ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1898/22 Справа № 185/1030/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника курівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2022 року у кримінальному провадженні № 0001065 щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлограда Дніпропетровської області, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дитину 2016 року народження, працює комбайнером УПР-2 ШУ «Павлоградське», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2022 року ОСОБА_6 визнано винним за ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді двох років обмеження волі з застосуванням ст. 69 КК України, без позбавлення права керування транспортними засобами.
У відповідності до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання у вигляді обмеження волі, якщо протягом іспитового строку 1 (один) рік він не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Судом вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних судових витрат.
Цим вироком ОСОБА_6 визнано винними та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
19 грудня 2021 року о 03 год. 00 хв. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ ТF69YO ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_9 , рухався з приблизною швидкістю 90 км/год. по крайній правій смузі руху вул. Дніпровській м. Павлограда зі сторони вулиці Нової у напрямку вул. Володимира Милосердного, перевозячи пасажирів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
В ході руху, водій ОСОБА_6 , не діяв таким чином, щоб не піддавати небезпеці життя та здоров`я себе і громадян, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху на ділянці асфальтобетонної автодороги по вул. Дніпровській м. Павлограда Дніпропетровської області в районі будинку №569, не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху, з якою він мав би можливість виконувати всі необхідні дії по керуванню автомобілем «ЗАЗ TF69YO ЗНГ» державний номер НОМЕР_1 , які б забезпечували безпеку всіх учасників дорожнього руху, внаслідок чого втратив контроль над керуванням вказаного автомобіля та виїхавши за межі проїзної частини, здійснив зіткнення з електроопорою міського освітлення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ЗАЗ TF69YO ЗНГ» державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав тілесні ушкодження.
Своїми діями водій ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: п. 12.1: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».
Порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди та з наслідками, що настали.
Невиконання водієм ОСОБА_6 Правил дорожнього руху призвело до даної дорожньо-транспортної події, внаслідок чого пасажиру автомобіля «ЗАЗ ТГ69УО ЗНГ» державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, забійної рани правої надбрівної дуги, закритого перелому правої ключиці, які за своїм характером відноситься до ушкоджень середньої тяжкості.
Дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.
В апеляції:
- прокурор, не оскаржуючи обставин кримінального правопорушення та кваліфікації дій обвинуваченого просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
В обґрунтування зазначив, що в порушення вимог ч. 2 ст. 69 КК України, судом безпідставно не призначено ОСОБА_6 обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Заслухавши прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Оскільки висновки суду стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.
В своїй апеляційній скарзі прокурор посилається на те, що суд першої інстанції всупереч положень ч. 2 ст. 69 КК України, безпідставно не призначив ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Однак, колегія суддів не погоджується із такими доводами апеляційної скарги прокурора, з огляду на наступне.
Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено покарання у вигляді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Відповідно до ч. 3 ст. 52 КК України, штраф та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю можуть застосовуватися як основні, так і як додаткові покарання.
Згідно ч. 1 ст. 55 КК України, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як основне покарання на строк від двох до п`яти років або як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.
Таким чином, в даному випадку, покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, з урахуванням санкції ч. 1 ст. 286 КК України та в розумінні ч. 3 ст. 52 КК України, відноситься до основного виду покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Дискреційні повноваження суду визнаються Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 дотримався вказаних вище вимог.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 , вид та міру покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вчинив у відповідності до ст. 12 КК України злочин, який відноситься до категорії нетяжких, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню доньку, наявність міцних соціальних зв`язків, вчинення злочину, який за формою вини злочин є необережним будучі тверезим думку потерпілого, а також те, що під час воєнного стану, може виникнути потреба в евакуації чи іншому використанні автомобіля.
Суд першої інстанції також врахував обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Врахувавши вказані обставини у їх сукупності, суд прийшов до висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, без позбавлення права керування транспортними засобами, що в повній мірі узгоджується із наведеними вище вимогами закону.
Посилання прокурора на необхідність врахування положень ч. 2 ст. 69 КК України, в даному випадку є неспроможними, оскільки, як встановлено вище, такий вид покарання у даному кримінальному провадженні не є додатковим.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.
Таким чином, доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, під час апеляційного розгляду провадження свого підтвердження не знайшли, вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, підстави для його скасування відсутні, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2022 року у кримінальному провадженні № 0001065 щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4