Дата документу 29.06.2022 Справа№ 332/1656/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1656/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/222/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2021 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, не працюючий, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не маючий, місця реєстрації не маючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 30 жовтня 2013 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2014 року направлений для реального відбування покарання. Звільнений 27 січня 2020 року по відбуттю строку покарання,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді домашнього арешту.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.
21 березня 2021 року, приблизно о 20.30 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, діючи повторно, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи протиправний суспільно небезпечний характер свого діяння та його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, знаходячись поряд з будинком АДРЕСА_2 , за допомогою власної сили рук, шляхом ривку, відкрито заволодів грошовими коштами у розмірі 4800 гривень та 500 доларів США, які тримав у руці потерпілий ОСОБА_9 , після чого побіг у невідомому напрямку, не реагуючи на вимоги потерпілого щодо повернення грошових коштів, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, не є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Звертає увагу, що в порушення вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, суд належним чином не мотивував рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Також суд недостатньо врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливого злочину, судимість за який не знята і не погашена в установленому законом порядку, йому вже призначалось покарання із застосуванням ст. 75 КК України, але він не виконував покладені на нього обов`язки, в результаті чого був направлений для реального відбуття покарання, що вказує на неефективність застосування до нього положень ст. 75 КК України.
Крім того, звільнившись після відбування покарання за попереднім вироком, ОСОБА_7 через рік знову вчинив корисливий злочин.
Вказане свідчить про свідому антисоціальну поведінку обвинуваченого, ігнорування законів України та небажання стати на шлях виправлення і перевиховання.
Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.
Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого, його захисника та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі, обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.
У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття та добровільне відшкодування потерпілому завданої шкоди за обставини, що пом`якшують покарання, визнав рецидив кримінальних правопорушень за обставину, що обтяжує покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливого злочину, не має місця реєстрації та стійких соціальних зв`язків, суспільно-корисною працею не займається, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, у зв`язку з чим, прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання без ізоляції від суспільства, зі звільненням від його відбування з випробуванням.
Крім того, суд першої інстанції формально врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину та позицію потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання.
Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_7 раніше судимий за вчинення умисного тяжкого корисливого злочину проти власності, має не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі, вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення через рік після звільнення по відбуттю строку покарання за попереднім вироком, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд враховує як вищевказані обставини, що не були належним чином взяті до уваги судом першої інстанції, так і дані про особу обвинуваченого, який не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, дітей на утриманні не має, суспільно-корисною працею не займається.
Зазначене свідчить про те, що покарання з випробуванням не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.
Разом з тим, яка вбачається з мотивувальної частини вироку суду, судом першої інстанції в якості обставини, яка обтяжує покарання враховано рецидив вчинених ОСОБА_7 злочинів, що суперечить вимогам ст. 67 КК України, оскільки його дії за ч. 2 ст. 186 КК України кваліфіковані за ознакою повторності. Тому посилання суду на таку обтяжуючу обставину підлягає виключенню.
Враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини, його щире каяття, відшкодування потерпілому завданої шкоди та дані, які позитивно характеризують його особу (позитивну характеристику за місцем проживання, не перебування на обліку у нарколога та психіатра), колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України в мінімальних межах санкції.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі, з його реальним відбуванням, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з дня фактичного затримання засудженого.
Виключити з вироку суду посилання як на обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочинів.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.
Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4