Справа № 464/2889/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/261/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Сихівського районного суду м.Львова від 17 лютого 2022 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а :

вироком Сихівського районного суду м.Львова від 17 лютого 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 07.05.2020 приблизно о 13.20 год., перебуваючи на території мийки самообслуговування «Lux Wash», що на вул. Луганська, 9 у м. Львові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, таємно викрав рюкзак потерпілого ОСОБА_10 з написом «Sport Xiuxianxilie», вартістю 150 грн., в якому знаходились особисті речі потерпілого, а саме: грошові кошти в сумі 730 грн., ганчірки текстильні для прибирання в кількості 9 шт., вартістю 84 грн., паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_10 , НОМЕР_1 , який поклав в автомобіль марки «ВАЗ 21099», р.н. НОМЕР_2 , та покинув місце події, а викраденим розпорядився на власний розсуд.

Не погоджуючись з даним вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить дослідити повторно в ході судового розгляду судом апеляційної інстанції письмові докази досліджені судом першої інстанції, які викладені у оскаржуваному вироку, та дати їм правову оцінку під час апеляційного розгляду апеляційної скарги. Вирок Сихівського районного суду м.Львова від 17 лютого 2022 року скасувати та закрити кримінальне на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливостей їх отримати.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуваний вирок постановлений з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає безумовному скасуванню.

Вважає, що суд першої інстанції встановивши в ході судового розгляду обставини щодо невинуватості ОСОБА_6 у інкримінованому кримінальному правопорушенні, не наддав їм належної правової оцінки та ухвалив обвинувальний вирок, що призвело до несправедливого засудження особи, за умови її невинуватості у інкримінованому злочині.

Зазначає, що будучи допитаним в ході судового розгляду ОСОБА_6 своєї вини у інкримінованому злочині не визнав та показав, що дійсно 07.05.2020 року перебував на території мийки по АДРЕСА_1 , де обслуговував автомобіль, ВАЗ 21099, яким користується. Під час цього помітив за територією мийки якийсь рюкзак. Оскільки поруч даного рюкзака нікого не було, то взяв його з метою знайти власника та повернути його. Будь якого наміру на крадіжку в нього не було.

Вказує, що у справі ВС/ККС №761/31918/14-к від 18.07.2019 у провадженні №51-79км19 зазначено, що на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що особа, яка знайша майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника. Вважає, що вказане і було встановлено під час судового розгляду зазначеного кримінального провадження відносно ОСОБА_6 .

Наголошує, що обставини, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 міг достеменно знати, кому належить даний рюкзак, що він належить саме ОСОБА_10 , та що в його діях наявний склад злочину передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, ні під час досудового слідства, ні в ході судового розгляду встановлено не було.

Звертає увагу, що захист, проаналізувавши докази у справі в їх сукупності та взаємозв`язку, прийшов до переконання, що потерпілий, жоден із свідків, жоден із письмових та речових доказів прямо не вказує на ОСОБА_6 як на особу, що вчинила інкриміноване діяння.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Сихівського районного суду м.Львова у справі №464/2889/20 від 17.02.2022 відносно ОСОБА_6 скасувати повністю та закрити кримінальне провадження за відсутністю складу злочину.

В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений покликається на те, що вирок Сихівського районного суду мЛьвова у справі №464/2889/20 від 17.02.2022 підлягає скасуванню, а судове рішенні зміні з підстав, передбачених ч.2 ст. 409 та ст. 411 КПК України, зокрема невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що виразилось у тому, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Зазначає, що події, що передували оголошенню підозри, знайшли своє відображення у обвинувальному акті, як виклад фактичних обставин кримінального проступку, які прокурор вважає встановленими, а згодом і у обвинувальному вироку, не відповідають дійсності. Правова кваліфікація події, що відбулася як кримінального проступку, а саме посилання на положення ч.1 ст. 185 КК України, на думку обвинуваченого, являється невірною та хибною.

Вважає дану подію не кримінальним проступком, а знахідкою. Про суть цієї події обвинуваченим 18.05.2020 надано вичерпні покази в якості свідка та 29.05.2020 в якості підозрюваного, обвинуваченого в досудовій доповіді та в процесі допиту в суді.

Вказує, що 30.09.2020 обвинуваченим на стадії досудового розслідування було подано клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю події злочину в якому безпідставно відмовлено.

Стверджує, що у відповідності до ч.2 ст. 409 та ст. 411 КПК України: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та судом не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Наголошує, що судом досліджено протокол прийняття заяви від ОСОБА_10 про кримінальне правопорушення від 07.05.2020, проте судом не встановлено та не взято до уваги годину прийняття вказаної заяви, що зазначена у протоколі - «17:00», та те, що година прийняття заяви свідомо та невірно вказана працівниками правоохоронних органів у реєстрі матеріалів досудового розслідування в розділі І «Проведені в ході досудового розслідування процесуальні дії» пунктом першим, а саме : «16:00». При цьому інформацію в ЄРДР було внесено лише наступного дня - 08.05.2020.

Зазначає, що судом досліджено протокол огляду місце події від 07.05.2020, проте судом детально не досліджено підстави та не взято до уваги підставу для проведення огляду зазначену в протоколі та те, що початок та закінчення проведення огляду місця події в реальних межах 16:10-16:52 год. 07.05.2020 такої підстави не існувало, оскільки процесуально протокол прийняття заяви потерпілого було оформлено 17:00. В даному випадку слідчим ОСОБА_11 умисно вчинено службове підроблення та внесено до офіційного документу - реєстру матеріалів, завідомо неправдиві відомості про годину прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення на годину раніше 16:00 замість 17:00. Очевидно, що слідчий ОСОБА_12 здійснив дані дії щоб приховати факт безпідставного проведення огляду місця події в реальних межах 16:10-16:52 год. 07.05.2020 в протоколі оформлення якого слідчий зазначив підставою проведення - заяву ОСОБА_13 , яка на початок проведення та весь час проведення даної слідчої дії ще не існувала, та відповідно огляд місця події було здійснено без правових підстав.

Акцентує, що з даного приводу протиправних дій за заявою обвинуваченого ТУ ДБР розташованим у місті Львові 10.12.2021 за №0000622 внесено до ЄРДР інформацію про вчинення службового підроблення працівниками правоохоронного органу - Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області, 29.05.2020 та 30.09.2020 в приміщенні вказаного підрозділу по проспекту Червоної Калини,буд.66 в м.Львові - офіційного документу, а саме: реєстру матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 0000807 від 08.05.2020, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 Кримінального Кодексу України.

Звертає увагу, що при проведенні вказаного огляду місцем огляду було визначено територію клумби і той же час за результатами огляду було вилучено диск DWD-R. В якості володільця інформації в протоколі вказаний, як виконавчий директор мийки самообслуговування «LUX WASH», ОСОБА_14 , який в процесі допиту в якості свідка в суді, дав покази, що не є жодним чином офіційною посадовою особою «LUX WASH» і відеозапис з камери відеоспостереження він надав з серверної яка знаходиться всередині окремого приміщення, що зачиняється та в ньому є особисті речі інших осіб. Судом не взято до уваги те, що вказане приміщення зачиняється та в ньому зберігаються особисті речі працівників мийки, обладнання, миючі засоби, кошти та жетони для функціонування мийки. Доступ до цього закритого приміщення мають працівники мийки та зачиняють його на ключ. Крім того з показів свідків допитаних в суді оснащення мийки самообслуговування «LUX WASH» не здійснює записи інформації на такі носії як диск DWD-R.

Вказує, що судом взято до уваги покази свідка ОСОБА_15 , яка в судовому засіданні вказала, що «комп`ютер на який здійснюється запис знаходиться в окремій кімнаті так званій «серверній»». Проте судом не взято до уваги те, що за результатами проведення огляду місця події фактично було здійснено несанкціонований без відповідних підстав доступ всередину окремого приміщення «серверної» та саме звіти вилучено диск DWD-R, а в якості володільця інформації вказано сторонню особу. Отже працівники поліції при проведенні перегляду камер відеоспостереження перебували всередині приміщення без відповідного дозволу власника чи ухвали суду та не вказали дані обставини в протоколі огляду місця події.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора про законність судового рішення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку.

Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його визнано винуватим, з якими погоджується апеляційний суд.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, надавши суду свої показання з приводу події що сталася, він фактично не оспорював обставин, що викладені в обвинувальному акті щодо часу, місця події, зокрема не заперечував проти того, що саме він знайшов рюкзак, який був розташований за територією мийки на траві, на відстані приблизно 5 см від бордюру проїжджої частини автомийки та був опертий на стовпчик огорожі автомийки, його вина у вчиненні кримінального правопорушення, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема показаннями потерпілого, свідків та письмовими доказами, а також записами камери відеоспостереження, яким суд першої інстанції дав відповідну правову оцінку.

Так, ОСОБА_6 винуватість у вчиненому не визнав та дав показання про те, що 07.05.2020 мав намір помити автомобіль, у зв`язку з чим приїхав своїм автомобілем «ВАЗ 21099» на автомийку, що на вул. Луганська у м. Львові. Рухаючись після миття автомобіля до виїзду з автомийки, у нього виникла необхідність поспілкуватись по телефону та він зупинився поблизу пилососів. Рухаючись заднім ходом до місця зупинки в дзеркало заднього виду побачив рюкзак. Вказаний рюкзак був розташований за територією мийки на траві, на відстані приблизно 5 см від бордюру проїжджої частини автомийки та був опертий на стовпчик огорожі автомийки. Через відчинене з лівої сторони автомобіля вікно запитав у присутніх на місці події незнайомих йому осіб про те, чи останні не знають, кому належить рюкзак. Оскільки дуже поспішав та з`ясувати інформацію про власника рюкзака не вдалось, взяв цей рюкзак та поїхав з території автомийки в напрямку свого місця проживання на АДРЕСА_2 , маючи намір віддати це майно у бюро знахідок. Оскільки дружина йому повідомила, що під час карантинних обмежень бюро знахідок не працює, рюкзак залишався у нього. Приблизно о 18 год. до нього зателефонувала дружина та повідомила, що з ним хочуть зустрітись працівники поліції. Зустрівшись з працівником поліції Федьківим біля аптеки «Знахар», що неподалік пр. Червоної Калини у м. Львові, на його прохання віддав рюкзак та пішов у своїх справах. З цим працівником поліції зустрічався лише один раз та кілька разів розмовляв по телефону, а також в подальшому розмовляв по телефону з потерпілим, який йому повідомив, що з рюкзака зникли гроші та деякі речі. Зазначив, що умислу на крадіжку рюкзака не мав, у цьому випадку мала місце знахідка, а не крадіжка. Рюкзак не відчиняв та жодних речей з нього не брав. Вважає, що рюкзак фактично знаходився не на території автомийки та в матеріалах справи про це відображено неправильно. Події, зафіксовані на відеозаписі з автомийки, не заперечив.

Проте, незважаючи на таку позицію обвинуваченого, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України.

Так, на підтвердження встановлених фактичних обставин справи суд першої інстанції послався, як на докази, на показання потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які надали суду послідовні та логічні показання щодо місця та обставин вчинення кримінальних правопорушень.

Потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції надав показання про те, що обвинуваченого ОСОБА_6 вперше побачив під час перегляду запису з камери відеоспостереження, яка була розміщена на території мийки самообслуговування, що на вул. Луганська у м. Львові, де потерпілий час від часу допомагав мити автомобілі та виконувати іншу роботу, хоча офіційно працевлаштованим на мийці не був. В один з днів весни 2020 року приблизно в обідню пору потерпілий прийшов на територію автомийки, біля пилососів залишив свій рюкзак та розпочав працювати. В процесі роботи відходив від своєї сумки приблизно на 20 метрів та, повернувшись, побачив, що рюкзак зник. Один з відвідувачів автомийки сказав, що рюкзак хтось забрав. Після цього, за допомогою ОСОБА_21 записи відеокамери та з`ясували, що невідомий чоловік вийшов з автомобіля марки «ВАЗ 21099», чорного кольору, дуже швидко відчинив багажник, закинув туди рюкзак і поїхав. Після цього потерпілий викликав поліцію. У викраденому рюкзаку знаходились особисті документи, картки, гроші в сумі 730 грн., ключі, миючі засоби та ганчірки. Через деякий час працівники поліції знайшли ОСОБА_6 , розмовляли з ним по телефону та останній повернув рюкзак, однак грошей та деяких речей там не було.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_16 надав показання про те, що працює адміністратором обладнання мийки самообслуговування «Lux Wash», що на вул. Луганська у м. Львові. Потерпілий ОСОБА_10 періодично приходив на територію мийки та допомагав у роботі. Під час огляду запису з відеокамери було виявлено, що в один з днів 2020 року приблизно в обідню пору до пилососа, який розташований на території автомийки, заднім ходом під`їхав автомобіль «ВАЗ 21099», чорного кольору. З автомобіля вийшов водій, кинув рюкзак потерпілого в багажник та поїхав. Цей рюкзак перед зникненням знаходився біля паркана, потерпілий ОСОБА_10 завжди його приносив з собою. Про крадіжку йому повідомив потерпілий.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_17 дав показання про те, що з обвинуваченим підтримує дружні відносини, з потерпілим не знайомий. Зі слів ОСОБА_6 йому відомо, що в один з днів 2020 року останній заїжджав на автомийку, де знайшов сумку. Також в цей день обвинувачений планував їхати з дружиною в лікарню. В цей день з обвинуваченим спілкувався біля 13 години, коли він був на мийці. Про сумку обвинувачений йому сказав біля 19-20 год., а також те, що йому телефонували з приводу цього з поліції.

Свідок ОСОБА_14 в суді першої інстанції надав показання про те, що обвинуваченого не знає, а потерпілий надає добровільно за згодою клієнтів технічні послуги на території автомийки «Lux Wash» на вул. Луганська у м. Львові. Вказана автомийка перебуває в оренді його дружини ОСОБА_22 , яка є фізичною особою підприємцем. Про обставини справи йому нічого не відомо, він лише надав відео з камери відеоспостереження, оскільки допомагає дружині в роботі. Сторонні особи доступу до комп`ютера та сервера, на які здійснюється відеозапис, не мають, відповідний пароль відомий тільки йому, а приміщення серверної зачиняється. Після перегляду відеозапису потерпілий викликав працівників поліції. Запис на сервері зберігається лише протягом семи днів. На відеозаписі було зафіксовано, що на територію автомийки до місця, де розташований пилосос, під`їхав чорний автомобіль, з нього вийшла невідома особа та відчинила багажник, і після цього зник рюкзак потерпілого, який висів на паркані. При цьому, пилососом чи іншими послугами мийки, які розташовані біля пилососа, водій цього автомобіля не користувався. Зона мийки біля пилососа є тупиковою, наскрізний проїзд через неї неможливий. Тобто цей автомобіль заїхав та виїхав тією ж дорогою.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні суду першої інстанції надала показання про те, що є приватним підприємцем та здійснює діяльність на автомийці самообслуговування, що на АДРЕСА_2 . Роботою мийки фактично займається її чоловік. З обвинуваченим не знайома, потерпілого візуально знає, останній добровільно надає послуги на автомийці за згодою клієнтів. Конкретні обставини справи їй невідомі. На території автомийки встановлені відеокамери. Комп`ютер, на який здійснюється запис, знаходиться в окремій кімнаті, так званій «операторській».

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_18 надала показання про те, що обвинувачений ОСОБА_6 є її чоловіком, з потерпілим не знайома. 07.05.2020 після 13.30 год. разом з чоловіком їздила в лікарню. Коли ОСОБА_6 біля 13.30 год. приїхав додому, то повідомив, що на території автомийки знайшов рюкзак, який взяв, бо вирішив, що його хтось забув. Вирішили такий віддати в бюро знахідок. Біля 18 год. зателефонував працівник поліції ОСОБА_19 та розшукував ОСОБА_6 . Також зазначила, що у користуванні ОСОБА_6 перебуває автомобіль «ВАЗ 21099», чорного кольору. Чи вживав ОСОБА_6 заходів для розшуку власника рюкзака безпосередньо на місці виявлення такого майна, свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні суду першої інстанції надав показання про те, що є оперуповноваженим відділу поліції та на час події злочину працював у Сихівському відділі поліції. 07.05.2020 перебував на службі та на лінію «102» надійшло повідомлення про викрадення на вул. Луганській, 9 у м. Львові сумки. На місці події до слідчо-оперативної групи з заявою звернувся ОСОБА_10 і повідомив про те, що невідома особа забрала його сумку та автомобілем поїхала в невідомому напрямку. В сумці знаходились гроші, документи, ганчірки. З запису камер відеоспостереження та оперативним шляхом було встановлено, що до вчинення злочину може бути причетний ОСОБА_6 , який прибути до Сихівського ВП відмовився, але сказав, що може приїхати до аптеки «Знахар», що на пр. Червоної Калини. В подальшому біля аптеки останній повідомив, що сумку викинув, гроші, які були в такій, витратив на власні потреби, але згодом може такі повернути. Про те, що мав намір знайти власника чи передати сумку в бюро знахідок, ОСОБА_6 нічого не говорив. При цьому, останній жодним чином не заперечував, що вчинив крадіжку. Ближче до вечора свідку зателефонував ОСОБА_6 та запропонував знову зустрітись біля аптеки «Знахар». Біля аптеки ОСОБА_6 , нічого не пояснюючи, кинув сумку та поїхав в невідомому напрямку. В сумці на той час були лише документи та ганчірки. Після цього слідчим були складені відповідні процесуальні документи.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні суду першої інстанції надав показання про те, що приблизно в обідню пору одного з днів весни 2020 року відвідував автомийку на вул. Луганська у м. Львові. На вказаній мийці бував часто та завжди бачив неподалік від стаціонарного пилососа біля паркана рюкзак темного кольору, який належав потерпілому, оскільки останній за плату надавав певні додаткові послуги на території мийки. Мав намір поставити свій автомобіль «Шкода Фабія», темного кольору, біля пилососа, однак на цьому місці знаходився автомобіль моделі «99», темного кольору, біля якого лежав на землі рюкзак потерпілого. В подальшому свій автомобіль поставив трохи далі та звідти бачив цей рюкзак, який знаходився на відстані приблизно 20 метрів від нього. Приблизно через 15 хвилин до нього звернувся потерпілий та запитав, чи він не бачив, який саме автомобіль був припаркований біля його рюкзака, оскільки рюкзак зник. Тоді свідок описав потерпілому цей автомобіль. Також зазначив, що автомобіль обвинуваченого моделі «99» перебував на території мийки від 5 до 10 хвилин, можливо обвинувачений його попередньо помив. Обвинуваченого чи іншої особи біля цього автомобіля не пригадує.

Обставин, які б могли свідчити про те, що потерпілий ОСОБА_10 чи інші особи, оговорюють обвинуваченого, судом апеляційної інстанції не встановлено та не було наведено таких обставин та доказів на їх підтвердження обвинуваченим та його захисником в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання вказаних осіб допустимим доказом винуватості обвинуваченого, оскільки їх показання об`єктивно підтверджуються іншими належними та допустимими доказами, які були дослідженні судом, а саме:

-повідомленням зі служби «102», відповідно до якого заявник ОСОБА_10 заявив, що 07.05.2020 о 13.13. невідомі особи під`їхали на авто чорного кольору, (дев`яносто дев`ята на чорних дисках), р.н. НОМЕР_2 , на заправці та викрали синьо-чорного кольору рюкзак з документами та 730 грн., відеонагляд ведеться (т.1 а.с. 200);

-протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 07.05.2020, згідно з яким ОСОБА_10 просив вжити заходів до невідомої йому особи, яка приблизно о 13.13 год. 07.05.2020 шляхом вільного доступу з боку заправки «Lux Wash» на вул. Луганська біля бордюру викрала його рюкзак, в якому знаходились його речі, серед яких документи, 730 грн., речі для автомобіля (т.1 а.с. 201).

-протоколом огляду місця події від 07.05.2020, згідно з яким оглянуто ділянку мийки самообслуговування «Lux Wash» на вул. Луганська у м. Львові, на якій зі слів потерпілого ОСОБА_10 знаходився рюкзак, який в нього викрали. Під час перегляду запису з камери відеоспостереження встановлено, що о 13.19 год. потерпілий залишає на місці, яке вказав останній, свою сумку та о 13.19.40 під`їжджає автомобіль чорного кольору, р.н. НОМЕР_2 , до місця, де знаходиться рюкзак, та о 13.22 викрав рюкзак та покинув місце події. Під час огляду місця події вилучено відеозапис (т.1 а.с. 202-204);

-оглянутим в судовому засіданні відеозаписом, наданим з автомийки на вул. Луганська, 9 у м. Львові, який визнано речовим доказом, на якому зафіксовано рюкзак, що був залишений потерпілим біля бордюру, а також автомобіль «ВАЗ 21099», р.н. НОМЕР_2 , чорного кольору, який заднім ходом заїхав на ділянку мийки, що поруч з пилососами та закрив видимість рюкзака. Через певний час з автомобіля вийшов ОСОБА_6 , відчинив та зачинив багажник, після чого одразу ж сів в автомобіль та залишив територію автомийки. Після виїзду вказаного автомобіля рюкзак зник. Також зафіксовано інші автомобілі, які перебувають в зоні пилососів (т.1 а.с. 227-229);

-рапортом від 07.05.2020 оперуповноваженого Сихівського ВП ОСОБА_23 , у якому серед іншого зазначено, що після заяви ОСОБА_10 про крадіжку встановлено, що правопорушення міг вчинити ОСОБА_6 , який в ході подальшого спілкування телефоном повідомив, що відмовився прибути до Сихівського ВП, однак погодився зустрітись біля аптеки, що на пр. Червоної Калини у м. Львові. Приблизно о 16 год. останній прибув на автомобілі «ВАЗ 21099», р.н. НОМЕР_2 , та повідомив, що викрав сумку з автомийки «Lux Wash», після чого забрав з неї грошові кошти та викинув її, але має намір її знайти та надати працівникам поліції. Біля 19 год. ОСОБА_6 зателефонував та повідомив, що знайшов сумку та перебуває біля вказаної аптеки. В подальшому, ОСОБА_6 на пропозицію працівників поліції відмовився прибути в Сихівський ВП, кинув сумку та поїхав в невідомому напрямку. Про вищевказане було повідомлено Сихівський ВП та сумку вилучено (т.1 а.с. 205);

-протоколом огляду місця події від 07.05.2020, згідно з яким оглянуто прибудинкову ділянку на АДРЕСА_3 неподалік аптеки «Знахар», де знаходився оперуповноважений ОСОБА_19 , який повідомив про обставини вчинення крадіжки рюкзака, який з його вмістом було вилучено (камуфляжна сумка темного кольору з червоним відтінком, в якому знаходився паспорт НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_10 , ганчірки, освіжувач повітря; виявлені та вилучені речі оглянуто та визнано речовими доказами (т.1 а.с. 206-210);

-висновком судової товарознавчої експертизи №16/532 від 27.05.2020, відповідно до якого ринкова вартість станом на 07.05.2020 наданого на дослідження рюкзака з маркувальними написами «Sport Xiuxianxilie» становила 150 грн., ганчірок текстильних для прибирання у кількості 9 штук 84 грн. (т.1 а.с. 211-219).

Будь-яких підстав не довіряти зазначеним вище і наведеним у вироку доказам, колегія суддів не вбачає, оскільки вони не викликають сумнівів у їх достовірності та допустимості і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Водночас, твердження про знахідку рюкзака та, відтак, відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 умислу на викрадення ним чужого майна є безпідставними.

Так, за нормативним визначенням крадіжка - це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.

Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала кому належить це майно, мала підстави вважати де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Встановлені у даному кримінальному провадженні обставини свідчать про те, що потерпілий ОСОБА_10 07.05.2020 залишив поряд з огорожею автомийки на АДРЕСА_3 свій рюкзак, в якому були грошові кошти та інші речі.

Натомість, обвинувачений ОСОБА_6 взяв цей рюкзак та ствердив суду, що мав намір такий віддати у бюро знахідок. Також зазначив, що, побачивши рюкзак, запитав про його власника у присутніх на автомийці осіб, однак, не виявивши власника та через те, що поспішав, поїхав з території автомийки. Тобто ОСОБА_6 був обізнаний про те, що власником рюкзака є не він, а інша особа.

Судом першої інстанції, з оглянутого в судовому засіданні відеозапису встановлено, що автомобіль ОСОБА_6 «ВАЗ 21099», чорного кольору, рухаючись територією автомийки, призупинився та в подальшому заднім ходом заїхав на ділянку мийки, що поруч з пилососами, і закрив видимість рюкзака. Через певний час з автомобіля вийшов ОСОБА_6 , відчинив та зачинив багажник, після чого одразу ж сів в автомобіль та залишив територію автомийки. Після виїзду вказаного автомобіля виявилось, що рюкзак зник.

Крім цього, зазначені обставини, у відомій йому частині підтвердив в суді першої інстанції свідок ОСОБА_20 , який також перебував в той час на території автомийки.

Також судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 після того, як помітив відсутність рюкзака, в якому були грошові кошти та інші речі, звернувся до працівника автомийки, який надав для перегляду відео з камери відеоспостереження, після чого потерпілий викликав працівників поліції, та в цей же день написав заяву про кримінальне правопорушення.

На переконання колегії суддів, наведене свідчить про те, що зазначений рюкзак, попри залишення його на території автомийки, у місці, про яке знав потерпілий, перебував у власності останнього, проте реалізувати своє право він не мав можливості через протиправні дії ОСОБА_6 , який забрав цей рюкзак з території автомийки, своєчасно не вживши заходів для встановлення власника майна та не повідомивши про наявність такого працівників автомийки.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії обвинуваченого необхідно розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна, оскільки майно потерпілого фактично не вийшло з володіння власника, а було ним залишене на певний час. В свою чергу обвинувачений мав підстави припускати, де може перебувати власник речі та усвідомлював те, що останній може за своїм майном повернутися.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_6 , який ствердив, що дуже поспішав до дружини для візиту в лікарню, під час виїзду з автомийки зупинив автомобіль, в подальшому заднім ходом паркувався неподалік рюкзака та ще кілька хвилин перебував в автомобілі. Крім цього, достатніх дій для виявлення власника майна останній не вчинив, взявши рюкзак потерпілого, одразу ж поїхав з території автомийки, що свідчить про те, що наміру його повертати він не мав та віддав такий лише на вимогу працівника поліції.

На підставі вказаних доказів (показань обвинуваченого, показань потерпілої та речового доказу відеозапису з камер відеоспостереження) суд першої інстанції дійшов цілком правильного та обґрунтованого висновку про доведеність часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення.

З показань обвинуваченого судом встановлено, що він не оспорює факту того, що він взяв саме рюкзак, тобто ним підтверджено і зазначений в обвинувальному акті предмет посягання.

Факт того, що відбулось заволодіння майном потерпілого у виді рюкзака підтверджений показаннями потерпілого, який вказав на конкретний предмет посягання, зазначеним вище відеозаписом та висновком судової товарознавчої експертизи №16/532 від 27.05.2020 відповідно до якого ринкова вартість станом на 07.05.2020 наданого на дослідження рюкзака з маркувальними написами «Sport Xiuxianxilie» становила 150 грн., ганчірок текстильних для прибирання у кількості 9 штук 84 грн.

Таким чином сукупністю доказів підтверджено об`єкт посягання (право власності) та предмет кримінального правопорушення - чуже для обвинуваченого майно.

Вказане в повній мірі спростовує доводи сторони захисту про відсутність належних доказів вини обвинуваченого, оскільки сукупністю доказів зазначених вище підтверджено всі фактичні обставини, зазначені в обвинувальному акті.

Стосовно доведеності умислу у діях ОСОБА_6 на викрадення чужого майна, колегія суддів зазначає таке.

Верховний Суд України у постанові від 6 березня 2016 року у справі № 5-2кс14, вказав, що визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення. Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону цього кримінального правопорушення, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки - місце, час, спосіб та обставини скоєння кримінального правопорушення.

Судом першої інстанції на підставі показань обвинуваченого, потерпілого, свідків та відеозапису встановлено місце вчинення кримінального правопорушення: територія мийки самообслуговування «Lux Wash», що на вул. Луганська, 9 у м. Львові, що є громадським місцем з обмеженим простором.

Постановою Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі № 761/31918/17 визначено відмінність крадіжки між знахідкою, що полягає у п`яти елементах. Так, на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відоме; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати й сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; ґ) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна. Між втратою цього майна та його знахідкою не пройшов такий тривалий час, який давав власнику майна потерпілому ОСОБА_10 підстави вважати майно остаточно втраченим.

Як достовірно встановлено судом, майно (рюкзак) вибуло з володіння власника потерпілого ОСОБА_10 . При цьому місцезнаходження вказаного рюкзака до його викрадення потерпілому було відомо, а після викрадення вже ні. Також встановлено, що поведінка ОСОБА_6 свідчить про те, що його дії були спрямовані на вилучення цього майна з володіння власника. Окрім цього, судом також встановлено, що у ОСОБА_6 була реальна можливість виявлення (ідентифікації) законного власника цього майна.

Оцінюючи наявність чи відсутність вказаних обставин судом також взято до уваги показання потерпілого, який суду першої інстанції повідомив, що після того, як він помітив відсутність рюкзака, одразу вжив заходів для його повернення, зокрема за допомогою ОСОБА_21 записи відеокамери та з`ясували, що невідомий чоловік вийшов з автомобіля марки «ВАЗ 21099», чорного кольору, дуже швидко відчинив багажник, закинув туди рюкзак і поїхав. Після цього потерпілий викликав поліцію.

Водночас, як вбачається з показань свідків та письмових доказів, обвинувачений не проінформував працівників автомийки про рюкзак та не вчинив жодних дій для негайного виявлення особи, що його залишила. Натомість останній вирішив привласнити знайдений рюкзак, взявши його з собою, що свідчить про відсутність у ОСОБА_6 наміру розшукати власника рюкзака та повернути його.

Таким чином, заволодіння вказаним майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося як залишене у неналежному, але відомому потерпілому місці, слід розцінювати, як крадіжку чужого майна.

З огляду на викладене, аналіз вказаних доказів, а саме показань обвинуваченого, потерпілої та свідків, письмових доказів у справі свідчить, що винуватість ОСОБА_6 у вчинені крадіжки є доведеною, а вказані докази в сукупності є достатнім для висновків суду про наявність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що заяву потерпілим написано 07.05.2020 о 17.00 год., а огляд місця події здійснено без правових підстав, є необґрунтованими, оскільки згідно з матеріалів справи о 17.00 год. було складено протокол прийняття заяви (т.1 а.с. 201).

При цьому, відповідно до повідомлення зі служби «102», 07.052020 о 15:17 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 07.05.2020 о 15:16 год за адресою: АДРЕСА_1 , заявник ОСОБА_10 заявив, що 07.05.2020 о 13.13. невідомі особи під`їхали на авто чорного кольору, (дев`яносто дев`ята на чорних дисках), р.н. НОМЕР_2 , на заправці та викрали синьо-чорного кольору рюкзак з документами та 730 грн., відеонагляд ведеться (т.1 а.с. 200);

Так, з протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 07.05.2020, слідує, що ОСОБА_10 просив вжити заходів до невідомої йому особи, яка приблизно о 13.13 год. 07.05.2020 шляхом вільного доступу з боку заправки «Lux Wash» на вул. Луганська біля бордюру викрала його рюкзак, в якому знаходились його речі, серед яких документи, 730 грн., речі для автомобіля.

Твердження обвинуваченого про те, що заяву потерпілого було прийнято 07.05.2020, а інформацію в ЄРДР було внесено лише наступного дня - 08.05.2020, що свідчить про порушення, на увагу не заслуговують, з огляду на наступне.

Статтею 214 КПК України визначено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Відтак чинний кримінальний процесуальний закон підставою для здійснення досудового розслідування визначає як подання заяви особою, так і самостійне виявлення слідчим, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними апеляційні доводи сторони захисту про те, що огляд місця події здійснено без правових підстав.

Так, за змістом статей 214, 223, 237 КПК огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. Перед проведенням слідчої (розшукової) дії особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені КПК, а також відповідальність, встановлена законом. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду.

Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається.

Як вбачається з реєстру прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, датою проведення є 07.05.2020, а час проведення 16.00 год.

Згідно матеріалів справи огляд місця події проводився 07.05.2020р. з 16.10 год. по 16.52 год., тобто у той час, коли вже було прийнято заяву потерпілого ОСОБА_10 про вчинене щодо нього кримінальне правопорушення, із зазначенням відомостей про викрадений у нього рюкзак.

Відтак, під час проведення огляду місця події від 07.05.2020 існувала інформація, відома органу досудового розслідування, про вчинення відносно потерпілого кримінального правопорушення, пов`язаного з таємним викраденням його рюкзака.

Доводи обвинуваченого про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що приміщення серверної знаходиться в окремому приміщенні, що зачиняється та в ньому знаходяться особисті речі працівників мийки є неспроможними. Так, крім можливості проникнути до володіння особи на підставі судового рішення, закон передбачає можливість проникнути до приміщення і в разі добровільної згоди володільця. У цьому кримінальному провадженні така згода була отримана і вона була добровільною.

За результатами огляду місця події, у тому числі і в приміщенні автомийки, у слідчого не виник обов`язок звернення до слідчого судді для отримання такого дозволу, оскільки такі дії проведено за попереднім дозволом володільця та на його безпосереднє запрошення. Він же і відкривав приміщення, яке перед цим було зачинене на замок. Факт наявності такого дозволу підтверджено показаннями вказаного свідка у суді першої інстанції. Крім цього, огляд місця події проводився за участю понятих, у присутності яких було отримано записи з камер відеоспостереження. Відтак, оглядом місця події не порушено жодних прав чи інтересів обвинуваченого ОСОБА_6 .

Щодо доводів обвинуваченого про недопустимість доказу «DWD-R» диску з відеозаписом, який долучений до матеріалів провадження як речовий доказ, оскільки він був отриманий не у порядку, встановленому КПК України, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій його було надано. Сторона кримінального провадження, якій надано речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються у протоколі огляду. Таким чином, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ може бути надано стороні кримінального провадження добровільно або на підставі судового рішення.

Як убачається з матеріалів провадження, наявний у справі DWD-R диск з відеозаписом обставин події з камер відеоспостереження був добровільно наданий свідком ОСОБА_14 , що не суперечить вимогам КПК України.

Наданий DWD-R диск з відеозаписом був оглянутий слідчим, про що складено відповідний протокол огляду від 08.05.2020 та винесено постанову про визнання та приєднання диску до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу (т.1 а.с.229).

За змістом положень ч. 1 ст. 86, ч.ч. 2, 3 ст. 93 КПК України такий спосіб збирання доказів як вилучення речей чи документів (ч. 7 ст. 163 цього Кодексу) під час отримання доступу до речей і документів сторона обвинувачення може застосовувати у випадках, якщо:

а) особа, у володіння якої перебувають речі або документи, не бажає добровільно передати їх стороні кримінального провадження або є підстави вважати, що не здійснить таке передання добровільно після отримання відповідного запиту чи намагатиметься змінити або знищити відповідні речі або документи;

б) речі та документи згідно зі ст. 162 КПК України містять охоронювану таємницю і таке вилучення необхідне для досягнення мети застосування цього заходу забезпечення.

В інших випадках сторона кримінального провадження може витребувати та отримувати речі або документи за умови їх добровільного надання володільцем без застосування процедури, передбаченою главою 15 КПК України

Тому добровільне надання володільцем записів з камер відеоспостереження автомийки не може вважатися порушенням вимог ст.ст. 159, 160 КПК України, оскільки слідчий діяв у межах наданий йому повноважень, відповідно до вимог ст. 93 цього Кодексу. Підстави, які б зумовлювали його звернення до слідчого судді у порядку, передбаченому ст. 160 КПК України, у цьому випадку відсутні.

Що стосується доводів апелянта про те, що оснащення мийки самообслуговування не здійснює записи на такі носії як диск DWD-R, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями ст. 99 КПК України матеріали відеозапису віднесено до документів, якими визнаються об`єкти, що містять зафіксовані за допомогою знаків, звуку, зображення, тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Виходячи з ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у разі зберігання інформації на кількох електронних носіях, кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях, а усі його примірники можуть розглядатися як оригінали, відрізняючись тільки часом і датою створення. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія, який виступає тільки способом збереження інформації.

Відтак, записаний на матеріальний носій інформації відеозапис є оригіналом (відображенням) електронного документа.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.08.2021 № 756/8124/19, від 22.10.2020 № 677/2040/16-к.

Доводи захисту про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні згідно з його клопотанням в порядку ст. 404 КПК України є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

У клопотанні захисника не наведено жодних доказів дослідження судом першої інстанції доказів, що містяться у кримінальному провадженні, не повністю або з порушеннями, а відтак відповідно до положень ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що клопотання захисника задоволенню не підлягає.

На переконання колегії суддів, висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які судом першої інстанції встановлені повно, та підтверджуються вищенаведеними доказами у своїй сукупності.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст. 185 КК України. При цьому всім наявним доказам, суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що покликаючись на безпосередньо досліджені докази, суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України.

Таким чином колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з доводами апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника про наявність, на їхню думку, підстав для скасування вироку та ухвалення нового виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 .

На переконання колегії суддів апеляційного суду, розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Наведені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника доводи були предметом дослідження судом першої інстанції, яким в оскаржуваному рішенні надано належну оцінку, з якою погоджується й апеляційний суд.

При призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував що ним вчинено кримінальний проступок, особу обвинуваченого, який одружений, на медичних обліках не перебуває, не працює, судимості не має, а також те, що завдана кримінальним правопорушенням шкода не відшкодована.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку, колегією суддів під час апеляційного розгляду не встановлено.

З огляду на вищенаведене, вирок суду першої інстанції є законним й обґрунтованим, а отже підстав для його зміни чи скасування в частині його оскарження та для задоволення вимог апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

вирок Сихівського районного суду м.Львова від 17 лютого 2022 року щодо ОСОБА_6 , залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий:

Судді: