У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/3537/22

№ 1-кп/183/1056/22

13 липня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянув у підготовчому судовому засіданні, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000669 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Сєвєродонецьк, з середньою освітою, неодруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина 2011 року народження, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_3

в с т а н о в и в:
В провадження Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з Сєвєродонецької окружної прокуратури Луганської області надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 .

Прокурор вважає необхідним призначити кримінальне провадження до розгляду, оскільки підстав для закриття провадження немає та продовжити обвинуваченому строк запобіжного заходу.

Захисник та обвинувачений, кожен окремо, висловили думку про необхідність повернення обвинувального акту, враховуючи те, що матеріали досудового розслідування не були відкриті стороні захисту, копію обвинувального акту вручив слідчий, а не прокурор. Захисник також зазначила, що помилково в розписці про отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування зазначила дату - 11.07.2022 року, хоча фактично вручення відбувалося 12.07.2022 року, тобто після того, як справу вже було направлено до суду. Зокрема, захисник також звернула увагу суду на те, що розписка ОСОБА_3 містить підписи двох оперуповноважених як свідків відмови ОСОБА_3 від отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування.

Представник потерпілого ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд підготовчого провадження за її відсутності.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та захисника, вивчивши обвинувальний акт, суд доходить висновку, що кримінальне провадження підлягає поверненню прокурору з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 314 КПК України суд в підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт прокурору з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України. Будь-яких інших підстав для повернення обвинувального акту прокурору законом не передбачено.

Вимоги до обвинувального акту, встановлені ст. 291 КПК України та даний перелік є вичерпним.

Дослідивши обвинувальний акт, суд встановив, що вказаний процесуальний документ затверджений прокурором Сєвєродонецької окружної прокуратури 11.07.2022 року у м. Новомосковськ в приміщенні службового кабінету СВ Новомосковського відділу поліції Дніпропетровської області за адресою: м. Новомосковськ, вул. Микити Головка, 19 та складений старшим слідчим Сєвєродонецького РУП ГУНП в Луганській області.

Суд вважає обвинувальний акт таким, що не відповідає вимогам КПК України. Так, судом з метою встановлення місця закінчення досудового розслідування, в судовому засіданні з`ясовувалися питання щодо дислокації органу прокуратури та слідства.

Прокурор повідомив суду, що місцем дислокації Сєвєродонецької окружної прокуратури є м. Кропивницький, а Сєвєродонецького РУП ГУНП в Луганській області - є м. Дніпро. Так, 11.07.2022 року, випадково опинившись у м. Новомосковськ Дніпропетровської області та раптово зустрівши там старшого слідчого Сєвєродонецького РУП ГУНП в Луганській області, прокурор затвердив складений слідчим обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 .

Отже, на думку суду, вказаними діями штучно змінено підсудність кримінального провадження.

Суд також встановив, що в межах одного кримінального провадження відносно двох обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_7 складено два окремі обвинувальні акти, враховуючи те, що вказані особи обвинувачуються у таємному викрадені чужого майна (крадіжці) за попередньою змовою групою осіб, вчиненому в умовах воєнного стану за однакових обставин. При цьому рішення щодо виділення матеріалів щодо одного з обвинувачених на стадії досудового розслідування не приймалося. Прокурор повідомив суду, що вказана практика щодо направлення окремих обвинувальних актів щодо кожного з обвинувачених для органу прокуратури є звичайною.

Також суд бере до уваги зауваження сторони захисту щодо порушення вимог ст.290 КПК України (відкриття матеріалів іншій стороні), а також щодо строку, в який фактично здійснювалося вручення копії обвинувального акту захиснику та обвинуваченому. Суд також має обґрунтовані сумніви вважати, що строк, передбачений ст. 293 КПК України, а саме дотримання вимоги щодо одночасного передання обвинувального акту до суду та вручення його копії відбулося 11.07.2022 року.

Відповідно до ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості: дату та місце його складення та затвердження.

Відповідно до ч. 9 ст. 615 КПК України під час дії воєнного стану обвинувальні акти, скеровуються та розглядаються судами, в межах територіальної юрисдикції яких закінчено досудове розслідування, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - найбільш територіально наближеним до нього судом, що може здійснювати правосуддя, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством.

Разом з тим, до суду надіслано клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому на два місяці.

Прокурор в судовому засіданні підтримав подане ним клопотання, мотивуючи свою позицію тим, що, ризики, які були враховані судом при обранні йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не з`явилося, тому продовження строку тримання під вартою необхідне для забезпечення розгляду кримінального провадження.

Захисник обвинуваченого заперечував проти задоволення клопотання прокурора, просив відмовити в його задоволенні у зв`язку з відсутністю підстав.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника.

Вислухавши думку учасників судового процесу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При вирішенні клопотання прокурора про необхідність продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Так, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Вказаний злочин відповідно до ст. 12 КК України є тяжким. Покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.
У зв`язку з цим суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».
За таких обставин суд погоджується з думкою прокурора про те, що на цей час є наявними ризики, передбачені п.15 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:
1) переховуватися від органів досудового розслідування або суду (враховуючи те, що покарання за інкримінований злочин передбачає позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, тому, перебуваючи не під вартою, обвинувачений може ухилитись від явки до органу досудового розслідування або суду) 5) вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачений не має роботи та джерел прибутку, немає міцних родинних та соціальних зв`язків, неодружений, обвинувачується у вчиненні злочину з корисливих мотивів. Також суд погоджується з аргументами прокурора, що також потрібно враховувати запровадження в Україні воєнного стану та збройну агресію, ведення активних бойових дій на території м. Сєвєродонецьк Луганської області.
Ці обставини можуть зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.
Одночасно ці обставини підтверджують недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим ризикам. Крім того, суд вважає, що обрати більш м`який запобіжний захід неможливо, оскільки територія м. Сєвєродонецьк Луганської області є зоною ведення бойових дій, що унеможливлює контроль за процесуальною поведінкою обвинуваченого та значно збільшує вищевказані ризики.
Отже, суд дійшов висновку, що аргументи захисника не можуть бути прийняті, враховуючи вказані обставини.
Тому, на думку суду, на цей час продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому продовження обвинуваченому строку тримання під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».
Отже, враховуючи всі обставини по справі, суд вважає за необхідне запобіжний захід у виді тримання під вартою застосований обвинуваченому ОСОБА_3 продовжити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 34, 291, 315, 615 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України повернути прокурору Сєвєродонецької окружної прокуратури Дніпропетровської області, як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Обвинуваченому у вчиненні злочину за ч. 4 ст. 185 КК України, ОСОБА_3 , продовжити строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 02 вересня 2022 року включно.
Ухвала в частині продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.
Ухвала в частині повернення обвинувального акту може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1