Справа № 455/2021/21
Провадження № 1-кп/455/3/2022
У Х В А Л А
09 червня 2022 року м. Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області
в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000333 про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя в АДРЕСА_1 , - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.383, ч.2 ст.384 КК України,
за участю: сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_4 ,
сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И В:

31.12.2021 року до суду надійшов обвинувальний акт, затверджений 30 грудня 2021 року начальником Старосамбірського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області, по кримінальному провадженню відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.383, ч.2 ст.384 КК України, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000333.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 заперечував проти призначення обвинувального акту до судового розгляду та підтримав подане ОСОБА_3 письмове клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, як такого, що не відповідає вимогам КПК України, оскільки у обвинувальному акті не міститься сформульованого обвинувачення, як того вимагає п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, так як на першому аркуші обвинувального акту, після анкетних даних обвинуваченого ОСОБА_3 вказується, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 про зміну раніше повідомленої підозри (від 28.09.2021 року) в незаконному поводженні зі зброєю. На другому аркуші обвинувальному акту, після опису фактичних обставин, де має міститься формулювання обвинувачення, зазначається, що тим самим встановлена достатність доказів для підозри ОСОБА_3 в незаконному поводженні зі зброєю, а саме: на третьому аркуші, після наведення фактичних обставин за епізодами по ч. 2 ст. 383 КК України та ч. 2 ст. 384 КК України, містяться висновки про те, що тим самим встановлена достатність доказів для підозри ОСОБА_3 . Відтак, у обвинувальному акті містяться лише й виключно вказівки про те, що стороною обвинувачення встановлена достатність доказів для підозри ОСОБА_3 у вчинені низки кримінальних правопорушень. Поряд з цим, навівши фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, останній не навів у обвинувальному акті формулювання обвинувачення, що у свою чергу унеможливить суду встановити межі судового розгляду. Також, у обвинувальному акті, де йдеться про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, відсутні вказівки на час вчинення та спосіб придбання бойового припасу - ручної наступальної осколкової гранати РГД-5, а також місце зберігання останньої. Крім цього, у цьому ж місці обвинувальний акт містить посилання на те, що ОСОБА_3 переносив при собі вказаний бойовий припас, вибуховий пристрій, який використав його, шляхом підриву. Водночас, у обвинувальному акті не наведено фактичних даних про обставини стосовно придбання та зберігання вибухового пристрою. Так, із гіпотетичного формулювання обвинувачення вбачається, що ОСОБА_3 обвинувачується як у придбанні, зберіганні та носінні бойового припасу (ручної наступальної осколкової гранати РГД-5), так і у придбанні, зберіганні та носінні вибухового пристрою. Також обвинувальний акт не містить даних стосовно того, який саме вибуховий пристрій ОСОБА_3 переносив при собі 20.08.2021 року, приблизно о 02:30 годині, що саме - бойовий припас у вигляді ручної наступальної осколкової гранати РГД-5, чи невідомий вибуховий пристрій використав шляхом підриву. Також, стороною захисту було отримано обвинувальний акт, який був затверджений начальником Старосамбірського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_4 30 грудня 2021 року, водночас, коли саме було складено обвинувальний акт, невідомо. На останньому аркуші обвинувального акту, у графі «обвинувальний акт складено» відсутня повна дата його складення, а міститься лише місяць і рік. А відтак, оскільки сам обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину та передає його до суду в порядку, передбаченому ст.291 КПК України, й саме цим процесуальним документом закінчується досудове розслідування, то обвинувачення особи пов`язується саме з моментом складання обвинувального акта. Більше того, диспозиція ч. 1 ст. 291 КПК України містить обов`язкову дію, що вчиняється прокурором або слідчим за погодженням останнього - складення обвинувального акта. У свою чергу, за відсутності дати його складання неможливо вести мову про наявність усіх необхідних реквізитів обвинувального акту та пред`явлення особі саме обвинувачення у вчинені кримінального правопорушення.
Обвинувачений ОСОБА_6 у повному обсязі підтримав позицію свого захисника.
Прокурор ОСОБА_4 заперечував щодо задоволення клопотання про повернення обвинувального акту прокурору та зазначив, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст.291 КПК України.

Заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, вивчивши обвинувальний акт, додані до нього додатки, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України з наступних підстав.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Обвинувачення, відповідно до ч. 1 ст. 3 КПК України - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.
Так, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження.

Як вбачається з положень вищевказаної статті, формулювання обвинувачення має міститись у обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, поняття «формулювання обвинувачення» неможливо ототожнювати з поняттям «фактичні обставини кримінального правопорушення». Під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі-Конвенція), йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до п. «а» частини третьої ст.6, є негайна та детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. При цьому є пріоритетним неформальне розуміння поняття «обвинувачення».

Практика Європейського Суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

З огляду на те, що кримінальним процесуальним законом встановлено вичерпний перелік документів, які надаються суду до початку судового розгляду кримінального провадження, і на підставі яких судом вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду, наявність будь-яких недоліків або суперечностей є недопустимим.

Обвинувальний акт є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені між собою; висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового розслідування та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.

Пред`явлення ж неконкретного обвинувачення, є істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке обмежує особу у здійсненні його права на захист і безумовно тягне за собою порушення гарантованого ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод права на справедливий судовий розгляд.

Зокрема правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак.

Всупереч вищезазначеного з наданого стороною обвинувачення обвинувального акту вбачається, що обвинувальний акт має суперечливий зміст, а відтак не відповідає вимогам ст.291 КПК України через відсутність належного формулювання обвинувачення, виходячи з наступного.

Так, зі змісту обвинувального акту вбачається, що даний обвинувальний акт складено у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000333 від 20.08.2021 відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 383, ч. 2 ст. 384 КК України.

В той же час, попри те, що прокурор вказує на те, що «встановлена достатність доказів для підозри ОСОБА_3 в завідомо неправдивому повідомленні про вчинення кримінального правопорушення, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 383 КК України», не зазначено як і диспозиції в повній мірі ч. 1 ст. 383 КК України, так і відсутня жодна із кваліфікуючих ознак визначених в ч. 2 ст. 383 КК України, а саме поєднання тих самих дій з обвинуваченням особи в тяжкому чи особливо тяжкому злочині або із штучним створенням доказів обвинувачення, а також вчинені з корисливих мотивів.

Водночас, правова кваліфікація вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність в обвинувальному акті зазначена частина 2 статті 383 КК України, кваліфікуючих ж ознак визначених саме в ч. 2 ст. 383 КК України обвинувачення не містить, хоча беззаперечно такі мали б бути вказані.

Конкретне обвинувачення, фактичні обставини у кримінальному провадженні та визначена правова кваліфікація кримінального правопорушення є важливим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатися від обвинувачення, але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

В даному контексті необхідно звернути увагу на положення КПК України щодо обов`язку суду роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення. Частина 1 ст. 348 КПК України встановлює, що після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого, з`ясовуючи його прізвище, ім`я, по батькові, місце і дату народження, місце проживання, заняття та сімейний стан, роз`яснює йому суть обвинувачення і запитує, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Роз`яснюючи обвинувачення суд повинен надати обвинуваченому вичерпну інформацію про те, яким саме законом України про кримінальну відповідальність (в даному випадку КК України) передбачено діяння в якому його обвинувачують, роз`яснивши диспозицію відповідної статті (частини статті) Особливої частини КК України.

Так, диспозиція - це той елемент статті КК України, де сформульоване правило поведінки (рідко - все правило у цілому, частіше - певні ознаки такого правила), у санкції ж викладаються негативні наслідки, які настають за порушення такого правила. Причому в диспозиції статті Особливої частини вказуються специфічні, характерні лише для певного злочину ознаки, які виражають його сутність і дозволяють відмежувати від інших злочинів (загальні ознаки будь-якого злочину викладені у статтях Загальної частини КК).

Без виконання даного обов`язку (роз`яснення суті обвинувачення) суд позбавлений можливості далі вчиняти будь-які процесуальні дії. Адже п.1 ч. 3 ст. 42 КПК встановлює, що обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

У свою чергу, неконкретність і незрозумілість обвинувачення є порушенням п. "а" ч. 3 ст. 6 ЄКПЛ, а також права на захист. Через нерозуміння суті обвинувачення, особа не може реалізувати такі права, як давати пояснення, покази з приводу обвинувачення (п. 5 ч. 3 ст. 42 КПК), надавати чи не надавати докази (п. 2 ч. 4 ст. 42 КПК) тощо.

Відповідно до вимог статті 22 КПК України, під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

За таких обставин, формулювання обвинувачення кримінального правопорушення по даному провадженню є неконкретним та суперечливим, і не дозволяє суду та стороні захисту визначити межі обвинувачення та порушує право обвинуваченого ОСОБА_3 на захист передбачене ст. 42 КПК України, оскільки він має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують, та захищатися від конкретного обвинувачення.

Зокрема у пункті 37 рішення ЄПСЛ від 19.02.2009 р. у справі «Марченко проти України», зазначено, що в кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження, а право бути проінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту.

Також у рішенні від 25 липня 2000 року у справі "Маттоціа проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що: "обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.

Крім того, відповідно до правового висновку Європейського суду з прав людини, викладеного у п. 34 рішення у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року, «Суд зазначає, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», №2544/94, п.52; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п.34)».

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Недотримання вказаних вимог закону при складанні обвинувального акту порушує засади кримінального провадження, зокрема принципу верховенства права та законності, які застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; а також виключає можливість визначення судом меж пред`явленого обвинувачення та роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення до початку дослідження доказів у судовому засіданні.

Також, серед іншого, ОСОБА_3 інкримінується вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, однак у обвинувальному акті, який надійшов до суду у формулюванні обвинувачення саме за ч. 2 ст. 384 КК України відсутні будь-які відомості про місце вчинення кримінального правопорушення, адже де саме свідок дав неправдиві показання не зазначено.

Відсутність у обвинувальному акті даних про місце вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України унеможливлює визначення територіальної підсудності, встановленої ст. 32 КПК України, а відтак призначення справи до судового розгляду Старосамбірським районним судом Львівської області.

Суд звертає увагу, що вказані порушення є очевидними та їх встановлено без надання оцінки обставинам, які підлягають доказуванню саме під час судового розгляду кримінального провадження по суті.

Вказані порушення, які допущені при складанні обвинувального акта слідчим та при його затвердженні прокурором, на думку суду є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів підозрюваного, зокрема, порушують його право знати у чому його обвинувачують, і у свою чергу перешкоджають суду повно та всебічно розглянути дане кримінальне провадження та можуть суттєво вплинути на постановлення законного та обґрунтованого судового рішення.

Більше того, як доведено вище, наведені вище недоліки обвинувального акту не дозволяють навіть розпочати судовий розгляд, тим більше - на засадах Верховенства права.
В той же час ті підстави з яких, як вважає сторона захисту, обвинувальний акт мав би бути повернутий прокурору, можуть бути предметом розгляду лише в судовому засіданні, а відсутність дати його складання є технічною помилкою, оскільки така в обвинувальному акті, який надійшов на розгляд суду зазначена, а саме "30 грудня 2021 року".
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 29, 110, 291, 293, 314, 315, 376 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0000333 від 20 серпня 2021 року відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.383, ч.2 ст.384 КК України - повернути начальнику Старосамбірського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області для виконання вимог, зазначених в мотивувальній частині ухвали.
Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали складено та проголошено о 11 годині 30 хвилини 13.06.2022 року.
Суддя ОСОБА_1