КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/9713/21 Провадження № 11-кп/824/1228/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2022 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_7 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року, у кримінальному провадженні № 0004955 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцясела Тершів Старосамбірського району Львівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
17 березня 2010 року Старосамбірським районним судом Львівської області за ч. 2 ст. 121 КК України до восьми років позбавлення волі,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_11

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про призначення у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 повторної судово-психіатричної експертизи.
Кримінальне провадження № 0004955 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, закрито у зв`язку з вчиненням ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності та відсутності підстав для застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру.
Також цією ухвалою скасовано застосований до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою та його звільнено з-під варти в залі суду.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення з огляду на наявність висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 36 від 16 лютого 2021 року, яку було проведено на стадії досудового розслідування і згідно висновків якої встановлено неосудність ОСОБА_8 на час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення та відсутності потреби у застосуванні щодо нього примусових заходів медичного характеру, у зв`язку з чим кримінальне провадження закрите.

Не погодившись з прийнятим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
За доводами апеляційної скарги прокурор вважає рішення суду першої інстанції незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції було порушено порядок розгляду кримінального провадження, зокрема не було встановлено порядку дослідження доказів, як і не було досліджено наявних в матеріалах справи доказів.
Прокурор вказує, що сторона обвинувачення була позбавлена можливості доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому діяння, як у відповідності до вимог ст. 91-94 КПК України так і згідно з положеннями ст. 505 КПК України.
Також апелянт звертає увагу на те, що судом першої інтонації всупереч вимог ч. 4 ст. 349 КПК України не було проведено допиту обвинуваченого та не встановлено всіх обставин, передбачених ст. 91 КПК України.
Як зазначає прокурор, при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції взяв до уваги виключно висновок стаціонарної психолого-психіатричної експертизи № 36 від 16 лютого 2021 року, проведеної Київським міським центром судово-психіатричних експертиз без дослідження інших доказів у кримінальному провадженні.
Апелянт, посилаючись на постанову Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 158/3103/18 зазначає, що висновок експерта не має наперед встановленої сили для суду та переваги над іншими джерелами доказів, та підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке ґрунтуватись на всебічному, повному у об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.
Крім того, як вказує прокурор, оскільки у дослідницькій та резолютивній частині висновку стаціонарної психолого-психіатричної експертизи № 36 від 16 лютого 2021 року містяться суперечливі положення, суд у відповідності до положень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» повинен був викликати в судове засідання експерта-психіатра чи судово-медичного експерта або призначити додаткову чи повторну експертизу.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_11 заперечували щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів вважає, що постановлена судом щодо ОСОБА_8 ухвала в повному обсязі відповідає цим вимогам закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Положеннями ч. 1 ст. 11 КК України передбачено, що кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 18 КК України суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.
Згідно ч. 1, 2, ст. 19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Із наявного в матеріалах кримінального провадження висновку судово-психіатричної експертизи № 36 від 16 лютого 2021 року, на період кримінального правопорушення, в скоєнні якого на теперішній час підозрюється ОСОБА_8 , тобто на період 20 листопада 2020 року, останній виявляв ознаки гострого транзиторного психотичного розладу не уточненого генезу. За своїм психічним станом в той період часу ОСОБА_8 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Таким чином, ще на стадії досудового розслідування було встановлено, що на час вчинення інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення він перебув у стані неосудності та з урахуванням положень ст. 283, 511 КПК України прокурор повинен був закрити кримінальне провадження або, за наявності підстав, звернутись до суду з клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру.
В той же час, прокурор звернувся до суду з обвинувальним актом, що у даному випадку не передбачено КПК України.
Так, положеннями ст. 362 КПК України визначено, що якщо під час судового розгляду будуть встановлені підстави для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, суд постановляє ухвалу про зміну порядку розгляду і продовжує судовий розгляд згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 503 КПК України примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має іншій психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст. 96 КК) висновку судово-медичної експертизи.
В той же час, у цьому кримінальному провадженні у суду були відсутні підстави для застосування вимог ст. 362 КПК України, оскільки як вбачається із висновку судово-психіатричної експертизи № 36 від 16 лютого 2021 року за своїм психічним станом на теперішній час ОСОБА_8 може усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом на теперішній час ОСОБА_8 не потребує застосування відносно нього примусових заходів медичного характеру.
Доводи прокурора про те, що у дослідницькій та резолютивній частині висновку судово-психіатричної експертизи № 36 від 16 лютого 2021 року містяться суперечливі положення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки із дослідженого апеляційним судом висновку судово-психіатричної експертизи № 36 від 16 лютого 2021 року будь-яких суперечностей чи неточностей апеляційним судом не встановлено.
Крім того, в апеляційній скарзі прокурор обмежився лише загальними твердженнями про наявність у висновку неточностей та суперечностей не вказавши конкретно в чому вони полягають.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що наведений висновок складений експертами, які попереджені про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 384, 385 КК України.
Щодо доводів прокурора про те, що судом першої інстанції був порушений порядок розгляду кримінального провадження, зокрема не було встановлено порядку дослідження доказів, як і не було досліджено інших наявних в матеріалах справи доказів, то колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості розгляду кримінального провадження за умови встановлення на стадії досудового розслідування неосудності особи та відсутності підстав для застосування примусових заходів медичного характеру.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано закрив кримінальне провадження № 0004955 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, у зв`язку з вчиненням ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності та відсутності підстав для застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року, якою закрито кримінальне провадження № 0004955 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, у зв`язку з вчиненням ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності та відсутності підстав для застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4