В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

прокурорів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки кримінальне провадження № 0000229 від 07.02.2020 відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миргород Полтавської області, громадянина України, освіта вища, не одруженого, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на момент вчинення інкримінованого йому правопорушення працював на посаді слідчого відділу розслідування особливо важливих злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області, спеціальне звання старший лейтенант поліції, на час постановлення цього вироку адвокат, раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 366, частиною 1 статті 371 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В :

Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 371, частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, які відповідно до викладеного в обвинувальному акті були скоєні за таких обставин.

Наказом № 123 о/с від 19 березня 2019 року старший лейтенант ОСОБА_5 був призначений на посаду слідчого відділу розслідування особливо важливих злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Перебуваючи на займаній посаді ОСОБА_5 був зобов`язаний дотримуватися вимог чинного законодавства, а саме, статей 3, 19, 29 Конституції України, статті 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 01 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97ВР від 17 липня 1997 року, статті 9 Міжнародного пакту «Про громадянські та політичні права» від 16 грудня 1996 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 року, статей 8, 9, 12, 40, 131, 208 Кримінального процесуального кодексу України, статей 1, 2, 6, 23 Закону України «Про Національну поліцію».

При цьому, ОСОБА_5 , перебуваючи на посаді слідчого відділу розслідування особливо важливих злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області, був службовою особою, оскільки згідно з пунктом 1 примітки до статті 364 Кримінального кодексу України постійно здійснював функції представника влади.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000381 від 13 травня 2019 року за частиною 3 статті 15, частиною 1 статті 115, частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України, розпочатому за фактом вчинення розбійного нападу та замаху на умисне вбивство, слідчий відділу розслідування особливо важливих злочинів СУ ГУНП в Полтавській області ОСОБА_5 був слідчим слідчої групи, якому доручено здійснення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні.

Здійснюючи досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000381 слідчий ОСОБА_5 17 травня 2019 року о 16 годині 30 хвилин, перебуваючи за адресою Полтавська область, м. Кобеляки, вул. Шевченка, 17, будучи уповноваженою службовою особою, якій законом надано право здійснювати затримання, достовірно знаючи, що станом на 16 годину 30 хвилин 17 травня 2019 року злочини, передбачені частиною 3 статті 15, частиною 1 статті 115, частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України, у яких проводилося досудове розслідування, вже закінчилися, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, завідомо незаконно затримав у порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У подальшому, 17 травня 2019 року о 16 годині 30 хвилин затриманий у порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України ОСОБА_4 залишений слідчим ОСОБА_5 у приміщенні Кобеляцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області за адресою Полтавська область, м. Кобеляки, вул. Шевченка, 17.

Продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне затримання ОСОБА_4 в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий ОСОБА_5 17 травня 2019 року о 20 годині 10 хвилин, перебуваючи в приміщенні кабінету № 20 Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області за адресою Полтавська область, м. Кобеляки, вул. Шевченка, 17, діючи умисно, грубо порушуючи вимоги статті 208 Кримінального процесуального кодексу України, відповідно до вимог якої уповноважена особа має право без ухвали слідчого судді, суду, затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках, якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення, або якщо безпосереднього після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин, будучи обізнаним в тому, що ОСОБА_4 не застали під час вчинення злочину або безпосереднього після його вчинення, посилаючись на вимоги статей 40, 104, 131, 132, 208-211, 213 Кримінального процесуального кодексу України, склав офіційний документ протокол затримання, який здатен спричинити наслідки правового характеру, до якого вніс завідомо недостовірні відомості щодо підстав затримання за пунктами 1, 2 частини 1 статті 208 Кримінального процесуального кодексу України, яких не існувало, а також зазначив у вказаному протоколі час і місце затримання, а саме, о 16 годині 30 хвилин 17 травня 2019 року за адресою м. Кобеляки, вул. Шевченка, 17.

Вказаними діями ОСОБА_5 документально оформив затримання ОСОБА_4 як особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, обмеживши таким чином право ОСОБА_4 на вільне пересування.

У подальшому, 17 травня 2019 року в період часу з 20 години 10 хвилин по 21 годину 35 хвилин слідчим ОСОБА_5 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України. При цьому, згідно з вказаним повідомленням про підозру, ОСОБА_4 інкримінується вчинення кримінального правопорушення 13 травня 2019 року.

На підставі вказаного протоколу затримання в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України, який склав ОСОБА_5 , підозрюваного ОСОБА_4 18 травня 2019 року о 02 годині 10 хвилин доставлено та поміщено до ізолятора тимчасового тримання № 1 Головного управління Національної поліції в Полтавській області за адресою м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 30.

У подальшому 18 травня 2019 року підозрюваного ОСОБА_4 конвойовано до Октябрського районного суду м. Полтави за адресою м. Полтава, вул. Навроцького, 5, де він утримувався до 18 години 00 хвилин 18 травня 2019 року як особа, затримана за підозрою у вчиненні злочину, тобто, до моменту винесення слідчим суддею Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_13 ухвали від 18 травня 2019 року у справі № 554/4287/19, провадження № 1-к/554/7337/2019, про застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 16 години 30 хвилин 15 липня 2019 року.

Враховуючи викладене, незаконними умисними діями слідчого ОСОБА_5 заподіяно істотної шкоди охоронюваним Конституцією України, міжнародно-правовими актами, Законами України правам та інтересам ОСОБА_4 , а саме правам на повагу до честі, гідності, свободу, особисту недоторканість та вільне пересування.

Таким чином, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні:

- кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 371 Кримінального кодексу України, а саме: у завідомо незаконному затриманні;

- кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, а саме: у внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Під час судового провадження ОСОБА_5 вчинення ним зазначених кримінальних правопорушень та факт здійснення ним винних кримінально караних діянь не визнав, від звільнення від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 Кримінального кодексу України за закінченням строків давності та закриття кримінального провадження відмовився у категоричній формі, вважаючи себе невинуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

На думку державного обвинувачення, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, вказаних в обвинувальному акті, підтверджується:

- заявою ОСОБА_4 від 22 січня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення, в якому потерпілий прохав внести відомості та розпочати досудове розслідування за фактом вчинення невідомими особами правоохоронних органів кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 127 Кримінального кодексу України за фактом заподіяння йому тілесних ушкоджень під час транспортування його до приміщення Кобеляцького ВП ГУНП невідомими оперативними співробітниками (матеріали кримінального провадження, том 1, а.с. 26);

- протоколом допиту ОСОБА_4 (матеріали кримінального провадження: витяг із матеріалів кримінального провадження № 0000381, а.с. 93-96);

- протоколом затримання підозрюваного ОСОБА_4 від 17 травня 2019 року в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України, відповідно до якого слідчий відділу СУ ГУНП в Полтавській області лейтенант поліції ОСОБА_5 по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000381 від 13.05.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 115, ч.4 ст. 187 Кримінального кодексу України о 20 годині 10 хвилин склав цей протокол в приміщенні кабінету № 20 СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області, що розташований за адресою м. Кобеляки, вул. Шевченка, 17, Полтавської області, відповідно до ст.ст. 40, 104, 131, 132, 208-211, 213 Кримінального процесуального кодексу України про те, що о 16 год. 30 хв. 17.05.2019 у приміщенні Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області, що розташований за адресою м. Кобеляки, вул. Шевченка, 17, Полтавської області затримав особу, підозрювану у вчиненні злочину: ОСОБА_4 . Підстави затримання: 1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; 2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місця події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин; з метою запобігання переховування ОСОБА_4 від органів досудового розслідування та суду; сховати будь-яку із речей, в тому числі і викрадені грошові кошти, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; вчинити інше кримінальне правопорушення (матеріали кримінального провадження, том 3, а.с. 11-13);

- копією повідомлення про підозру ОСОБА_4 за частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України від 17 травня 2019 року, складеного старшим слідчим відділу СУ ГУНП в Полтавській області майором поліції ОСОБА_14 , підписаного та врученого заступником начальника відділу СУ ГУНП в Полтавській області капітаном поліції ОСОБА_15 і погодженого прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні начальником відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_16 (матеріали кримінального провадження, том 1, а.с. 32-33, том 2, а.с. 170-173, витяг із матеріалів кримінального провадження № 0000381, а.с. 88-91);

- ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_13 від 18 травня 2019 року у справі № 554/4316/19, провадження № 1-кс/554/7335/2019, про обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 ;

- ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_13 від 14 червня 2019 року у справі № 554/4287/19, провадження № 1-кс/554/7784/2019, якою затримання ОСОБА_4 визнано незаконним;

- копіями матеріалів кримінального провадження № 0000381 від 13 травня 2019 року за частиною 3 статті 15, частиною 1 статті 115, частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України;

- копіями матеріалів судової справи № 554/4287/19, провадження № 1-кс/554/7784/2019;

- копією Журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Кобеляцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області за 17 травня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_4 доставлено до Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області 17.05.2019 о 16 год. 30 хв. (матеріали кримінального провадження, том 1, а.с. 55-56);

- копіями особової справи слідчо-арештованого ОСОБА_4 , журналу обліку виявлення тілесних ушкоджень в осіб, які прибули до ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» 20 травня 2019 року, а також документів, у яких відображено склад конвойної групи, що здійснювала доставляння ОСОБА_4 до ДУ ПУВП № 23 20 травня 2019 року;

- копією журналу доставлених до ІТТ № 1 ГУНП в Полтавській області за 2019 рік, де зазначено час та дату поміщення до ІТТ ОСОБА_4 , журналу обліку виявлених тілесних ушкоджень в умовах ІТТ № 1 ГУНП в Полтавській області, журналу викликів бригади швидкої медичної допомоги до ІТТ № 1 ГУНП в Полтавській області;

- копією медичної картки ОСОБА_4 за формою № 025/о та журналу обліку виявлених тілесних ушкоджень в осіб, які прибули до ПУВП № 23 20 травня 2019 року під час прибуття до установи ОСОБА_4 ;

- копією журналів обліку вхідних та внутрішніх документів Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області;

- копією матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_5 ..

Водночас, на підтвердження винуватості ОСОБА_5 прокурором було заявлено до допиту потерпілого ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , а стороною захисту з метою спростування обвинувачення було заявлено до допиту свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , адвоката ОСОБА_35 , ОСОБА_15 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_24 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_20 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_25 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 .

У ході судового розгляду були безпосередньо допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , ОСОБА_22 (за клопотанням сторони обвинувачення), а також ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (за клопотанням сторони захисту).

Від допиту решти заявлених свідків сторони обвинувачення та захисту відмовилися у ході судового розгляду, вважаючи вказану процесуальну дію недоцільною.

Потерпілий ОСОБА_4 у своїх показаннях зазначав, що 17 травня 2019 року він перебував на стаціонарному лікуванні у Кобеляцькій міській лікарні. Близько 13 години до нього прийшов один із «чужих» працівників поліції (себто, не з Кобеляцького відділення поліції), який від нього практично не відходив: сидів біля медсестер, «крутився» біля палати. Потім він нав`язливо запропонував вийти надвір поговорити. Потерпілий вийшов із лікарні у спортивній формі, без речей. Коли вони вийшли, під`їхав білий мікроавтобус, з якого вискочили люди у масках, «заламали» потерпілого та «заштовхали» у автомобіль, поклали на підлогу та відвезли до Кобеляцького відділу поліції. По прибуттю на територію відділку поліції ОСОБА_4 посадили на стілець, після чого невідомий йому працівник поліції, одягнений у цивільний одяг, вимагав від нього зізнатися у вчиненні пограбування відділення банку, кілька разів побив потерпілого, внаслідок чого у нього з`явилася гематома.

Потім потерпілого перевели у приміщення відділку поліції, куди близько 18 години прийшла адвокат ОСОБА_35 , яка сфотографувала побої.

Близько 21 години потерпілого перевели у інший кабінет, куди пришов ОСОБА_5 і повідомив ОСОБА_4 про затримання на підставі статті 208 Кримінального процесуального кодексу України, провів обшук потерпілого.

Після цього ОСОБА_4 відвезли до Слідчого управління у м. Полтаві, потім у лікарню, де лише поміряли йому тиск, а потім до Ізолятора тимчасового тримання. При цьому на побої ніхто уваги не звертав, хоча в ІТТ запитували, хто наніс побої.

Також потерпілий зазначав, що з моменту, коли йому вдягли кайданки у лікарні, та до моменту приходу ОСОБА_5 , ОСОБА_4 увесь час перебував у них або був ними пристебнутий до якихось предметів, а біля нього увесь час перебував хтось із працівників поліції.

Також потерпілий вказував, що ОСОБА_5 він побачив уперше близько 21 години, а під час складання протоколу затримання та допиту він уже перебував без кайданків, у присутності адвоката та незнайомого йому охоронця із числа працівників поліції та ОСОБА_5 .

Водночас потерпілий зазначав, що ОСОБА_5 його фізично не затримував та у лікарні під час затримання не перебував.

Допитані у судовому засіданні свідки надали показання такого змісту:

- свідок ОСОБА_18 не надала суду будь-якої інформації, яка містила б відомості щодо предмету доказування у цьому кримінальному провадженні, зазначаючи, що вона як молодша медсестра не здійснює виписку пацієнтів, доступу до документації не має, пам`ятає, що у 2019 році в лікарні перебувала якась посадова особа якогось банку, на час «зникнення» ОСОБА_4 у лікарні не була та, відповідно, не була свідком його затримання, а про те, що ОСОБА_4 забрала поліція дізналася від слідчого у цьому кримінальному провадженні.

- свідок ОСОБА_20 пояснював, що близько 16 години 17 травня 2019 року він разом із іншими бійцями батальйону був залучений до проведення обшуків та спостерігав за затримання особи, яка наносила удари директору банку під час розбійного пограбування. Свідок зазначав, що ОСОБА_4 він вперше побачив у відділку поліції, однак йому було відомо, що останній перебуває у лікарні. Разом із ОСОБА_22 та слідчим ОСОБА_5 як оперативний працівник свідок був направлений до місця проживання ОСОБА_4 для проведення санкціонованого обшуку, куди вони прибули близько 16 години 10-20 хвилин, після чого здійснювали пошук понятих та інші організаційні заходи. Під час обшуку ОСОБА_4 вдома не було, свідку про це було відомо, обшук проводився у присутності дружини потерпілого ОСОБА_29 та був закінчений близько 20 години, після чого вони поїхали до Кобеляцького ВП ГУНП. Свідок також зазначав, що причетність ОСОБА_4 до вчинення злочину розглядалася як одна із версій, а її правильність підтвердилася лише 17 травня 2019 року після того, як інші причетні до злочину особи дали відповідні показання. Водночас також свідок вказував, що на час прибуття до м. Кобеляки 17.05.2019 вони уже розуміли, що швидше за все мала місце імітація злочину, а ОСОБА_4 причетний до злочину.

- свідок ОСОБА_23 пояснював, що 17 травня 2019 року він, разом із ОСОБА_24 , за вказівкою керівника поїхав до ОСОБА_4 в Кобеляцьку ЦРЛ, щоб встановити, чи не згадав той якихось додаткових обставин щодо пограбування відділення банку, зокрема, щодо нападника. ОСОБА_23 зазначав, що спочатку спілкування відбувалося у приміщенні лікарні, а у подальшому ОСОБА_24 запропонував їм вийти надвір, оскільки у приміщенні було душно, після чого спілкування продовжилося на лавці на території лікарні. Під час спілкування на територію лікарні приїхав білий автомобіль під керуванням ОСОБА_21 , з якого ОСОБА_4 запропонували сісти в автомобіль. ОСОБА_21 сказав ОСОБА_23 , що вони поїхали у відділок, після чого свідок із ОСОБА_24 сіли в автомобіль ОСОБА_23 та теж поїхали до Кобеляцького ВП. Свідок вказував, що спілкування ОСОБА_4 із невідомими тривало кілька секунд, він чув пропозицію присісти в автомобіль, але людей в автомобілі не бачив. Свідок також пояснював, що ОСОБА_4 сам встав з лавочки та сам сів у автомобіль, людей у масках він не пам`ятає. Водночас ОСОБА_23 вказував, що він не перешкоджав «посадці» ОСОБА_4 в автомобіль, бо знав, що в ньому перебували працівники поліції.

- свідок ОСОБА_22 пояснював, що 17.05.2019 він був залучений до проведення оперативно-розшукових заходів разом з іншими працівниками карного розшуку, однак увесь день просидів у приміщенні Кобеляцького ВП ГУНП за відсутності потреби його залучення до вчинення якихось дій, а близько опівночі конвоював затриманих осіб до м. Полтави та потім до ІТТ. Свідок також зазначав, що він був на нараді 16.05.2019 щодо запланованих оперативно-розшукових заходів, однак чи ставилося питання затримання фігурантів не пам`ятає, ОСОБА_4 вперше побачив у автомобілі, однак ОСОБА_5 тоді не бачив.

- свідок ОСОБА_21 зазначав, що він був водієм білого мікроавтобуса, яким він привіз бійців спецпризначення на територію Кобеляцької ЦРЛ та потім відвіз їх і затриманого ОСОБА_4 до Кобеляцького ВП ГУНП. Також ОСОБА_21 пояснював, що коли вони під`їхали на територію Кобеляцької ЦРЛ, ОСОБА_4 був надворі у супроводі ОСОБА_57 та ОСОБА_58 , з якими ОСОБА_21 перекинувся парою слів. По прибуттю на територію відділку поліції свідок став біля воріт та пішов курити, а ОСОБА_4 залишився із бійцями спецпризначення. Свідок також вказував, що ОСОБА_5 з ними під час вказаних дій не було, а оперативні працівники та спецпризначенці слідчих на такі дії, як затримання, слідчих із собою не беруть.

- свідок ОСОБА_14 зазначала, що вона була старшою групи слідчих у кримінальному провадженні за фактом розбійного нападу на відділення АТ «Полтава-Банк» у м. Кобеляки у 2019 році, безпосередньої участі у діях, що вчинялися у м. Кобеляки вона не брала та 17 травня 2019 року перебувала у приміщенні СУ ГУНП в Полтавській області в м. Полтава, де займалася підготовкою процесуальних документів та збором інформації по справі від різних оперативних груп. За твердженнями ОСОБА_14 , роботу на місці, тобто, у м. Кобеляки, забезпечував і координував ОСОБА_15 . Свідок вказувала, що під час досудового розслідування відпрацьовувалися різні версії подій, 17 травня 2019 року уже було відомо про можливу причетність ОСОБА_4 до вчинення злочину, а остаточно ця версія підтвердилася після проведення обшуків. Також ОСОБА_14 зазначала, що їй не відомо, хто приймав рішення про затримання ОСОБА_4 , однак зауважувала, що зазвичай таке рішення приймає слідчий або прокурор. Також свідок вказувала, що законність затримання усіх фігурантів того кримінального провадження була перевірена прокурором та слідчим суддею під час обрання їм запобіжного заходу.

- свідок ОСОБА_15 пояснював, що 17 травня 2019 року він як керівник слідчого підрозділу, разом із процесуальним керівником прокурором ОСОБА_16 , перебував у м. Кобеляки, де займався координацією дій слідчих. Свідок вказував, що близько 16 години 17 травня 2019 року він направив ОСОБА_5 на проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , а тому ані в лікарні, ані у відділку обвинуваченого на час затримання ОСОБА_4 не було і не могло бути. Через деякий час після цього до Кобеляцького ВП спецпризначенцями було доставлено ОСОБА_4 ОСОБА_15 стверджував, що особисто він вказівку на затримання ОСОБА_4 не давав, ким була дана така вказівка йому не відомо. Зрозумівши, що ОСОБА_4 був затриманий, ОСОБА_15 здійснив повідомлення центру безоплатної вторинної правової допомоги та повідомив про затримання ОСОБА_4 , після чого близько 20 години до Кобеляцького ВП прибула захисник адвокат ОСОБА_35 , а ще через деякий час повернувся з обшуку слідчий ОСОБА_5 , який процесуально оформив затримання ОСОБА_4 . Свідок вказував, що ймовірно затримання ОСОБА_4 було обумовлене показаннями двох інших фігурантів. Також свідок зазначав, що відомості про обшуки та інші заплановані дії не повідомлялися залученим працівникам задля запобігання витоку інформації, на нараді 16 травня 2019 року затримання не обговорювалося, слідчі туди не запрошувалися із означених міркувань, а дозвільні документи на проведення обшуків слідчі, у тому числі ОСОБА_5 , отримали безпосередньо перед відправкою на їх проведення. Також свідок зауважував, що у групах, які здійснювали затримання фігурантів кримінального провадження, слідчих не було, а тому він ними не керував. Також ОСОБА_15 зазначав, що він вказував при повідомленні БПД про час затримання ОСОБА_4 відповідно до часу, вказаного у журналі реєстрації.

Оцінивши зібрані докази в їх сукупності, в результаті повного, об`єктивного і всебічного їх дослідження, з урахуванням позицій сторін обвинувачення та захисту та думки потерпілого, суд вважає, що вина ОСОБА_5 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 366 та частиною 1 статті 371 Кримінального кодексу України, не знайшла свого підтвердження здобутими та дослідженими у ході розгляду справи доказами, а тому є недоведеною.

Так, відповідно до вимог статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог статті 337 Кримінального процесуального кодексу України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно зі статтею 368 Кримінального процесуального кодексу України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За змістом статті 370 Кримінального процесуального кодексу України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 Кримінального процесуального кодексу України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом частини 1 статті 373 Кримінального процесуального кодексу України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 284 цього Кодексу.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до статті 374 цього Кодексу зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до пунктів 1, 2 частини 1 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 92 Кримінального процесуального кодексу України обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.

Згідно зі статтею 17 Кримінального процесуального кодексу України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно зі статтею 22 Кримінального процесуального кодексу України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.

Стаття 94 Кримінального процесуального кодексу України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» вказано на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.

Зазначена позиція залишається актуальною і на цей час.

При розгляді кримінального провадження в межах оголошеної ОСОБА_5 підозри, безпосередньо допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків та вивчивши матеріали кримінального провадження, заслухавши міркування і доводи прокурора та захисника, суд приходить до переконання, що зібрані під час досудового розслідування докази не підтверджують висуненої обвинуваченому підозри, що в свою чергу вказує на недоведеність в діях обвинуваченого об`єктивної сторони складу вказаного кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується.

Із обвинувачення вбачається, що ОСОБА_5 інкриміновано:

- вчинення завідомо незаконного затримання ОСОБА_4 о 16 годині 30 хвилин 17 травня 2019 року в приміщенні Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області;

- внесення до протоколу затримання завідомо неправдивих відомостей щодо підстав затримання 17 травня 2019 року ОСОБА_4 .

Вчинення інших діянь, які б мали ознаки кримінального правопорушення, цим обвинувальним актом ОСОБА_5 не інкримінується.

Чинними станом на 17 травня 2019 року нормами Кримінального кодексу України визначено, що:

- завідомо незаконне затримання або незаконний привід караються позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до п`яти років або обмеженням волі на строк до трьох років (частина 1 статті 371, «Завідомо незаконні затримання, привід, домашній арешт або тримання під вартою»).

- складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів караються штрафом до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років (частина 1 статті 366, «Службове підроблення»).

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 371 Кримінального кодексу України, у межах висуненого ОСОБА_5 обвинувачення, передбачає вчинення діяння, яке здійснюється у відповідній процесуальній формі затримання, та обов`язково має незаконний характер.

Затримання як захід забезпечення кримінального провадження (пункт 8 частини 2 статті 131 Кримінального процесуального кодексу) є тимчасовим запобіжним заходом (частина 2 статті 176 Кримінального процесуального кодексу), який застосовується уповноваженою службовою особою до особи, що підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину.

Воно полягає у примусовому і короткочасному (на строк не більше сімдесяти двох годин) позбавленні особи волі (частина 1 статті 211 Кримінального процесуального кодексу) і здійснюється на підставах, в порядку та на строки, встановлені статтями 208-213 Кримінального процесуального кодексу.

Особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою (стаття 209 Кримінального процесуального кодексу).

Уповноважена службова особа зобов`язана доставити затриману особу до найближчого підрозділу органу досудового розслідування, в якому негайно реєструються дата, точний час (година і хвилини) доставлення затриманого та інші відомості, передбачені законодавством. Про кожне затримання уповноважена службова особа одразу повідомляє за допомогою технічних засобів відповідальних осіб в підрозділі органу досудового розслідування (частини 1, 2 статті 210 Кримінального процесуального кодексу).

Передбачене у частині 1 статті 371 Кримінального кодексу діяння обов`язково повинне мати незаконний характер, що може виявлятися у відсутності законних підстав для застосування зазначених заходів, у порушенні порядку їх застосування чи строків його здійснення.

Зазначене кримінальне правопорушення, як правило, вчиняється шляхом активної поведінки дії, що полягає у самому факті незаконного затримання.

За частиною 1 статті 371 Кримінального кодексу України відповідальність настає за злочин із формальним складом, який визнається закінченим з часу вчинення хоча б одного з альтернативно перелічених у законі діянь (затримання, привід).

Як випливає з формулювання обвинувачення, 13 травня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000381 внесені відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 115 Кримінального кодексу України за фактом розбійного пограбування Кобеляцького відділення АТ «Полтава-банк».

Із наданих стороною обвинувачення доказів, показань свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , ОСОБА_22 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , пояснень обвинуваченого ОСОБА_5 , вбачається, було визнано обвинуваченим та жодною зі сторін не заперечувалося, що ОСОБА_5 , який на той час працював на посаді слідчого відділу розслідування особливо важливих злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області, був включений до складу групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000381 від 13.05.2019 та не був старшим слідчим у цьому кримінальному провадженні.

Також із показань вказаних свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , пояснень обвинуваченого та показань потерпілого ОСОБА_4 встановлено, що затримання ОСОБА_4 відбулося на території Кобеляцької ЦРЛ, обвинувачений ОСОБА_5 на момент затримання потерпілого на території Кобеляцької ЦРЛ близько 16 години 17 травня 2019 року не перебував, позаяк був направлений на проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , тобто, власне ОСОБА_5 потерпілого ОСОБА_4 о 16 годині 30 хвилин 17 травня 2019 року не затримував.

Водночас, стороною обвинувачення не зазначалося та не було надано жодного доказу щодо того, що ОСОБА_5 віддавав відповідну вказівку на затримання ОСОБА_4 та знав про його затримання до моменту повернення до Кобеляцького РВ після проведення обшуку близько 21 години.

Враховуючи викладене, суд відкидає з висунутого ОСОБА_5 обвинувачення ту частину, яка стосується тверджень про затримання ОСОБА_5 о 16 годині 30 хвилин 17 травня 2019 року ОСОБА_4 .

Відповідно до частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З формулювання висунутого ОСОБА_5 обвинувачення випливає, що він вчинив дії, які кваліфіковані як завідомо незаконне затримання ОСОБА_5 потерпілого ОСОБА_4 о 16 год. 30 хв. у приміщенні Кобеляцького РВ ГУНП в Полтавській області.

Таким чином, жодного доказу цим твердженням сторона обвинувачення не надала, тому вони вважаються припущеннями.

Ухвала слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава ОСОБА_13 від 14 червня 2019 року у справі № 554/4287/19, провадження № 1-кс/554/7784/2019, яку сторона обвинувачення вважає доказом винуватості ОСОБА_5 , набрала законної сили, не підлягає оскарженню, а заперечення на неї можуть бути подані під час підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні № 0000381 від 13.05.2019, в межах якого вона постановлена (ч.3 ст. 309 Кримінального процесуального кодексу України).

Стороною захисту не було надано будь-яких доказів подання відповідних заперечень на вказану ухвалу слідчого судді, а тому твердження, що викладені у ній висновки та повноваження слідчого судді на її постановлення спростовані під час розгляду інших скарг, у тому числі, поданих до ВРП, є безпідставними.

Водночас суд зауважує, що вказаною ухвалою встановлено лише те, що затримання ОСОБА_4 , яке проводилося працівниками Головного управління Національної поліції в Полтавській області 17 травня 2019 року, відбулося незаконно та було таким, що відбулося з порушенням та без підстав, передбачених ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України. Тобто, вказана ухвала не свідчить про вчинення вказаних дій саме ОСОБА_5 за обставин, які викладені у висуненому йому обвинуваченні.

Вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні суд також звертає увагу на встановлені з показань свідків та наявних матеріалів кримінального провадження, зокрема, копії повідомлення про підозру від 17.05.2019, обставини, що обвинувачений склав протокол про затримання за підозрою у вчиненні злочинів ОСОБА_4 та провів обшук і первинний допит затриманого, якому після цього було повідомлено про підозру заступником начальника відділу СУ ГУНП в Полтавській області ОСОБА_15 за погодженням із прокурором ОСОБА_16 , а не слідчим ОСОБА_5 , як про те зазначено в обвинувальному акті.

Таким чином, твердження сторони обвинувачення про те, що обвинувачений виконував будь-які активні дії, спрямовані на затримання потерпілого, як те зазначено в обвинувальному акті, а саме: затримав ОСОБА_4 о 16 годині 30 хвилин у приміщенні Кобеляцького ВП, після цього залишив у приміщенні Кобеляцького ВП, вручив підозру ОСОБА_4 , не тільки не підтверджене, але й спростоване наведеними доказами, а тому підстав для визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 371 Кримінального кодексу України, за обставин, викладених у обвинувальному акті, суд не вбачає.

В частині пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України суд зазначає таке.

З суб`єктивної сторони цей злочин може бути вчинений лише з прямим умислом, оскільки суб`єкт діє завідомо і тим самим усвідомлює очевидність того, що затримує особу незаконно.

Обвинувачення в завідомості щодо відомостей, які були внесені ОСОБА_5 до протоколу затримання ОСОБА_4 , мотивується тим, що він, умисно, грубо порушуючи вимоги ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України, будучи обізнаним, що ОСОБА_4 не застали під час вчинення злочину або безпосередньо після його вчинення, вніс завідомо недостовірні відомості щодо підстав затримання за пунктами 1, 2 частини 1 статті 208 Кримінального процесуального кодексу України, яких не існувало.

Тобто, у формулюванні обвинувачення зазначено, що ОСОБА_5 чітко усвідомлював, що внесені ним відомості не відповідають дійсності, тобто діяв з прямим умислом.

Передбачене статтею 366 Кримінального кодексу України кримінальне правопорушення також є злочином з формальним складом і може бути вчинене лише з прямим умислом.

Згідно з частиною 2 статті 24 цього Кодексу прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Інтелектуальна ознака умислу в злочинах з формальним складом включає лише усвідомлення суспільно небезпечного характеру свого діяння, а вольова ознака умислу обмежується бажанням вчинення конкретної дії чи бездіяльності, яка виявляється не тільки в усвідомленні об`єктивно існуючої суспільної небезпечності діяння, але й у бажанні це діяння вчинити.

Усвідомлення означає не лише розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а й певне розуміння його суспільної небезпеки. Під бажанням розуміють прагнення досягти конкретного результату, що передбачає свідому і цілеспрямовану діяльність особи. Бажання це воля, спрямована на досягнення чітко визначеної мети, в даному випадку внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційного документу.

Важливе значення для визначення суб`єктивної сторони має вказівка закону саме на «завідомість» неправдивості внесених до офіційного документу відомостей. Саме вона свідчить про умисний (цілеспрямований) характер діяння та дає змогу відрізнити цей злочин від інших службових зловживань, дисциплінарних проступків чи помилок, допущених при досудовому розслідуванні.

Внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей, що було інкриміновано ОСОБА_5 , означає включення інформації, яка цілком або частково не відповідає дійсності, до справжнього офіційного документа (постанова Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 742/318/18). Отже, у всіх цих ситуаціях зміст справжнього документа змінюється лише частково частина відомостей у ньому відповідає дійсності, а частина має неправдивий характер. При цьому форма документа та всі його реквізити відповідають необхідним вимогам.

Завідомо неправдивими відомості повинні вважатись, у вказаному в обвинувальному акті випадку, якщо б події злочину взагалі не було, або ж якщо такі відомості були свідомо спотворені чи вигадані самим обвинуваченим чи іншою особою, а обвинувачений достеменно знав про таке спотворення.

Факт їх неправдивості, наявності обставин, які спростовують правдивість відомостей, точно, тобто достеменно, повинен бути відомий особі, котра вчиняє такий злочин. Якщо особа не усвідомлює, що вносить до офіційного документу неправдиві відомості (наприклад, внаслідок неправильної оцінки наявних у неї відомостей чи доказів, службової недбалості, недостатньої кваліфікації тощо), то для неї можлива дисциплінарна або навіть кримінальна відповідальність, але за іншою статтею кримінального закону, наприклад, але не виключно, за статтею 367 Кримінального кодексу.

Добросовісна помилка слідчого, коли він переконаний стосовно доведеності фактів і висновків, викладених у наявних у його розпорядженні відомостях, письмових доказах чи інших документах, у тому числі й у підготованому старшим групи слідчих повідомленні про підозру та наданих йому керівництвом відомостях, взагалі виключає кримінальну відповідальність ОСОБА_5 , хоча й не спростовує можливість застосування до нього інших видів відповідальності.

Судом встановлено, що у органу досудового розслідування були підстави для початку досудового розслідування та існування кількох версій подій, які підлягали перевірці, а також те, що доступу до всього обсягу інформації по цьому кримінальному провадженні слідчі, зокрема і ОСОБА_5 , не мали.

З формулювання обвинувачення випливає, що на момент прийняття рішення про внесення відомостей про підстави затримання потерпілого обвинувачений достеменно знав про їх відсутність, позаяк сам здійснював таке затримання ОСОБА_4 .

Натомість свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , ОСОБА_22 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 у своїх показаннях підтверджували (прямо чи опосередковано), що обвинувачений не володів усією інформацією щодо кримінального провадження та встановлених у ньому обставин, а відомості про причини затримання потерпілого вносив виходячи з повідомленої йому його керівництвом, зокрема ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , інформації.

Прокурор у судовому засіданні неодноразово зауважував, що слідчий ОСОБА_5 був зобов`язаний розуміти, що вносить завідомо неправдиві відомості до протоколу затримання, оскільки злочин було вчинено 13 травня 2019 року, а затримання ОСОБА_4 відбулося 17 травня 2019 року, тобто, через чотири дні після вчинення злочину, що на думку сторони обвинувачення не є негайним та безпосереднім.

Натомість обвинувачений вказував, що відомості про час та підстави затримання ОСОБА_4 ним вказувалися відповідно до інформації, наданої йому його керівниками. Враховуючи, що ОСОБА_5 не здійснював фактичного затримання ОСОБА_4 , суд вважає слушною та не спростованою стороною обвинувачення позицію захисту про те, що ОСОБА_5 не було достеменно відомо про те, хто надав відповідну вказівку на затримання ОСОБА_4 та з яких підстав його було затримано, а тому він вказував такі підстави виходячи із наявних у нього відомостей.

Разом з цим, суд зауважує, що сторона обвинувачення не наводила будь-яких доказів на підтвердження того, що слідчий ОСОБА_5 прийняв рішення про затримання ОСОБА_4 і визначив підстави затримання достеменно знаючи про його безпідставність, а також що у слідчого ОСОБА_5 були достатні підстави вважати такі відомості, які він отримав щодо обставин та підстав затримання ОСОБА_4 , завідомо неправдивими, подані письмові докази відповідних відомостей не містять у будь-якому виді, а показання свідків не підтверджують викладені в обвинувальному акті висновки про умисність дій ОСОБА_5 на внесення завідомо неправдивих відомостей.

Стороною обвинувачення не вживалися заходи до обґрунтування та доведення зазначених обставин, а обов`язок знати про завідому відсутність підстав для затримання ОСОБА_4 в обвинувальному акті презумована з огляду на те, що ОСОБА_5 обіймав посаду слідчого.

При цьому з показань потерпілого та пояснень обвинуваченого вбачається, що викладені у протоколі затримання обставини ОСОБА_4 та його захисником, адвокатом ОСОБА_35 , на момент складення протоколу затримання не оспорювалися, хоча ОСОБА_4 і був не згодний із його затриманням, що відображено у складеному обвинуваченим протоколі.

Тобто, твердження сторони обвинувачення у цій частині висунених ОСОБА_5 звинувачень також ґрунтуються на припущеннях.

Аналізуючи законність дій обвинуваченого під час виконання процесуальних обов`язків слідчого при складенні протоколу затримання, тобто наданні їм статусу офіційних документів, які засвідчили факти, що мають юридичне значення, суд виходить з такого.

З суб`єктивної сторони службове підроблення, передбачене ч.1 ст. 366 Кримінального кодексу України, характеризується тільки прямим умислом, оскільки службова особа завідомо усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, які вносяться нею до офіційних документів. Внесення до таких документів відомостей, неправдивий характер яких службова особа не усвідомлює, виключає склад підроблення і за наявності умов, зазначених в ст. 367 Кримінального кодексу України, може потягти за собою відповідальність за службову недбалість.

Перед судом не доведено те, що на час затримання ОСОБА_4 , складення протоколу його затримання, повідомлення йому про підозру обвинувачений ОСОБА_5 як слідчий завідомо знав про відсутність підстав для затримання ОСОБА_4 без ухвали слідчого судді, а наявні у його розпорядженні відомості та документи містять завідомо неправдиві відомості про обставини затримання ОСОБА_4 .

У відповідності з вимогами ч. 4 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, а під час судового розгляду суду не надано доказів, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 366, ч.1 ст. 371 Кримінального кодексу України.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність тих обставин, що обвинуваченому ОСОБА_5 достеменно було відомо про відсутність підстав для затримання ОСОБА_4 , що він здійснив затримання ОСОБА_4 , що він діяв з прямим умислом на завідомо незаконне затримання останнього і на службове підроблення, тобто про недоведеність пред`явленого обвинувачення у вчиненні цих злочинів.

У відповідності з приписами ч. 2 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України виправдувальний вирок ухвалюється також при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктом 2 частини першої статті 284 вказаного Кодексу, згідно з яким кримінальне провадження закривається у разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Суд обмежений у праві збору доказів вини обвинуваченого за власною ініціативою та, залишаючись об`єктивним і неупередженим, має створити необхідні умови для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав, розглянути кримінальне провадження і постановити відповідне рішення. Суди при розгляді кримінальних справ не вправі перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту.

Тому суд вважає за необхідне виправдати ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 371 Кримінального кодексу України, за недоведеністю вчинення ним цих злочинів.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався, відомостей про обмеження прав обвинуваченого, які б підлягали поновленню, суду не надано.

Процесуальні витрати відсутні.

Речові докази відсутні.

Керуючись статтями 368, 373, 374 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 371, частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України та виправдати.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя