Житомирський апеляційний суд
Справа №287/3/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000003 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2022 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Будки-Комсомольські Олевського району Житомирської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, інваліда 3 групи загального захворювання, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого, -

обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України, -
в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин справи, правильність кваліфікації дій та доведеності вини ОСОБА_7 , просить вирок суду в частині призначення основного та додаткового покарання змінити, призначити обвинуваченому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з застосуванням ст.75 КК України, звільнивши ОСОБА_7 від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. В решті вирок залишити без змін. Вважає вирок суду у наведеній частині незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Зазначає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції в достатній мірі не враховав обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого та підстави не призначати йому додаткове покарання, зокрема, обставини, за яких виникло ДТП, думку потерпілого, який просив суворо не карати обвинуваченого та не позбавляти його права керування транспортним засобом, повне визнання ОСОБА_7 своєї вини, щире каяття, відшкодування шкоди потерпілому в повному обсязі, активне сприяння розкриттю злочину, а також вік та стан здоров`я обвинуваченого, який є інвалідом 3 групи, проживає в селищі міського типу та використовує автомобіль для роботи.

Вироком Ємільчинського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2022 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання, встановивши іспитовий строк два роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені обов`язки відповідно до ст. 76 КК України: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися на реєстрацію в уповноважений орган з питань пробації.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 5254 грн. 71 коп. за проведення експертиз.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 01.01.2021 року близько 20 години 10 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Passat», н. з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Свято-Миколаївській в м. Олевськ, Коростенського району, Житомирської області в напрямку виїзду з м. Олевськ. На ділянці дороги, яка розташована за перехрестям вулиць Свято-Миколаївська та Промислова в м. Олевськ, водій ОСОБА_7 , в порушення п.12.3 ПДР України, який зобов`язує водія у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п.12.4 ПДР України, який зобов`язує у населених пунктах водія рухатися зі швидкістю не більше 50 км/год; п.12.9 «б» ПДР України, який забороняє водію перевищувати встановлену швидкість руху, не вибрав безпечної швидкості руху, при цьому не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який рухався через проїжджу частину автодороги по вул. Свято-Миколаївській в м. Олевськ, від чого останній впав на асфальтобетонне покриття дороги.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми, закритої черепно-мозкової травми, багатоуламкового перелому кісток склепіння черепа праворуч з переходом на основу черепа, гострої епідуральної та субдуральної гематом правої гемісфери головного мозку, забою головного мозку з дислокаційним синдромом в стадії клінічної субкомпенсації, травматичного невриту лицевого нерву праворуч, закритої тупої травми грудної клітини: перелому 3-4 ребер праворуч, правобічного гідротораксу, закритого перелому верхніх третин діалізів обох кісток лівої гомілки зі зміщенням уламків, лагофтальму праворуч, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Своїми необережними діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, ОСОБА_7 скоїв злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.
В засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_9 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце апеляційного розгляду. Подав заяву, в якій зазначив, що підтримує апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та просив розгляд справи проводити без його участі.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника в підтримання апеляційної скарги, пояснення прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в діях, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

У даному випадку, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував вищевказане, в тому числі: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, судом зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 являється інвалідом 3 групи та офіційно не працює, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив тяжкий злочин по необережності, щиро розкаявся у вчиненому та добровільно відшкодував завдані збитки.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.

Таким чином, судом першої інстанції враховано суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину, який є необережним, особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, його вік, стан здоров`я, а також те, що останній офіційно не працює, свою вину у вчиненому визнав повністю, добровільно відшкодував потерпілому ОСОБА_9 матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі в розмірі 106500 гривень, думку потерпілого, який просив призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі, наявність пом`якшуючих покарання обставин, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.

На підставі викладеного, суд вважав за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами та можливістю виправлення без відбування основного покарання у відповідності до ст.75 КК України.
З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 видом та розміром покарання.
З приводу доводів апеляційної скарги щодо надмірної суворості призначеного обвинуваченому покарання, то такі доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді.
Згідно ст. 414 КПК України не відповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно постанови Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 524/5999/17 під терміном «явно несправедливе покарання» розуміють не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При цьому, судом враховано, що обвинувачений грубо порушив Правила дорожнього руху України, внаслідок чого потерпілому спричинено тяжкі тілесні ушкодження.
З урахуванням наведеного, а також зазначених наслідків вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає, що розмір призначеного останньому основного покарання, у даному випадку, не можна вважати явно несправедливим через суворість. Тому підстав для зміни вироку в цій частині колегія суддів не вбачає.
Доводи апелянта про відсутність підстав для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів вважає безпідставними.
Так, відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.
Згідно вироку суду дана дорожньо-транспортна пригода сталася у зв`язку із порушенням обвинуваченим ОСОБА_7 вимог пунктів 12.3, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, а саме перевищенням швидкості у населеному пункті, в якому дозволено рух зі швидкістю не більше 50 км/год та після виявлення ним перешкоди не вживанням заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.
Вказані порушення зазначених вимог Правил дорожнього руху України, допущених обвинуваченим ОСОБА_7 , знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а саме заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, а тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки його застосування у даному випадку повністю відповідає його меті щодо виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
З приводу тривалості призначеного обвинуваченому іспитового строку, з яким у своїй апеляційній скарзі не погоджується сторона захисту, то вказаний у обвинувальному вироку строк у два роки, на думку апеляційного суду відповідає вимогам ст.ст. 75, 76 КК України щодо мети такого випробування.
Посилання апелянта на те, що суд не врахував тяжкість вчиненого злочину, те що злочин вчинено з необережності, особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, відношення до вчиненого злочину, відшкодування шкоди завданої потерпілому в повному обсязі, а також пом`якшуючі обставини справи, а саме щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини судом першої інстанції враховані. Крім того, думка потерпілого в даному випадку не є визначальною.
Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2022 року, щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді: