Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8367/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5

засудженого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 25 жовтня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення покарання за вироком Запорізького обласного суду 14.06.2000 року та ухвалою Верховного Суду України 07.12.2000 року у відповідність до чинного законодавства,

встановила:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 25 жовтня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення покарання призначеного йому колегією Запорізького обласного суду 14.06.2000 року та Верховного Суду України 07.12.2000 року у відповідність до чинного законодавства, знизивши призначену міру покарання у вигляді довічного позбавлення волі до 15 років позбавлення волі та приведення вироку Апеляційного суду Запорізької області від 03.04.1997 року у відповідність до чинного законодавства, замінивши призначену міру покарання у вигляді довічного позбавлення волі до 15 років позбавлення волі, починаючи з 24.05.1996 року та звільнення від відбування покарання повністю.

Суд мотивував своє рішення тим, що з урахуванням особи засудженого, який відповідно особової справи не характеризується як особа, що стала на шлях виправлення та на нього багаторазово застосовувалися стягнення за різні порушення вимог режиму тримання та з огляду на те, що на момент розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)2021 законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені. Крім того, заявлена частина клопотання ОСОБА_6 вже розглядалось Богунським районним судом м. Житомира і ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 11.11.2020 року (справа № 295/8439/20) в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про зміну вироку та призначення більш м`якого покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років із звільненням від подальшого його покарання було відмовлено.

Зі змісту апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 вбачається, що він вважає судове рішення незаконним, просить його скасувати, а матеріали справи направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Вказує, що суд не взяв до уваги жодного з його доводів зазначених на підтвердження клопотання, а лише формально підійшов до розгляду справи.

Крім того, зазначає, що суд проголосив своє рішення у його відсутність, чим істотно порушив його права.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення покарання призначеного йому колегією Запорізького обласного суду 14.06.2000 року та Верховного Суду України 07.12.2000 року у відповідність до чинного законодавства та про зміну вироку та призначити йому більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років та звільнити його за відбуттям строку

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні даного клопотання засудженого ОСОБА_6 .

Вказує, що суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, який підлягав застосуванню, а зокрема положення міжнародних договорів, які ратифікувала Україна, які мають найвищу юридичну силу. Суд не врахував практику Європейського суду з прав людини. Враховуючи, що законодавство України хоча і передбачає таке покарання як довічне позбавлення волі, однак відсутність у національному законодавстві можливості дострокового звільнення від відбування вказаного покарання суперечить положенням ст. 3 Конвенції про захист прав і свобод людини, а тому суд повинен був змінити ОСОБА_6 призначене покарання на строковий вид покарання 15 років позбавлення волі та звільнити його з під варти.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги з наведених в них мотивів, заперечення прокурора на апеляційні скарги, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Вироком Запорізького обласного суду від 03.04.1997 року ОСОБА_6 був засуджений за ст.ст. 93 п.п. «а», «е», «ж», «з», 17, 94, 117 ч. 4, 117 ч. 3, 142 ч. 3, 118 ч. 2, 42 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна.

24.07.1997 року ухвалою Верховного Суду України вказаний вирок суду було залишено без змін.

14.06.2000 року ухвалою Запорізького обласного суду покарання, призначене ОСОБА_9 вироком Запорізького обласного суду від 03.04.1997 р. за сукупністю злочинів у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

07.12.2000 року ухвалою Верховного Суду України вказану ухвалу суду було залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_9 без задоволення.

Вказані судові рішення, якими було встановлено вину та визначено ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі набрали законної сили, а тому вимоги апеляційних скарг сторони захисту та засудженого про незаконність цих судових рішень (недоведеність вини, невірне застосування кримінального закону при призначенні смертної кари та її заміни на довічне позбавлення волі), зміну цих судових рішень, призначення більш м`якого покарання, в порядку виконання вироку, передбаченого розділом 8 КПК України не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке 09 вересня 2019 року набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (&194).

08 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду розглянувши кримінальну справу за заявою ОСОБА_10 з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року у справі «Петухов проти України № 2» зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

За таких обставин, коли на даний час у законодавстві України не передбачено можливості умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи заміни покарання більш м`яким щодо осіб засуджених до довічного позбавлення волі і усунути цю прогалину в законодавстві суд не вправі рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Не може погодитись колегія суддів з доводами апеляційної скарги засудженого про істотне порушення його прав під час розгляду справи, з тих підстав, що ухвалу суду було проголошено у його відсутність.

Так, дійсно, як встановлено апеляційним судом ОСОБА_6 не був присутній при проголошенні ухвали судом після виходу з нарадчої кімнати 26.10.2021 року.

Разом з тим, відповідно до матеріалів справи, засуджений ОСОБА_6 приймав участь у судовому розгляді, надавав суду пояснення, заявляв клопотання, приймав участь в дослідженні матеріалів аж до закінчення з`ясування судом обставин та виходу суду в нарадчу кімнату 25.10.2021 року о 17 год. 25 хв.

Відповідно до журналу та диску зі звукозаписом судового засідання від 26.10.2022 року, проголошення повного тексту судового рішення було призначено о 09:30 год., однак судове рішення було проголошено о 10:00 год., оскільки, у приміщенні залу для проведення відеоконференцій ДУ «ЖУВП № 8» з 09:30 год. відбувалось судове засідання з Верховним судом і участь ОСОБА_6 на проголошенні не могла бути забезпечена, а суд повинен був здійснювати розгляд інших призначених справ.

При цьому, на проголошенні повного тексту судового рішення був присутній захисник ОСОБА_7 , а копія ухвали суду у день проголошення була вручена ОСОБА_6 , який скористався своїм правом на її апеляційне оскарження.

За таких обставин, апеляційний суд істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування ухвали суду першої інстанції не знаходить.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 25 жовтня 2021 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: