 51-4716км18, № 51-7637км18, № 51-1269км18, № 51-2031км18; постанова Великої Палати Верховного Суду, ухвалена у провадженні № 13-32кс18), у тому числі відповідно до орієнтирів, наведених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», основним критерієм є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві на відміну від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, її настання охоплюється умислом винного; якщо винний діяв із умислом на вбивство, тривалість часу, що минув із моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

З юридичної точки зору для відмежування умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України) від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості умислу винного. Питання про умисел вирішується з урахуванням усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, і його способу, знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації заподіяних тілесних ушкоджень та причин припинення посягання.

Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_14 конфлікт виник раптово, у ході якого обвинувачені почали бити ОСОБА_14 спочатку в будинку ОСОБА_13 , потім витягли його на вулицю та продовжили там наносити йому тілесні ушкодження і здавлювати шию.

Враховуючи характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченими, спосіб спричинення тілесних ушкоджень, їх тяжкість та локалізацію, нанесення великої кількості ударів руками та ногами (а в подальшому здавлювання шиї потерпілого), тривалий час побиття ОСОБА_14 , можливість обвинувачених протягом усього цього часу відмовитися від доведення своїх злочинних намірів до кінця та не продовжувати побиття беззахисного потерпілого - усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мали умисел на позбавлення життя ОСОБА_14 .

Достовірно розуміючи, що у зв`язку з перебуванням в стані сильного алкогольного сп`яніння ОСОБА_14 не зможе чинити опір, обвинувачені цілеспрямовано наносили йому удари по життєво важливим органам голові, шиї та тулубу, хоча враховуючи достатній у них життєвий досвід, свідомо припускали можливість його смерті, що свідчить виключно про бажання розправитись з ним.

Діяння, до яких вдалися обвинувачені, не дають підстав вважати, що вони мали намір лише побити ОСОБА_14 , вони (діяння) були завідомо для них таким, що потягне смерть потерпілого.

З урахуванням викладеного та на підставі наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, суд першої інстанції правильно встановив, що характер дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 свідчив про спрямованість їх умислу на вбивство потерпілого, і жодних обставин, що дають підстави для кваліфікації дій обвинувачених за ч. 2 ст. 121 КК України колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що вбивство, яке було наслідком дії особи, котра хоча й не ставила собі за мету позбавлення життя, але байдуже ставилася до такого наслідку, можливість якого вона свідомо допускала, має кваліфікуватися як умисне вбивство. Відповідальність за умисне спричинення смерті настає і у випадах, коли винний, умисно завдаючи шкоду потерпілому, не передбачає конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускаючи можливість будь-якої шкоди, в тому числі й смерті, яка фактично настає.

З досліджених судом доказів вбачається, що коли обвинувачені били та душили ОСОБА_14 вони свідомо допускали можливість його смерті, хоча можливо й не ставили за мету позбавлення його життя та байдуже ставились до такого наслідку, що не виключає у них наявність умислу на вбивство.

На переконання колегії суддів, довівши свої злочинні наміри до кінця побивши ОСОБА_14 та здавивши його за шию, обвинувачені у повній мірі реалізували свій умисел на вбивство, оскільки передбачали наслідки цього та свідомо припускали настання саме смерті потерпілого і припинили свої дії, коли впевнились, що смерть потерпілого настала.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 попередньої змови на вчинення умисного вбивства, колегія суддів враховує таке.

Вчиненим за попередньою змовою групою осіб (п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України) умисне вбивство вважається тоді, коли в позбавленні потерпілого життя брали участь декілька осіб (дві і більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його виконання.

Визначення поняття співучасті дане у ст. 26 КК України, відповідно до якої, співучастю є умисна спільна участь декількох суб`єктів у вчиненні умисного кримінального правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2019 року (справа № 710/439/17) зазначив, що вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії до готування злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає з частини другої статті 28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими.

На узгодженість дій обвинувачених до вчинення інкримінованого їм кримінального правопорушення вказують показання самих обвинувачених, свідка ОСОБА_13 та досліджені документи, з яких вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спільно наносили удари ОСОБА_14 як в будинку ОСОБА_13 так і за його межами, а в подальшому кожен з обвинувачених по черзі здавлював шию ОСОБА_14 .

До того ж, ніхто з обвинувачених під час дій іншого співучасника не намагався зупинити один одного чи висловити свою незгоду з такими діями, а після смерті ОСОБА_14 вони спільно двічі підпалювали тіло з метою знищення доказів, використовуючи бензин, який приносив ОСОБА_8 (причому ОСОБА_7 у цей час чекав ОСОБА_8 біля тіла ОСОБА_14 ).

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що наведена сукупність обставин, підтверджених доказами, не викликає сумніву в тому, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 діяли з єдиним умислом на вбивство потерпілого ОСОБА_14 , і вказаний висновок узгоджується з позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 18 липня 2022 року у справі № 698/937/13-к (провадження № 51-3218км21) та постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 487/3884/16-к (провадження № 51-1594км18).

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо наявності сумнівів з приводу доведеності його вини є безпідставними та спростовуються наведеними вище доказами.

Доводам обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується доводів з приводу призначеного покарання, яке на думку сторони захисту є занадто суворим, і навпаки, яке на думку прокурора є занадто м`яким та не відповідає вимогам закону, то колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 та прокурор фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), та які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Вимоги цих норм є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання, зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винних, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та прийшов до висновку, що їм слід призначити покарання, необхідне і достатнє для їх виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, у виді позбавлення волі з визначенням міри фактично менше мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 115 КК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, не навів переконливих доводів на обґрунтування прийнятого рішення, не в повній мірі врахував всі обставини кримінального правопорушення, його тяжкість та суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченими злочину і спосіб його вчинення, які визначаються не тільки положеннями ст. 12 КК України, виходячи з формального критерію - виду і розміру покарання, а і фактичними обставинами, при яких було вчинено злочин, характером конкретного злочину, враховуючи цінність тих суспільних відносин, на які посягає винний, суспільною небезпечністю злочину, наслідками діяння, способом вчинення злочину, мотивами та іншими конкретними обставинами кримінального провадження.

Крім того, приймаючи рішення стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо виду і розміру покарання, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, суд призначив покарання у розмірі, не передбаченому санкцією частини зазначеної статті, а саме 9 років позбавлення волі, проте санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового вироку.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , апеляційний суд враховує як вищевказані обставини, що не були належним чином взяті до уваги судом першої інстанції, так і те, що обвинуваченими вчинено найтяжчий злочин проти життя і здоров`я особи - умисне вбивство, за обтяжуючих обставин (за попередньою змовою групою осіб), що стосується охоронюваної державою найважливішої соціальної цінності - життя і здоров`я людини і становить особливу небезпеку, їхні конкретні дії по позбавленню життя особи, кількість, механізм, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, які нанесені в життєво важливі частини тіла і ділянку голови.

Судом залишено поза увагою і той факт, що обвинувачені при встановлених судом обставинах намагалися приховати сліди злочину, двічі підпалюючи тіло ОСОБА_14 тобто у спосіб, який грубо порушує принци людської моралі.

З урахуванням цих обставин, колегія суддів приходить до висновку, що призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років не відповідає як загальним засадам призначення покарання, так і принципам законності, справедливості, обґрунтованості, співмірності та індивідуалізації покарання.

Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особам обвинувачених через м`якість.

Виходячи зі змісту ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе з урахуванням особи та лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Разом з тим, дані про особи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, не дають підстав для висновку про наявність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, тому підстав для призначення їм покарання із застосуванням ст. 69 КК України, про що просить у скарзі ОСОБА_7 , у суду не має.

З урахуванням вищезазначених мотивів, а також з урахуванням даних про осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , їх поведінки після вчинення кримінального правопорушення, відсутності офіційного працевлаштування та позитивних характеристик, думки потерпілого та прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними інших злочинів, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України кожному з них буде покарання у виді 11 років позбавлення волі.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_11 (з урахуванням змін заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_12 ) задовольнити частково.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 червня 2022 року у відношенні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України покарання у вигляді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі кожному.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженими, які утримуються під вартою - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4