ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/336/22 Справа № 213/3509/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
потерпілих ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),
ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),
ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),
ОСОБА_12 (в режимі відеоконференції)
представників потерпілих ОСОБА_13 (в режимі відеоконференції),
ОСОБА_14 (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді восьми років шести місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Позовні вимоги ОСОБА_15 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування матеріальної шкоди задоволено.
Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_15 матеріальну шкоду у розмірі 20 936 (двадцять тисяч дев`ятсот тридцять шість) гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування моральної шкоди задоволено.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_11 на відшкодування моральної шкоди 18 892 (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві) гривні.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_15 на відшкодування моральної шкоди 18 892 (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві) гривні.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_16 на відшкодування моральної шкоди 18 892 (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві) гривні.

Позовні вимоги ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 на відшкодування моральної шкоди 300 000 (триста тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_15 на відшкодування моральної шкоди 300 000 (триста тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_16 на відшкодування моральної шкоди 300 000 (триста тисяч) гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_12 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування матеріальної шкоди задоволено.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду у розмірі 21 589 (двадцять одна тисяча п`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 80 копійок.

Позовні вимоги ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування моральної шкоди задоволено.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_12 на відшкодування моральної шкоди 18 892 (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві) гривні.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди 18 892 (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві) гривні.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_10 на відшкодування моральної шкоди 18 892 (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві) гривні.

Позовні вимоги ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 на відшкодування моральної шкоди 300 000 (триста тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди 300 000 (триста тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 на відшкодування моральної шкоди 300 000 (триста тисяч) гривень.

Вирішено питання щодо розподілу процесуальних витрат та долі речових доказів.
ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона08 січня 2020 року, приблизно о 19 годині 40 хвилин, в темний час доби, перебуваючи в стані алкогольної інтоксикації у концентрації 0,94 проміле, керуючи автомобілем «AUDI A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.04.2012 належить ОСОБА_17 , рухалась по вул. Каткова зі сторони пр. Перемоги у напрямку вул. Недєліна в Інгулецькому районі м. Кривого Рогу, з перевищенням дозволеної швидкості руху у населеному пункті - не менш ніж 88 км/год, тим самим грубо порушуючи вимоги п.п. 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України.

У процесі руху водій ОСОБА_7 не діяла таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, маючи об`єктивну можливість виявити пішоходів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які рухались по нерегульованому пішохідному переходу, що позначений дорожньою розміткою та дорожніми знаками, зліва направо відносно руху автомобіля, завчасно не вжила усіх можливих дій для зменшення швидкості аж до повної зупинки автомобіля, в результаті чого в районі буд. 41 по вул. Каткова в м. Кривому Розі на нерегульованому пішохідному переході здійснила наїзд передньою правою частиною автомобіля «AUDI A6» на пішоходів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Не зупиняючи автомобіль, водій ОСОБА_7 залишила місце пригоди.

Своїми діями водій автомобіля «AUDI A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 грубо порушила вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3(б), 2.9(а), 12.3, 12.4, 12.9(б), 18.1 Правил дорожнього руху України.

Порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку з характером настання дорожньо-транспортної події, внаслідок якої:

- ОСОБА_18 отримала тілесні ушкодження: забійна рана правої лобної області; садна та подряпини правої зовнішньої половини грудної клітки, багатоуламковий перелом кісток склепіння та основи черепа; розтрощення речовини мозку, крововилив під оболонки та у шлуночки мозку, чисельні двобічні переломи ребер по різним анатомічним лініям, з ушкодженням уламками тканини обох легенів, серцевої сумки та правого передсердя, закритий перелом правої плечової кістки, крововиливи у зв`язковий апарат внутрішніх органів; надриви та розриви тканини селезінки, печінки, брижі кишечника, подряпини тильної поверхні обох кистів, соковитий просякуючий крововилив у м`язи верхньої третини правого стегна по зовнішній поверхні, в черевній порожнині близько 500 мл, в лівій плевральній порожнині - 800 мл, в правій - 450 мл рідкої крові, недокрів`я внутрішніх органів, плями Мінакова під ендокардом, рідкий стан крові.

Всі вищевказані ушкодження прижиттєві, виникли у швидкій послідовності одне за одним, незадовго до настання смерті; у своїй сукупності мають ознаки загрози для життя і тому належать до тяжких тілесних ушкоджень, які перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті.

Смерть ОСОБА_18 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:48 годині на місці ДТП, від сполученої травми голови, тулуба та правої верхньої кінцівки, що супроводжувалася чисельними ушкодженнями кісток скелету та внутрішніх органів, не сумісних з життям.

- ОСОБА_19 отримала тілесні ушкодження: розповсюджений синець, переважно правої половини обличчя, забійна рана лівої лобної області; садна та подряпини лівої половини обличчя з травматичним стиранням м`яких тканин в ділянці лівого кута нижньої щелепи, багатоуламковий перелом кісток склепіння та основи черепа; розтрощення речовини мозку, крововилив під оболонки та у шлуночки мозку, чисельні садна та подряпини передньої поверхні грудної клітки і живота; смугасте садно у проекції крила правої здухвинної кістки (на висоті 100 см від підошовної поверхні стопи), чисельні двобічні переломи ребер по різним анатомічним лініям, з ушкодженням уламками тканини обох легенів, серцевої сумки та правого передсердя, закритий перелом лівої плечової кістки та акроміального кінця лівої ключиці, крововиливи у зв`язковий апарат внутрішніх органів; надриви та розриви тканини селезінки, печінки, брижі кишечника, переломи і фрагментація тіл та поперечних виростків 3-4 поперекових хребців, двобічні переломи кісток тазу з розривом крижово-здухвинних та лонного зчленувань, синець тильної поверхні правої кисті, садна та подряпини нижніх кінцівок, травматична ампутація правої гомілки на рівні верхньої третини (на висоті 40 см від підошовної поверхні стопи); перелом обох кісток лівої гомілки в нижній третині (на висоті 15 см від підошовної поверхні стопи), наявність рідкої крові в черевній порожнині - близько 400 мл, в правій плевральній порожнині - до 400 мл, в лівій - близько 700 мл, недокрів`я внутрішніх органів, плями Мінакова під ендокардом, рідкий стан крові.

Всі вищевказані ушкодження прижиттєві, виникли у швидкій послідовності одне за одним, незадовго до настання смерті; у своїй сукупності мають ознаки загрози для життя і тому належать до тяжких тілесних ушкоджень, які перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті.

Смерть ОСОБА_19 наступила 08 січня 2020 о 19:48 годині на місці ДТП, від сполученої травми голови, тулуба і кінцівок, що супроводжувалася чисельними ушкодженнями кісток скелету та внутрішніх органів, не сумісних з життям.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 не відповідають обставинам справи, та, на думку обвинуваченої, безпідставно прийняті до уваги судом першої інстанції.
Обвинувачена також зазначила, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги протокол огляду мобільного телефону від 14.09.2020 року та прослуховування аудіо файлів диктофонних записів розмови, оскільки вказані докази були вилучені з порушеннями у зацікавленої особи ОСОБА_23 .
Крім того, обвинувачена наголошує, що з камери відеоспостереження з магазину АТБ видно, що саме ОСОБА_24 сів за кермо, проте судом вказана обставина не була врахована.
Обвинувачена також зазначила, що на стадії досудового розслідування стосовно неї була проведена комплексна стаціонарна психіатрично-судова експертиза, відповідно до якої вона хворіє на маніакально-депресивний синдром, тому вона є неосудною особою, проте суд першої інстанції також не прийняв це до уваги. Крім того, обвинувачена вважає, що розбіжності в двох психіатричних експертизах можливо було усунути шляхом допиту обох експертів одночасно.
Обвинувачена вважає, що потерпілі впливали на висновки повторної психіатричної експертизи, яка була проведена в м. Києві, оскільки ОСОБА_10 сам працює лікарем-психіатром.
Обвинувачена наголошує, що за кермом був ОСОБА_24 , а не обвинувачена, тому її вина не доведена належним чином.
Обвинувачена зазначила, що її бабуся, матір та вона сама хворіють на шизофренію параноїдної форми типу С, це встановлений діагноз з 2005 року, а ОСОБА_24 цим скористався і вмовляв її взяти на себе провину.
Захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , також подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 .
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що відсутні будь-які прямі докази знаходження саме ОСОБА_7 за кермом транспортного засобу в момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Захисниця зазначила, що жоден з потерпілих та незацікавлених свідків не надавав показання про те, що саме ОСОБА_7 перебувала за кермом транспортного засобу в момент наїзду на пішоходів. Так, після ДТП її бачили біля авто, бачили як вона знаходилася біля водійського сидіння, щось там шукала, та ОСОБА_7 цього і не заперечує.
Захисниця наголошує, що свідок ОСОБА_20 суду показав, що бачив дівчину, одягнену в спідницю вище колін. Проте з відеокамери магазину АТБ видно, що ОСОБА_7 була вдягнена в штани та коротку куртку з хутром рудого кольору. Крім того, протокол впізнання з цим свідком суд визнав недопустимим доказом.
Крім того, свідок ОСОБА_22 бачила лише, як автомобіль збив пішоходів. Водія та інших осіб з автомобіля не бачила, а свідок ОСОБА_21 взагалі суду показав, що з водійського місця вийшла жінка в білому пуховику, білій шапці, штанях.
Захисниця також зазначила, що до показань свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , на думку захисту, необхідно поставитись критично, оскільки у разі, якщо дійсно, як стверджує ОСОБА_7 , за кермом знаходився ОСОБА_24 , то його показання, показання його дружини та подруг викликають сумніви, як заінтересованих осіб.
Крім того, ані ОСОБА_24 , ані ОСОБА_25 так і не змогли зрозуміло пояснити суду, чому вони так швидко втрьох втікли, залишивши ОСОБА_7 з її автомобілем і не викликавши навіть швидку допомогу потерпілим.
Крім того, їх пояснення про те, що ОСОБА_27 сказала ОСОБА_28 пересісти і вона сама сяде за кермо, спростовуються переглянутим у судовому засіданні відеофайла з відеокамери магазину АТБ о 19:35:14, з якого видно, що ОСОБА_7 сідає на пасажирське сидіння ззаду з правого боку, а за водійське сидіння сідає саме ОСОБА_24 , і від магазину АТБ транспортний засіб «AUDI А6» відїзджає о 19:36:34 год. В обвинувальному акті час скоєння наїзду визначений приблизно о 19.40 год.
Відповідно до картки виклику швидкої медичної допомоги перший дзвінок до оперативно-диспетчерського центру Комунального закладу «Криворізька станція швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» надійшов о 19:42 год., тобто наїзд на пішоходів відбувся не пізніше цього часу. Тому захисниця вважає, що ОСОБА_7 не могла встигнути пересісти на місце водія.
Захисниця наголошує, що як доказ вини обвинуваченої суд першої інстанції зазначив протокол огляду мобільного телефону від 14.09.2020 року та прослуховування аудіо-файлів - диктофонних записів розмови невідомої особи, предоставлений з мобільного телефону ОСОБА_23 .
При цьому, після закінчення прослуховування аудиозапису на запитання до обвинуваченої, ОСОБА_7 відповіла, що вона свій голос не впізнає і говорить не вона. Результати проведення фонетичної експертизи в матеріалах справи відсутні.
Стороною захисту у судовому засіданні було подано клопотання про визнання вказаного доказу недопустимим, проте суд першої інстанції не прийняв вказане клопотання до уваги.
Захисниця вважає, що до обставин, що обтяжують покарання, суд безпідставно відніс вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки суд послався на висновок щодо результатів медичного огляду, з якого вбачається, що станом на 23.50 год. 08.01.2020 року ОСОБА_7 перебувала у стані алкогольного сп`яніння, проте дорожньо-транспортна пригода сталась 08.01.2020 року о 19 год 40 хв, тому цей документ не є доказом того, що за 4 години до моменту медичного обстеження ОСОБА_7 також знаходилася у стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, захисниця зазначила, що ОСОБА_29 , зверталась за медичною допомогою до лікаря-психіатра у КП «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР». Неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в диспансері з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма». Перебуває на обліку з 2005 року. Останній раз перебувала на стаціонарному лікуванні у листопаді 2009 року в КП «Гейківська багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР» з діагнозом: «Шизофрения, параноїдна форма, параноїчний синдром, безперервний перебіг, середній період, помірно виражений змішаний тип дефекту».
В матеріалах кримінального провадження наявний висновок судово-психіатричної експертизи №92, складений 30.04.2020 року КП «Дніпропетровська багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР», в якому зазначено, що іспитована страждає на хронічне психічне захворювання (маніакальний розлад з психотичними симптомами).
ОСОБА_7 в період часу, що відноситься до інкримінованого їй діяння, страждала і в теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі маніакального розладу з психотичними симптомами. Зазначене хронічне психічне захворювання позбавляло іспитовану можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними в період часу, що відноситься до інкримінованого їй діяння. За своїм психічним станом у теперішній час іспитована також не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.
Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження знаходиться висновок судово-психіатричного експерта №95, складений 21.07.2020 року Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, висновки якого кардинально протилежні висновкам зазначеної вище судово- психіатричної експертизи №92.
Оскільки в матеріалах кримінального провадження знаходяться два протилежних висновки психіатричних експертиз, на думку сторони захисту, це викликає обґрунтований сумнів в їх правильності.
Захисниця наголосила, що оскільки встановлення психічного стану ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення та на даний час, встановлення її осудності чи неосудності має суттєве значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду справи стороною захисту з метою з`ясування осудності ОСОБА_7 було подано клопотання про призначення повторної комісійної судово-психіатричної експертизи.
Однак, у задоволенні даного клопотання судом першої інстанції було відмовлено і, на думку сторони захисту, суд першої інстанції безпідставно послався виключно на висновок комплексної комісійної судової психолого-психіатричної експертизи №95 від 21.07.2020 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7 на момент вчинення злочину та натепер виявляє ознаки змішаного розладу особистості, може усвідомлювати свої дії та керувати ними, за своїм психічним станом не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.
Крім того, ОСОБА_7 просила дослідити докази знаходження потерпілих (один із яких - ОСОБА_10 - є працюючим лікарем психіатричної лікарні у м. Кривому Розі) у м.Києві на території медичного закладу в той самий період, коли вона знаходилась на обстеженні для висновків саме цієї експертизи №95 від 21.07.2020 року і у неї виникли сумніви щодо достовірності та неупередженості таких висновків, тому вона заявляла клопотання про допит потерпілого ОСОБА_10 з цього приводу, однак їй у клопотаннях про дослідження цих доказів та додаткового допиту потерпілого судом було відмовлено.
Прокурор також подав апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким просив визнати винуватою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання за ч. 3 ст. 286 КК України - 10 (десять) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.
В іншій частині просить вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано обставини вчиненого злочину та поведінку обвинуваченої ОСОБА_7 під час досудового розслідування і судового провадження.
Прокурор зазначив, що обвинувачена ОСОБА_7 залишила місце вчинення кримінального правопорушення ще до приїзду працівників поліції та швидкої допомоги, що свідчить про її спробу уникнути кримінальної відповідальності за вказаний злочин. Крім цього, будь-якої допомоги потерпілим ОСОБА_18 та ОСОБА_19 після вчинення злочину ОСОБА_7 не надавала і не намагалась це зробити.
Крім того, з боку обвинуваченої ОСОБА_7 будь яких дій для усунення наслідків вчиненого нею кримінального правопорушення, зокрема відшкодування завданої шкоди потерпілим: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , або навіть вибачення перед останніми вчинено не було.
Крім того, прокурор наголосив, що керуючи автомобілем у нетверезому стані, ОСОБА_7 грубо порушила Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків, а саме смерті двох людей, що, на думку прокурора, суд першої інстанції не врахував належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції в повній мірі досліджено докази, які є належними та допустимими, в сукупності доповнюють один одного, з чим погоджується і колегія суддів.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги обвинуваченої щодо того, що судом першої інстанції безпідставно було прийнято до уваги показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , та ОСОБА_22 , оскільки вони не відповідають обставинам справи.
Колегія суддів зазначає, що вказані свідки, а також свідки ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 були безпосередньо допитані судом першої інстанції, вони були попереджені про кримінальну відповідальність, їх показання об`єктивно підтверджуються іншими зазначеними доказами, встановленими судом першої інстанції і перевіреними судом апеляційної інстанції обставинами кримінального правопорушення, і узгоджуються з іншими належними і допустимими доказами у справі.
Колегія суддів зазначає, що вказані свідки були очевидцями події, крім того, свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_20 в суді першої інстанції зазначали, що бачили, як одразу після скоєння ДТП з водійського місця вийшла жінка білявка, вдягнена в шубу, і впізнали саме в обвинуваченій жінку, яка вийшла з водійського місця.
Перевіряючи доводи обвинуваченої про те, що за кермом автомобіля був ОСОБА_23 , колегія суддів зазначає, що жоден зі свідків - очевидців події - не вказував, що бачив на водійському місці чоловіка, як зазначає обвинувачена, ОСОБА_21 та ОСОБА_20 бачили на водійському місці саме жінку, при цьому ані обвинувачена, ані інші свідки не зазначали про можливість перебування за кермом будь-якої іншої жінки з числа присутніх в автомобілі під час скоєння ДТП, тому колегія суддів не погоджується з доводами обвинуваченої та її захисниці в цій частині.
Колегія суддів також зазначає, що показання свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 узгоджуються з іншими належними і допустимими доказами у справі, допит цих свідків проведено з дотриманням положень ст. 352 КПК України, показання вони надавали під присягою, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, тому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисниці обвинуваченої щодо того, що до показань вказаних свідків необхідно ставитись критично.
Щодо доводів захисниці обвинуваченої про те, що протокол впізнання зі свідком ОСОБА_20 був визнаний судом першої інстанції недопустимим доказом, колегія суддів зазначає, що з вироку суду першої інстанції вбачається, що вказаний доказ не був врахований судом першої інстанції, при цьому, вказаний свідок безпосередньо був допитаний судом першої інстанції під присягою, і його пояснення, надані безпосередньо в судовому засіданні, були враховані судом першої інстанції.
Враховуючи пояснення свідків, допитаних судом першої інстанції, колегія суддів не приймає доводи апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника щодо того, що жоден з потерпілих та незацікавлених свідків не надавав показання про те, що саме ОСОБА_7 перебувала за кермом транспортного засобу в момент наїзду на пішоходів.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги обвинуваченої та її захисниці щодо того, що за кермом перебував ОСОБА_24 , а також щодо відомостей з відеофайла з відеокамери магазину АТБ о 19:35:14, з якого видно що ОСОБА_7 сідає на пасажирське сидіння ззаду з правого боку, а за водійське сидіння сідає саме ОСОБА_24 .
Колегія суддів зазначає, що вказані доводи не спростовують висновків суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 , оскільки поясненнями свідків, у тому числі очевидців подій, підтверджено перебування за кермом автомобіля під час ДТП саме жінки.
Доводи захисниці щодо того, що ОСОБА_7 не встигла би пересісти за кермо автомобіля за такий короткий проміжок часу спростовуються протоколом огляду місцевості, за яким відстань у 1,8 км автомобіль, рухаючись зі швидкістю 50 км/год, долає за 3 хвилини, а також висновком автотехнічної експертизи від 18.03.2020 №1019-20, яким встановлено, що швидкість руху автомобіля «AUDI A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 в момент ДТП складала не менш ніж 88 км/год.
Колегія суддів зазначає, що вказані докази, визнані судом першої інстанції належними та допустимими, підтверджують наявність достатнього проміжку часу для того, щоб обвинувачена змогла пересісти за кермо автомобіля та доїхати до місця скоєння ДТП.
Колегія суддів не приймає також доводи обвинуваченої та її захисниці щодо того, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги протокол огляду мобільного телефону від 14.09.2020 року та прослуховування аудіо файлів диктофонних записів розмови, оскільки вказані докази були вилучені з порушеннями у зацікавленої особи ОСОБА_23 .
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, свідок ОСОБА_23 під час допиту в судовому засіданні зазначила, що вона сама видала правоохоронцям мобільний телефон з диктофонним записом розмови із ОСОБА_7 , тому доводи обвинуваченої колегія суддів вважає безпідставними.
Колегія суддів також не приймає доводи захисниці обвинуваченої щодо неналежності, як доказу, протоколу огляду мобільного телефону від 14.09.2020 року та прослуховування аудіо-файлів - диктофонних записів розмови невідомої особи, предоставлений з мобільного телефону ОСОБА_23 .
Колегія суддів зазначає, що вказаний протокол складений відповідно до вимог КПК України, порушень чинного законодавства апеляційним переглядом не встановлено, тому колегія суддів не вбачає підстав для визнання вказаного доказу неналежним.
Щодо доводів сторони захисту про те, що під час прослуховування запису в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 свій голос не впізнала, а також щодо відсутності результатів проведення фонетичної експертизи, колегія суддів зазначає, що під час досудового розслідування обвинувачена була ознайомлена з матеріалами досудового розслідування, у тому числі з протоколом огляду мобільного телефону від 14.09.2020 року, відеозаписами та речовими доказами, про що в матеріалах провадження міститься підпис обвинуваченої.
При цьому, ні обвинувачена, ні її захисник не зазначили про будь-які зауваження щодо невідповідності викладеного у протоколі розшифрування аудіозапису обставинам справи, або про необхідність призначення будь-якої додаткової експертизи, у тому числі фонетичної. Не було заявлено будь-яких клопотань про призначення фонетичної експертизи стороною захисту і протягом розгляду провадження в судах першої та апеляційної інстанції. Тому колегія суддів не приймає доводи обвинуваченої та її захисниці в цій частині.
Колегія суддів також зазначає, що стан алкогольного сп`яніння обвинуваченої на час скоєння ДТП підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду на а.к.п. 31 т.6, з якого вбачається, що за станом на 23.50 год 08 січня 2020 року ОСОБА_7 перебувала у стані алкогольного сп`яніння, при цьому, свідки ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 зазначали про те, що до скоєння ДТП вони разом із обвинуваченою відмічали свято, і будь-хто зі свідків, а також сама обвинувачена, не зазначали про те, що після скоєння ДТП обвинувачена вживала алкоголь. Тому доводи в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Доказування, зокрема, в такій категорії справ, досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року, справа № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року, справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).
Щодо доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання та не могла усвідомлювати свої дії на час скоєння інкримінованого їй кримінального правопорушення, колегія суддів зазначає, що під час досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення було призначено стаціонарну комплексну психолого-психіатричну експертизу обвинуваченої ОСОБА_7 , за результатами якої був складений висновок судово-психіатричної експертизи №92, складений 30.04.2020 року, в якому зазначено, що іспитована страждає на хронічне психічне захворювання (маніакальний розлад з психотичними симптомами).
Оскільки описаний у вказаному висновку психічний стан обвинуваченої не в повній мірі відображав встановлений їй судово-психіатричний діагноз: Маніакальний розлад з психотичними симптомами, був недостатньо зрозумілим та неповним, що викликало обґрунтовані сумніви в його правильності, слідчим було призначено повторну стаціонарну комплексну психолого-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертам Київського міського центру психіатричної експертизи.
Колегія суддів зазначає, що право призначення повторної експертизи визначено ст. 4 Закону України «Про судову експертизу», підставами є наявність сумнівів щодо обґрунтованості або правильності попереднього експертного висновку.
21.07.2020 року повноважною комісією експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи проведено повторну комплексну психолого-психіатричну експертизу, за результатами проведення якої був складений висновок № 95 від 21.07.2020 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7 на момент вчинення злочину та на даний час виявляє ознаки змішаного розладу особистості, може усвідомлювати свої дії та керувати ними, за своїм психічним станом не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.
Тобто, призначення та проведення повторної експертизи під час досудового розслідування відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.
Вказаний висновок не містить в собі протиріч, не викликає сумнівів щодо правильності або обгрунтованості, крім того, вказаний висновок не був оскаржений стороною захисту у встановленому законом порядку, клопотання про допит експертів в судовому засіданні стороною захисту не заявлялось, тому колегія суддів вважає, що сторона захисту погоджувалась з висновками вказаної експертизи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що висновки вказаної експертизи щодо того, що ОСОБА_7 могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, підтверджуються іншими доказами, наявними в матеріалах провадження, а також поясненнями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , які не зазначали про те, що після вчиненого злочину у обвинуваченої не спостерігався адекватний мовний контакт, звертання до інших з приводу даної ситуації, розуміння та осмислення ситуації, також вказані свідки не зазначали про таку поведінку обвинуваченої, яка б дала підстави для сумніву у висновках повторної комплексної психолого-психіатричної експертизи.
Колегія суддів не приймає також доводи сторони захисту щодо доказів про перебування потерпілих у м. Києві у той період, коли обвинувачена знаходилась на обстеженні в медичному закладі, та її сумнівах щодо достовірності та неупередженості цих висновків.
Колегія суддів зазначає, що сама обвинувачена зазначила про те, що потерпілий ОСОБА_10 є працюючим лікарем психіатричної лікарні у м. Кривому Розі, що виключає перебування експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи у його підпорядкуванні та під його впливом. Тому, участь експертів при складанні судово-психіатричної експертизи не суперечить вимогам закону, та не викликає сумнівів щодо достовірності та неупередженості цих висновків.
Колегія суддів також зазначає, що в матеріалах провадження містяться відомості про наявність у обвинуваченої ОСОБА_7 посвідчення водія НОМЕР_3 , видане 12.07.2016 року, а також про притягнення обвинуваченої ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за порушення ч. 1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом без чинного страхового поліса (19.06.2019 року), а також за ч. 3 ст. 122 КУпАП - перевищення водієм транспортного засобу встановленого обмеження швидкості руху (27.07.2019 року).
Колегія суддів зазначає, що відповідно до чинного наказу Міністерства охорони здоров`я України Про затвердження Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами №299 від 24.12.99 року, особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами, зокрема, у разі наявності хронічних психічних захворювань і стану, що прирівнюються до них і потребує обов`язкового диспансерного динамічного спостереження.
Враховуючи у обвинуваченої наявність водійського посвідчення, а також встановлений факт керування транспортним засобом, колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченої щодо наявності у неї станом на час скоєння ДТП, такого ступеня захворювання, який позбавив її можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними. Такий ступінь захворювання особи, що за своїм психічним станом потребує застосування примусових заходів медичного характеру не передбачає можливість отримання особою водійського посвідчення, та керування транспортним засобом, який є засобом підвищеної небезпеки.
Колегією суддів не встановлено даних, які б свідчили про неповноту та необ`єктивність дослідження судом матеріалів кримінального провадження. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції кожному з доказів дана належна оцінка.
Та обставина, що слідство та суд по-іншому оцінюють докази, наявні в матеріалах справи, порівняно з оцінкою їх стороною захисту, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду.
Щодо апеляційної скарги прокурора, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону в повній мірі.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та перевірено у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував всі обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, а також ступінь тяжкості скоєного злочину.
Судом першої інстанції було враховано обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , - те, що вона вперше притягається до кримінальної відповідальності, має неповнолітню дитину, та стан її здоров`я, а також обставини, що обтяжують покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги прокурора, оскільки судом першої інстанції було враховано суспільну небезпеку скоєних злочинів, особу обвинуваченої, скоєння злочину у стані алкогольного сп`яніння, факт залишення місця скоєння злочину, а також те, що обвинуваченою не було здійснено будь-яких спроб відшкодувати завдану шкоду потерпілим.
Враховуючи обставини справи, суспільну небезпечність вчиненого злочину, ризик небезпеки для суспільства, а також фактор ризику вчинення обвинуваченою аналогічних кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження скоєння нею нових злочинів.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано визнано ОСОБА_7 винуватою у скоєнні вказаного кримінального правопорушення та призначено їй покарання з дотриманням вимог кримінального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а тому не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченої, її захисниці та прокурора.
Керуючись ст. ст. 407, 409 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України залишити без задоволення.
Вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченою, яка тримається під вартою у той самий строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4