Справа № 346/5577/20
Провадження № 11-кп/4808/343/22
Категорія ч. 1 ст. 122 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду
в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000740 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2022 року згідно з яким,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , українку, з середньою освітою, пенсіонерку, громадянку України, раніше не судиму,

визнано винуватою за ч. 1 ст. 122 КК України та призначено покарання 2 (два) роки позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання, з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 7 315,39 грн майнової шкоди, 10 000 грн. моральної шкоди та 6 000 грн витрат на правову допомогу.
з участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Сторона захисту в апеляційні скарзі просить: 1) ухвалити вирок, яким вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати; 2) ухвалити виправдувальний вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватою та виправдати за ч. 1 ст. 122 КК України з підстав не доведеності вчинення нею кримінального правопорушення.

Вважає вирок незаконним та необґрунтованим. Вказує, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам, деякі докази проігнорував, а також суд помилково кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України, що спричинило необґрунтоване засудження ОСОБА_7 . Вказує, що у ОСОБА_7 був відсутній умисел на спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, оскільки палець вона прикусила захищаючись, перебуваючи в стані необхідної оборони та намагалась захиститись від ОСОБА_8 . Стверджує, що вина ОСОБА_7 доведена тільки показами самого потерпілого ОСОБА_8 , які потрібно оцінювати критично, а інших належних та допустимих доказів немає. Звертає увагу на те, що Протокол слідчого експерименту проведений з потерпілим ОСОБА_8 від 24 листопада 2020 року не може бути належним та допустимим доказом з тих підстав, що проведений не на місці події, а в службовому кабінеті слідчого відділення поліції в м. Коломия. В ролі статиста виступав працівник поліції, особа чоловічої статі, який по зросту значно вищий за ОСОБА_7 . Також, звертає увагу на що, Протокол слідчого експерименту проведений з обвинуваченою ОСОБА_7 від 01 грудня 2020 року - не може вважатися належним та допустимим доказом з тих підстав, що проведений не на місці події, а в ролі статиста виступає працівник поліції, який значно вищий зростом за потерпілого ОСОБА_8 . Таким чином, вказані слідчі експерименти суперечать один одному, але суд дані суперечності не спростував.Підкреслює, що висновок експерта № 216 від 05 листопада 2020 року не дає ствердної відповіді про те, що тілесні ушкодження утворились у вигляді перелому пальця в результаті укусу зубами людини.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачена спричинила потерпілому умисне середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження.

Кримінальне правопорушення було скоєно за наступних обставин.

Так, 30 травня 2020 року о 10 год обвинувачена за місцем проживання в АДРЕСА_1 , на ґрунті тривалих особистих неприязних відносин вчинила словесний конфлікт із ОСОБА_8 , із-за скошеної ним папороті. В процесі сварки, яка переросла у штовханину обвинувачена вихоплюючи із рук Сидоренка косу, прикусила зубами вказівний палець його лівої руки, спричинивши тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 05 листопада 2020 року відносяться до середнього ступеня тяжкості.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, вирок суду скасувати;

- потерпілий ОСОБА_8 та його представник ОСОБА_10 просив вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, вирок суду без змін.

- прокурор просив вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, вирок місцевого суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції належним чином дослідив та правильно дав оцінку показанням обвинуваченої ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , даним протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 03 червня 2020 року ОСОБА_8 та його письмовим поясненням, щодо обставин спричинення йому тілесних ушкоджень, копії виписки з карти стаціонарного хворого № 4590 ОСОБА_8 , висновку експерта № 216 від 05 листопада 2020 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 24 листопада 2020 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 02 грудня 2020 року з фото таблицею.

Суд першої інстанції ретельно перевірив пояснення обвинуваченої ОСОБА_7 та навів переконливі мотиви, з яких відкинув доводи сторони захисту.

Обвинувачена ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснила, що дійсно між нею та потерпілим довгий час неприязні відносини. 30 травня 2020 року між ними виник черговий конфлікт через скошення потерпілим посаджених нею насаджень на межі між земельними ділянками. У відповідь на її слова потерпілий став махати косою за яку вона вчепилася, і вони боролися декілька хвилин. Коли вона забрала косу, потерпілий стояв обличчям до неї махав руками та дістав до її рота пальцями руки і вона схопила зубами його палець правої руки. В цей час ОСОБА_11 намагався схопити її іншою рукою. Коли потерпілий вирвав палець з рота то пошкодив їй зуб. Вказала що за час шарпанини вони з потерпілим двічі були на землі, пальця вона не кусала, а лише прикусила його. Крім того це був палець правої, а не лівої руки. Після цього прийшла онука потерпілого та забрала його додому. Наголошувала, що в поліцію та за медичною допомогою потерпілий звернувся через декілька днів після інциденту, а тому на її думку цю травму ніяк не можна пов`язувати із подією від 30 травня 2020 року.
Як вбачається з апеляційної скарги, одним із доводів є те, що апелянт стверджує про відсутність в діяння ОСОБА_7 складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, вважаючи винуватцем події саме потерпілого ОСОБА_8 .
Проте, колегія суддів не може погодитись з вказаними доводами апелянта, вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Доводи сторони захисту про те, що суд помилково кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки вона не умисно захищаючись від ОСОБА_8 прикусила йому палець, перебуваючи в стані необхідної оборони, не є слушними.

Доводи обвинуваченої та її захисника про те, що ОСОБА_7 захищалася від нападу потерпілого ОСОБА_8 , який почав наносити удари ОСОБА_7 в різні частини тіла, штовхати її, утримував її руками за плечі і талію, спричинивши останній фізичний біль і тілесні ушкодження - спростовуються наявними у справі доказами.
Суд апеляційної інстанції вважає, що обвинувачена ОСОБА_7 не перебувала у стані необхідної оборони 30 травня 2020 року.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій. Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання, яка виникає коли зволікання з боку того, хто обороняється, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять перевищення меж необхідної оборони.

Матеріали провадження не містять даних, які б свідчили про те, що обвинувачена ОСОБА_7 прикусила палець ОСОБА_8 з метою захисту своїх прав від суспільно небезпечного посягання потерпілого. Таке доводиться не тільки сукупністю доказів по справі що були досліджені судом першої інстанції, але й показаннями самої обвинуваченої ОСОБА_7 , які були надані особисто нею як під час розгляду в суді першої інстанції, так і апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, проаналізувавши доводи про те, що Протокол слідчого експерименту проведений з потерпілим ОСОБА_8 від 24 листопада 2020 року та Протокол слідчого експерименту проведений з обвинуваченою ОСОБА_7 від 01 грудня 2020 року не можуть бути належними та допустимими доказами, не встановив будь-яких істотних порушень вимог ст. 240 КПК Країни під час проведення вказаних слідчих експериментів.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України ґрунтується на всебічному, повному і безпосередньому дослідженні всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, яким дана належна правова оцінка.
Пояснення потерпілого узгоджуються з висновком експерта № 216 від 05 листопада 2020 року про отримання ним тілесних ушкоджень, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження відкритий перелом середньої фаланги ІІ пальця лівої китиці із забійною раною м`яких тканин, що ускладнився інфікуванням (нагноєнням) з розвитком пандактеліту (гнійно-некротичне запалення м`яких тканин та кісток пальця) та флегмони китиці, в процесі оперативного лікування яких було проведено ампутацію ІІ пальця лівої китиці на рівні середньої фаланги з формуванням кукси. Вказані тілесні ушкодження відносяться до середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, але не були небезпечними для життя в момент спричинення, викликали значну стійку втрату загальної працездатності (10%), але менш як на одну третину. Вказане тілесне ушкодження спричинене дією тупих твердих предметів, якими можуть бути зуби людини, чи інші предмети, і може відповідати терміну, вказаному потерпілим.
Конституцією України проголошується, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Для кримінального процесуального законодавства це означає, що воно має бути зорієнтоване на забезпечення можливостей здійснення учасниками судового провадження процесуальних прав і додержання законності під час його відправлення.

Послідовне і неухильне додержання на всіх стадіях кримінального судочинства норм кримінального процесуального законодавства України є однією з важливих умов здійснення закріпленого ст. 55 Конституції України права громадян на судовий захист від протиправних посягань.

Диспозиція ч. 1 ст. 122 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження. Склад цього кримінального правопорушення характеризується з суб`єктивної сторони прямим або непрямим умислом.

Ступень тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_8 визначений висновком експерта №216 від 05 листопада 2020 року, відповідно якого у потерпілого виявлене тілесне ушкодження, що відносяться до середнього ступеня тяжкості (а.п. 184-185).

Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку саме ці докази, що містяться в матеріалах провадження, на підставі яких ним були встановлені фактичні обставини справи та які знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінив зібрані докази в сукупності, дав їм належну правову оцінну та дійшов до обґрунтованого висновку про умисне заподіяння обвинуваченою ОСОБА_7 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 .

Доводи апелянта про те, що потерпілий ОСОБА_8 звернувся у поліцію через 5 днів після інциденту, а до медичних працівників не звернувся в момент отримання тілесних ушкоджень, а тому є сумніви щодо походження тілесних ушкоджень, на думку колегії суддів, не є слушними, оскільки доказами по справі поза розумним сумнівом доведені обставини за якими у потерпілого виникли тілесні ушкодження, в тому числі й висновком експерта щодо часу їх заподіяння.
Колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України, тобто є законним, обґрунтованим і вмотивованим, щодо кваліфікації дій обвинуваченої.
Так, частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, а також враховував практику Європейського суду з прав людини.

Покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції призначене в межах, встановлених у санкції зазначеної статті Особливої частини Кримінального кодексу України з урахуванням Загальної частини цього кодексу з урахуванням ступеню тяжкості скоєного нею злочину.

Суд апеляційної інстанції вважає, що визначене судом першої інстанції покарання є законним та справедливим, відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У ч. 1 ст. 124 КПК України встановлено, що в разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі понесені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Колегія суддів вважає, що розмір, визначений судом першої інстанції відшкодування майнової і моральної шкоди відповідає розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням конкретних обставин вчиненого злочину, характеру дій обвинуваченої, обсягу фізичних, душевних та психічних страждань, які поніс потерпілий внаслідок лікування, реабілітації та вимушених змін в організації свого життя, що зазнав потерпілий ОСОБА_8 , тому вимоги апеляційної скарги сторони захисту в цій частині не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4