Справа № 141/1191/18
Провадження №11-кп/801/464/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції ОСОБА_7 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 14.02.2022 року у кримінальному провадженні № 0000046 від 10.03.2018 року по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області, жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, раніше не судимої, одруженої, з вищою освітою
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КК України.

за участю сторін кримінального провадження
прокурора: ОСОБА_8
захисника: ОСОБА_9
представника потерпілої-захисника: ОСОБА_10
потерпілої: ОСОБА_11
обвинуваченої: ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:
Прокурор Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 14.02.2022 щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 140 КК України скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 140 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права займатися лікарською діяльністю строком на 3 роки.
В решті вирок залишити без змін.

Обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, просила вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 14.02.2022 року скасувати, закрити кримінальне провадження за відсутності в її діях складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 14.02.2022 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права займатися лікарською діяльністю строком на 2 (два) роки.
Позовні вимоги ОСОБА_12 та ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення , передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 та ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту затримання на виконання вироку суду.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 3024 (три тисячі двадцять чотири) грн. 51 (п`ятдесят одна) коп.
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку ОСОБА_6 , маючи диплом за спеціальністю педіатрія, кваліфікацію лікаря, стаж роботи з 1986 року, вищу атестаційну категорію лікаря загальної практики сімейної медицини за спеціальністю «Загальна практика, сімейна медицина», працюючи на посаді лікаря педіатра відділу екстреної невідкладної медичної допомоги Оратівської центральної районної лікарні, яка відповідно до вимог посадової інструкції лікаря педіатра відділення екстреної невідкладної медичної допомоги Оратівської центральної районної лікарні зобов`язана проводити прийом хворих дітей за направленнями пунктів швидкої допомоги, лікарів поліклініки та пацієнтів, які звернулись без направлення медичних працівників і які потребують невідкладної медичної допомоги; встановити та обґрунтувати діагноз, визначити необхідність проведення спеціальних методів обстеження, проводити негайну госпіталізацію при загрозливих для життя станах; здійснювати лікування хворих у відділені невідкладної медичної допомоги; володіти прийомами реанімації та вміти надавати екстрену медичну допомогу при надзвичайних станах; направляти на госпіталізацію хворих дітей, яким необхідна екстрена стаціонарна медична допомога, при відмові батьків від госпіталізації організація активного нагляду за станом здоров`я хворих дітей, тобто являючись медичним працівником, вчинила злочин за наступних обставин.
Так, 29.01.2018 ОСОБА_6 заступила згідно графіку на чергування у відділення екстреної невідкладної медичної допомоги Оратівської центральної районної лікарні.
В ході чергування, 29.01.2018 о 18 год. 45 хв. у приймальне відділення екстреної невідкладної медичної допомоги Оратівської центральної районної лікарні звернулась ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області із своїм сином ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зі скаргами на біль у животі, нудотою та блювотою у останнього. Обстеживши, ОСОБА_13 , ОСОБА_6 встановила діагноз ацетономічний синдром та зробила ін`єкцію медичного препарату «Папаверину» та «Платифіліну». Далі ОСОБА_6 промила шлунок ОСОБА_13 шляхом вживання останнім води. Після цього, ОСОБА_6 дала випити ОСОБА_13 медичний препарат «Атоксил» та запевнивши батьків ОСОБА_13 в тому, що здоров`ю малолітнього нічого не загрожує, відпустила останнього спільно із батьками додому.
В подальшому малолітній ОСОБА_13 перебуваючи в дома спільно із батьками ліг спати. Близько 04 год. 00 хв. 30.01.2018 батьки ОСОБА_13 помітили, що у малолітнього ОСОБА_13 холодні ноги та він не подає ознак життя, після чого поїхали до Оратівської ЦРЛ, де в подальшому лікарями близько 04 год. 40 хв. констатовано смерть малолітнього ОСОБА_13 .
При цьому, при наданні медичної допомоги ОСОБА_13 , ОСОБА_6 всупереч вимогам ст.49 Конституції України, якою кожному гарантується право на належну медичну допомогу; вимогам Протоколів надання медичної допомоги при невідкладних станах у дітей на шпитальному і дошпитальному етапах, затверджених наказом МОЗ України від 31.08.2004 №437, зокрема пункту 1 протоколу надання невідкладної медичної допомоги в педіатрії на дошпитальному етапі «ургентні захворювання органів черевної порожнини», відповідно до якого з огляду на вікові, анатомо-фізіологічні особливості розвитку дитячого організму, варто розцінювати будь-яку підозру на патологію органів черевної порожнини як показання до госпіталізації дитини до хірургічного відділення; ст. 78 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров'я», згідно якої медичні працівники зобов`язані сприяти охороні та зміцненню здоров`я людей, запобігати і лікувати захворювання, подавати своєчасну і кваліфіковану медичну і лікарську допомогу, неналежно виконала свої професійні обов`язки як медичний працівник внаслідок несумлінного ставлення до них, що виразилось у неналежному надані без поважних причин медичної допомоги неповнолітньому хворому ОСОБА_13 .
Зокрема, ОСОБА_6 неналежно виконуючи професійні обов`язки як медичний працівник внаслідок несумлінного ставлення до них не прийняла відповідних заходів для встановлення правильного діагнозу ОСОБА_13 , а саме за наявності для того підстав не ініціювала зібрання консиліуму лікарів за участі хірурга, не ініціювала проходження хворим ОСОБА_13 рентген дослідження, УЗД, аналізів крові, що зумовило ненадання останньому необхідної медичної допомоги, вплинуло на перебіг його захворювання та спричинило тяжкі наслідки - смерть неповнолітнього хворого ОСОБА_13 внаслідок сполучення больового і інтоксикаційного синдрому, крововтрати внаслідок защемлення і послідуючого некрозу значної частини тонкого кишківника.
Відповідно до висновку комплексної судово-медичної експертизи обласного бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради від 22.08.2018 №65 причиною смерті ОСОБА_13 являлось сполучення больового і інтоксикаційного синдрому, крововтрати внаслідок защемлення і послідуючого некрозу значної частини тонкого кишківника.
Правильний діагноз дитині був виставлений тільки після проведення судово-медичної експертизи трупа. Лікар який оглядав дитину (дитина оглянута черговим лікарем ОСОБА_6 ) не прийняла відповідних заходів для встановлення правильного діагнозу не був зібраний консиліум лікарів з участю хірурга, не проведено рентген дослідження, УЗД, аналіз крові. Надана медична допомога дитині була неадекватною і не відповідала дійсному стану дитини по причині не встановлення правильного діагнозу.
Недоліки в обстежені для діагностики і в лікуванні дитини були обумовлені тим, що в дитини не була запідозрена гостра хірургічна патологія, стан дитини був неправильно оцінений, а лікування її потребувало інших кардинальних заходів, які не були проведені.

Вимоги апеляційної скарги прокурора мотивовано тим , що неоспорюючи правильність кваліфікації вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення та доведеність її винуватості, вирок Немирівського районного суду від 14.02.2022 щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст. ст. 413, 414 КПК України, оскільки суд, не в повній мірі врахував те, що ОСОБА_6 своїми неправомірними діями здійснила посягання на найвищу соціальну цінність життя людини.
У судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнала, щиро не покаялася, не попросила вибачення у батьків померлого та не висловила співчуття. Надуманою версією про втечу потерпілих з лікарні та перекрученням фактів намагалася ввести суд в оману та уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.
ОСОБА_6 не усвідомила незворотних наслідків, які настали внаслідок її протиправних дій, а саме смерть дитини. Вона жодним чином не допомогла сім`ї померлого.
Рішення Немирівського районного суду суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65 КК України та у роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а тому є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 50, 65 KK України) та відповідно до ст. 413 КПК України є підставою для скасування судового рішення.
Неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 50, 65 КК України) також призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості (ст. 414 КПК України).

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 мотивовано тим, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 94, ст. 370 КПК України, ст. 62 Конституції України та підлягає скасуванню.
Суд, обгрунтовуючи висновок про вину обвинуваченої за ч.2 ст. 140 КК України, дійшов хибного висновку про наявність складу кримінального правопорушення в діях обвинуваченої ОСОБА_6 за ч.2 ст. 140 КК України, оскільки зібрані у справі докази по даному кримінальному провадженню свідчать про відсутність обєктивної та суб`єктивної сторін даного кримінального провадження, що залишилося поза увагою суду, оскільки суд не проаналізував належним чином зміст цих доказів та не співставив з іншими доказами.
Висновки суду, що обвинувачена неправильно встановила остаточний діагноз «Ацетономічний синдром» є надуманими, а зазначені у мотивувальній частині її покази спотвореними, оскільки ні в свої показах ні в медичних документах обвинувачена не вказувала остаточного діагнозу, недообстеживши дитину до кінця, так як її забрали батьки додому.
На думку обвинуваченої покази потерпілого ОСОБА_12 є неправдивими, поскільки суперечать показам потерпілої ОСОБА_11 та іншим зібраним доказам у кримінальному провадженні.
Обвинувачена звертає увагу на те, що суд безпідставно на надуманих мотивах критично оцінив покази свідка ОСОБА_14 , не врахувавши, що свідок ОСОБА_14 працює медсестрою в Оратівській ЦРЛ і не була у підпорядкуванні обвинуваченої, тому не довіряти свідку у суду не було жодних підстав, покази інших свідків таких як ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 не підтверджують та не спростовують обвинувачення.
Крім того, смерть малолітнього ОСОБА_13 не підтверджується жодними об`єктивними доказами та спростовується показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , записами потерпілої ОСОБА_11 в журналі реєстрації амбулаторних хворих та самими зміненими показами потерпілої ОСОБА_11 .

Представник потерпілих-захисник ОСОБА_23 подав заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 , просив вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 14.02.2022 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.

Заслухавши прокурора ОСОБА_8 , який просив задоволити апеляційну скаргу прокурора з підстав зазначених у ній, в задоволенні апеляційної скарги потерпілої відмовити, представника потерпілої-захисника ОСОБА_10 , потерпілу ОСОБА_11 , які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченої, вирок суду залишити без змін, захисника ОСОБА_9 , обвинувачену ОСОБА_6 , які просили задоволити апеляційну скаргу обвинуваченої, в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційна скарга прокурора, обвинуваченої не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо доведення винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації її дій за ч.2 ст. 140 КК України, належним чином умотивував своє рішення, перевірив та дав оцінку показам обвинуваченої, потерпілих, свідків, доказам.
З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення.
При цьому, суд першої інстанції дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.
Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

У апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 ставить питання, що в її діях склад злочину, передбачений ч.2 ст. 140 КК України відсутній.
Зазначені доводи обвинуваченої спростовуються сукупністю зібраних доказів, перевірених та оцінених судом першої інстанції з точки зору належності, допустимості, достовірності, які узгоджуються між собою.
Частиною 2 статті ст. 140 КК України передбачена відповідальність за невиконання чи неналежне виконання медичним або фармацевтичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо воно спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому.
З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 140 КК характеризується такими ознаками: 1) діянням у вигляді невиконання чи неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення; 2) тяжкими наслідками для хворого; 3) причиновим зв`язком між вказаними діянням та наслідками. Невиконання професійних обов`язків означає , що медичний працівник не вчиняє ті дії, які він в силу виконуваної роботи зобов`язаний був учинити.
Неналежне виконання професійних обов`язків має місце у разі, коли медичний працівник виконує свої обов`язки не у повному обсязі, недбало, поверхнево, не так, як цього вимагають інтереси його професійної діяльності.
Оскільки диспозиція ч. 2 ст. 140 КК має бланкетний характер, у кожному конкретному випадку має встановлюватися, які саме професійні обов`язки покладалися на винну особу і які з цих обов`язків не виконані взагалі або виконані неналежним чином, а також вимоги яких конкретно нормативних актів порушено винним. Із суб`єктивної сторони злочин характеризується необережною формою вини до тяжких наслідків для хворого.

Законом України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 передбачено, що медичні працівники зобов`язані сприяти охороні та зміцненню здоров`я людей, запобігати і лікувати захворювання, надавати своєчасну та кваліфіковану медичну і лікарську допомогу.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачена ОСОБА_6 відповідно до наказу №29 від 24.12.2014 року прийнята на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря дільниці №3 амбулаторії загальної практики-сімейної медицини смт. Оратів з 24.12.2014 року.
Згідно графіку чергувань 29.01.2018 ОСОБА_6 заступила на чергування у відділення екстреної невідкладної медичної допомоги Оратівської центральної районної лікарні.
Відповідно до Посадової інструкції лікаря-педіатра відділення невідкладної медичної допомоги Оратівської центральної районної лікарні ОСОБА_6 зобов`язана проводити прийом хворих дітей за направленнями пунктів швидкої допомоги, лікарів поліклініки та пацієнтів, які звернулись без направлення медичних працівників і які потребують невідкладної медичної допомоги; встановити та обґрунтувати діагноз, визначити необхідність проведення спеціальних методів обстеження, проводити негайну госпіталізацію при загрозливих для життя станах; здійснювати лікування хворих у відділені невідкладної медичної допомоги; володіти прийомами реанімації та вміти надавати екстрену медичну допомогу при надзвичайних станах; направляти на госпіталізацію хворих дітей, яким необхідна екстрена стаціонарна медична допомога, при відмові батьків від госпіталізації організація активного нагляду за станом здоров`я хворих дітей
На переконання колегії суддів суду апеляційної інстанції, доведений сукупністю доказів встановлений факт, що ОСОБА_6 , маючи персональну відповідальність як лікар-педіатр за проведення лікування малолітнього хворого ОСОБА_13 , неналежно виконуючи свої професійні обов`язки внаслідок недбалого до них ставлення, супереч вимогам клінічних протоколів, передбачених Наказом МОЗ України №437 від 31.08.2004 року «Про затвердження клінічних протоколів надання медичної допомоги при невідкладних станах у дітей на шпитальному і дошпитальному етапах», Наказом МОЗ України №34 від 15.01.2014 року «Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації екстреної медичної допомоги», галузевого нормативного документа, а також ст.ст. 6, п.«а» ч.1 ст.78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», володіючи достатнім кваліфікаційним рівнем, не використавши ці знання та навички, неналежно виконала свої професійні обов`язки як медичний працівник внаслідок несумлінного ставлення до них, не прийняла відповідних заходів для встановлення правильного діагнозу ОСОБА_13 , а саме за наявності для того підстав не ініціювала зібрання консиліуму лікарів за участі хірурга, не ініціювала проходження хворим ОСОБА_13 рентген дослідження, УЗД, здачі аналізів крові, що зумовило ненадання останньому необхідної медичної допомоги, вплинуло на перебіг його захворювання та спричинило тяжкі наслідки - смерть неповнолітнього хворого ОСОБА_13 внаслідок сполучення больового і інтоксикаційного синдрому, крововтрати внаслідок защемлення і послідуючого некрозу значної частини тонкого кишківника.

Переглянувши вирок, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що зібрані у кримінальному провадженні докази є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 .
Посилання у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_6 належно виконала свої професійні обовязки, надавши медичну допомогу, застосувавши лікарські препарати « Платифілін», «Папаверін» для знеболення та «Атоксіл», її дії не перебувають у причинному звязку зі смертю ОСОБА_13 є неприйнятними.

Суб`єктивна сторона злочину за ч.2 ст. 140 КК України виражається у прямому умислі або у злочинній недбалості стосовно неналежного виконання професійних обов`язків. Що стосується наслідків, то вина до них може бути лише необережною (злочинна недбалість або злочинна самовпевненість).
Судом першої інстанції оцінено та прийнято як доказ вини ОСОБА_6 висновок експерта № 65 від 22.08.2018 року, згідно якого причиною смерті дитини явилось сполучення больового і інтоксикаційного синдрому, крововтрати внаслідок защемлення і послідуючого некрозу значної частини тонкого кишківника.
Наступлення смерті у дитини явилось не наслідком прямої дії лікаря, а обумовлене самостійним розвитком важкого захворювання, проте неправильні дії лікуючого лікаря (не адекватне лікування, не достатнє обстеження дитини для встановлення діагнозу, не вияснені проблеми з госпіталізацією, відсутність ефективної медичної допомоги) не перешкодили неблагополучному протіканню хворобливого процесу і наступленню важких наслідків; по даній причині між діями лікаря і смертю дитини має місце непрямий причинний зв`язок.
При правильному встановленню діагнозу і проведенню відповідного лікування життя дитини можливо було б і врятовано.
Недоліки в обстеженні для діагностики і в лікуванні дитини були обумовлені тим, що в дитини не була запідозрена гостра хірургічна патологія, стан дитини був неправильно оцінений, а лікування її потребувало інших кардинальних заходів, які не були проведені.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_6 несумлінно поставилась до виконання своїх професійних обов"язків не вжила заходів для встановлення вірного діагнозу , обмежилась встановленням діагнозу ацетономічний синдром, зробила ін`єкцію препарату «Платифілін», «Папаверін», промила шлунок, дала випити "Атоксіл".
З висновків експертизи вбачається, що ОСОБА_6 не було вжито необхідних заходів для визначення правильного діагнозу та госпіталізації неповнолітнього ОСОБА_13 .
Неналежне виконання ОСОБА_6 своїх професійних обов`язків знаходиться у причиновому зв"язку із настанням смерті неповнолітнього ОСОБА_13 .

За клопотанням обвинуваченої ОСОБА_6 , під час апеляційного розгляду був допитаний експерт ОСОБА_24 , який підтримав висновки експертизи, пояснив, що лікар на огляді не вжив заходів для встановлення правильного діагнозу малолітньому потерпілому, не зібрав консиліум лікарів, не провів жодних аналізів, ультразвукового дослідження, не викликав хірурга, не провів госпіталізацію. По симптомам з якими звернулися потерпілі до лікарні була симптоматика кишкової непрохідності. Вказане лікування проводиться хірургічним методом, лікування було б вчасним, якби дитина була госпіталізована до медичного закладу. При підозрі на кишкову непрохідність госпіталізація обов`язкова, відмова від госпіталізації неможлива. Якщо у вказаному випадку була відмова від госпіталізації батьки мали написати відмову та вказати причину такою відмови. Лікар мав госпіталізувати дитину за вказаними симптомами. На думку, експерта між діями лікаря, який не провів усі необхідні аналізи, не запропонував госпіталізацію та наслідками, що настали є непрямий зв`язок, оскільки такого пацієнта необхідно було скерувати до медичного закладу для подальшого дообстеження.

З показів потерпілого ОСОБА_12 , потерпілої ОСОБА_11 вбачається, що 29.01.2018 року малолітній ОСОБА_13 , близько 17 години поскаржився на погіршення стану здоров`я та біль в області живота. Після 18 години ОСОБА_12 , ОСОБА_11 поїхали разом з дитиною до Оратівської ЦРЛ, в лікарні у дитини сталась рвота та сильно болів живіт. В лікарні ОСОБА_13 прийняла лікарка ОСОБА_6 , яка була черговою. ОСОБА_6 обстежила дитину в присутності матері ОСОБА_11 та виставила діагноз дитині харчове отруєння, за наслідками обстеження призначила промивання шлунку та препарати «Папаверін» і «Атоксил». Після ін`єкцій дитині краще не стало. ОСОБА_6 не говорила та не повідомляла про необхідність проходження обстеження та госпіталізації дитини, а вразі необхідності скликання консиліуму, не відбирала аналізи, температуру та тиск ОСОБА_13 не вимірювала. Після застосування препаратів ОСОБА_6 відправила потерпілих із сином додому. Будь-яких медичних документів ОСОБА_6 не надавала. Дитина лягла спати, однак близько 3-ї години йому стало гірше. Потерпілі не стали чекати швидкої допомоги та поїхали до лікарні разом із дитиною. В приймальне відділення лікарні потерпілий ОСОБА_12 заніс ОСОБА_13 на руках і поклав на кушетку. До них вийшла лікар ОСОБА_6 , яка в присутності санітарки робила штучне дихання дитині, однак це нічого не допомогло і ОСОБА_13 помер. Потерпіла ОСОБА_11 на другий день після смерті ОСОБА_13 підписала невідомі для неї документи, не читаючи їх, так як була в тяжкому моральному стані.
Дані покази потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_11 давали безпосередньо, вони узгоджуються між собою та з іншими доказами кримінального провадження, є логічними, послідовними.
При цьому потерпілі чітко вказували, які дії вчиняла ОСОБА_6 , коли оглядала дитину, які медичні маніпуляції проводила, а також те, що обвинувачена ОСОБА_6 не говорила та не повідомляла потерпілим про необхідність проходження обстеження та госпіталізації дитини.
Твердження у апеляційній скарзі обвинуваченої ОСОБА_6 , що судом безпідставно прийнято як докази показання потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , які є неправдивими, суперечать один одному є необгрунтованими, оскільки показання потерпілих узгоджуються між собою та іншими доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 з приводу того, що її вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 140 КПК України, недоведена, оскільки вона не мала реальної змоги забезпечити проведення всіх медичних заходів зазначених у пунктах 8,9 згідно висновку експерта № 65 від 10.05.-22.08.2018 року, оскільки потерпіла забрала хвору дитину є безпідставними.
З журналу реєстрації амбулаторних хворих вбачається що ОСОБА_13 звертався до Оратівської ЦРЛ 29.01.2018 року о 18-45 год
Згідно відеозаписів камер спостереження із Оратівської ЦРЛ , зафіксовано події , які відповідають обставинам вчинення злочину відповідно до пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення (а.с.176-178 т. 1) ;
Судом першої інстанції при досліджені доказів, а саме відеозапису із камер спостереження приймального відділення Оратівської ЦРЛ було встановлено, що потерпілий ОСОБА_12 протягом 40 хвилин перебування у приймальному відділенні Оратівської ЦРЛ знаходився у коридорі навпроти кабінету, де здійснювала маніпуляції ОСОБА_6 , мати ОСОБА_11 знаходилася із сином.
Після того як лікар ОСОБА_6 провела маніпуляції з малолітнім ОСОБА_13 , ОСОБА_6 взяла свою особисту сумку та вийшла із кабінету, а потерпіла ОСОБА_11 вийшла в коридор, передала дитину ОСОБА_12 разом із ним неквапливо пішли на вихід із приміщення лікарні .
Те, що як пояснювала потерпіла ОСОБА_11 вона на наступний день, після смерті дитини підписувала якісь документи, що підтверджується записом 30.01.2018 року, зробленим в журналі реєстрації амбулаторних хворих, що ОСОБА_11 відмовилася від госпіталізації не є підставою ставити під сумнів покази потерпілої ОСОБА_11 щодо того, що ОСОБА_6 не пропонувала здійснити госпіталізацію потерпілого ОСОБА_13 29.01.2018 року.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , що показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , записами потерпілої ОСОБА_11 в журналі реєстрації амбулаторних хворих та самими зміненими показами потерпілої ОСОБА_11 спростовується неналежне виконання ОСОБА_6 своїх обов`язків суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.
Судом допитані свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , які надали інформацію у кримінальному провадженні тільки щодо тих фактів, які вони сприймали особисто.
Свідок ОСОБА_20 пояснювала, що 29.01.2018 вона разом із лікарем ОСОБА_6 та молодшою медсестрою ОСОБА_14 перебували на чергуванні. Близько 19 години вона отримала вказівку від лікаря ОСОБА_6 здійснити ін`єкційне введення препаратів хворій дитині ОСОБА_13 , після яких дитині стало краще. Батьки ОСОБА_13 самостійно залишили лікарню, від госпіталізації не відмовлялись. Близько 4 години 30.01.2018 року батько ОСОБА_13 приніс дитину на руках, яку поклали в маніпуляційному кабінеті, дитина була мертвою. Свідок здійснила запис про відмову від госпіталізації ОСОБА_13 29.01.2018 заднім числом вранці 30.01.2018 року, про що розписалась ОСОБА_11 . Акт про відмову від госпіталізації не складався, адже це нічим не передбачено. 30.01.2018 року свідком було здійснено запис про смерть ОСОБА_13 в книзі реєстру амбулаторних хворих. Крім того свідок, вважає, що лікарю ОСОБА_6 необхідно було за первинним зверненням ОСОБА_13 забезпечити огляд хірургом та лабораторними дослідженнями.
Свідок ОСОБА_22 звертав увагу суду на те, працює завідуючим діагностичним відділенням Оратівської районної лікарні, у 2018 році працював лікарем хірургом та був завідуючим відділенням хірургії. В той день свідка для консультацій та огляду дитини ОСОБА_6 не викликала. Вважає що ОСОБА_6 у даному випадку необхідно було викликати хірурга, лаборанта та провести рентгенологічне обстеження ОСОБА_13 та госпіталізувати його. Дане рішення приймає хірург та бере на себе відповідальність за подальше лікування та надання допомоги. Черговий лікар у зв`язку із тяжкістю стану хворої дитини повинен її госпіталізувати. Промивання кишечника повинно бути було б проведено із застосуванням анестезії, якщо є підозра на заворот кишечника. Вважає, що дітям такого віку не можна проводити промивання кишечника, також вважає що не можна механічним шляхом стимулювати блювоту.
Свідок ОСОБА_21 пояснювала, що працює лікарем в Оратівській ЦРЛ з 1984 року. Дізналась про смерть ОСОБА_13 з чужих слів. Працює сімейним лікарем, пояснила, що лікар перед постановкою діагнозу зобов`язаний провести діагностику хворому, з болями в шлунку вона відправляє хворих до лікаря хірурга.
Показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 надані в суді першої інстанції є послідовними, логічними, змістовними та підтверджуються сукупністю безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, що містяться в матеріалах кримінального провадження, та які колегія суддів вважає належними, допустимими та обґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції вважає, що показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 вказують на недоліки у проведенні огляду малолітнього ОСОБА_13 , оскільки у даному випадку ОСОБА_6 потрібно було провести ряд аналізів, для консультації викликати лікаря хірурга та, зважаючи на малолітній вік дитини, провести госпіталізацію.
Свідок ОСОБА_14 пояснювала, що вона працює медичною сестрою Оратівської ЦРЛ Вінницької області. 29.01.2018 року до лікарні за допомогою прибули ОСОБА_13 та його батьки. У ОСОБА_13 болів живіт та була рвота. Свідок внесла дані про хворого в журнал. Дитину оглянула черговий лікар ОСОБА_6 , яка запропонувала батькам дитини госпіталізацію до лікарні, але вони відмовились. ОСОБА_6 виставила діагноз ОСОБА_13 , який саме діагноз свідок не знає. ОСОБА_6 сказала батькам про необхідність в разі погіршення стану дитини виклику лаборантів та інших спеціалістів. Мати ОСОБА_13 відмовилась від госпіталізації та разом із дитиною та чоловіком залишили мед заклад. Відмову від госпіталізації потерпілі 29.01.2018 року не писали і їм ніхто не пропонував написати таку відмову.

Суд апеляційної інстанції погоджується з критичною оцінкою, яку дав показам свідка ОСОБА_14 суд першої інстанції, оскільки тільки свідок ОСОБА_14 , яка в той день була у підпорядкуванні ОСОБА_6 повідомляла, що ніби-то чула, як ОСОБА_6 пропонувала потерпілим госпіталізацію.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на покази свідка ОСОБА_20 , яка в своїх поясненнях вказувала, що нічого не чула про госпіталізацію, хоча свідок ОСОБА_20 здійснювала ін`єкційне введення препаратів ОСОБА_13 та перебувала біля ОСОБА_6 .
Покази даного свідка узгоджуються з показами потерпілої ОСОБА_11 , іншими доказами.
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на запис 30.01.2018 року зроблений потерпілою ОСОБА_11 про відмову від госпіталізації, що свідчить про те, що на час звернення за медичною допомогою питання щодо госпіталізації не вирішувалось.
Даний запис був здійснений заднім числом, про що повідомила свідок ОСОБА_20 .

Обвинувачена ОСОБА_6 в апеляційній скарзі вказує на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на п.5 висновку експерта №65, в якому вказано про неможливість встановити давність настання смерті ОСОБА_13 та, що 04-30 год. потерпілі привезли дитину до Оратівської ЦРЛ вже мертвою.
Однак, дані обставини не усувають її відповідальності за неналежне виконання своїх професійних обовязків з урахуванням того, що як зазначено у висновку № 65 судово-медичної експертизи лікар який оглядав дитину (дитина оглянута черговим лікарем ОСОБА_6 ) не прийняла відповідних заходів для встановлення правильного діагнозу - не був зібраний консиліум лікарів з участю хірурга, для консультації не був викликаний хірург, не було проведено рентгендослідження, УЗД, аналіз крові. Надана медична допомога дитині була неадекватною і не відповідала дійсному стану дитини по причині невстановлення правильного діагнозу. Невстановлення відповідного діагнозу могло бути обумовлене недостатньою кваліфікацією педіатра по ургентній хірургії, невеликий проміжок часу знаходження дитини в лікарні; по даним лікаря вона пропонувала матері госпіталізацію, але мати відмовилась, по словам матері (протокол допиту ОСОБА_11 02.02.18р.) «я від госпіталізації не відмовлялась, оскільки ОСОБА_6 і не пропонувала того, ОСОБА_6 не наполягала на госпіталізації і сказала, що шлунок промили, можна їхати додому, до ранку все пройде, згідно протоколу надання невідкладної медичної допомоги в педіатрії на дошпитальному етапі «ургентні захворювання органів черевної порожнини» п.1 з огляду на вікові, анатоміо-фізіологічні особливості розвитку дитячого організму, варто розцінювати будь-яку підозру на патологію органів черевної порожнини як показання до госпіталізації дитини.
При консультації дитини відповідними спеціалістами (консиліумом лікарів, які призначили б відповідні дослідження, консультації хірурга, проведення лабораторних досліджень, правильний діагноз міг бути встановлений і при своєчасному проведенні відповідного лікування життя дитині можливо було б і врятовано, проте стверджувати, що воно обов`язково було б врятовано, являється неможливим.

Судом перевірено показання потерпілих, свідків та оцінено в сукупності з письмовими доказами, зокрема: протоколом огляду місця події від 30.01.2018 року з якого вбачається, що було оглянуто кабінет приміщення для проведення інтенсивної терапії хворих відділення екстреної медичної допомоги Оратівської ЦРЛ. У даній палаті розміщене ліжко, на якому в покривалі виявлено труп малолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 жителя АДРЕСА_2 . На момент огляду труп теплий, будь-яких тілесних ушкоджень на трупові не виявлено, лише на спині проявлялись трупні плями рожевого відтінку (а.с.154-158 т. 1); висновком згідно якого смерть ОСОБА_13 настала від завороту петлі та брижі її, що викликало масивну крововтрату (а.с.159-160 т. 1); графіком чергувань чергових лікарів Оратівської ЦРЛ за січень місяць 2018 року (а.с.180-182 т. 1); порядком поступлення хворих в Оратівську ЦРЛ (а.с.184-185 т. 1); уніфікований клінічний протокол первинної медичної допомоги інтегроване ведення хвороб дитячого віку (а.с.186-191 т. 1); протоколом надання медичної допомоги при невідкладних станах у дітей на шпитальному і до шпитальному етапах (а.с.192-195 т. 1); порядком організації медичного обслуговування та направлення пацієнтів до закладів охорони здоров`я, що надають вторинну та третинну медичну допомогу (а.с.197-201 т. 1); посадову інструкцію лікаря-педіатра відділення невідкладної медичної допомоги ОСОБА_6 (а.с.203-207 т. 1); висновком експерта №65, згідно якого причиною смерті дитини явилось сполучення больового і інтоксикаційного синдрому, крововтрати внаслідок защемлення і послідуючого некрозу значної частини тонкого кишківника.
По даним судово-медичної експертизи трупа конкретно встановити давність наступления смерті являється неможливим, так як час відновлення трупних плям конкретно не встановлений. Враховуючи матеріали справи, 30.01.2018р. в 4.30 батьки привезли мертву дитину в ЦРЛ, близько 4.00 вони знайшли дитину мертвою. В який час наступила смерть дитини, конкретно встановити являється неможливим за відсутністю достовірних даних.
Яких-небудь соматичних захворювань які могли привести до розвитку важкої хірургічної патології черевної порожнини дитини не було, проте по словах матері дитина вживала молоко, бісквіт, сік, протягом дня перебував у дитячому садочку, близько 18 годин чоловік повідомив, що у дитини болить животик. Перед дитячим садочком дитина випила каву та з`їла хліб з маслом. Можливо було порушення харчування дитини, що могло спровокувати функціональні порушення травлення і розвиток ускладнень.
Судово-медичних даних, які б свідчили про наступлення смерті внаслідок отруєння, при експертизі трупа не виявлено.
Правильний діагноз дитині був виставлений тільки після проведення судово-медичної експертизи її трупа.
Згідно протоколу надання невідкладної медичної допомоги в педіатрії на дошпитальному етапі «ургентні захворювання органів черевної порожнини» пункт 1. - з огляду на вікові, анатомо-фізіологічні особливості розвитку дитячого організму, варто розцінювати будь-яку підозру на патологію органів черевної порожнини як показання до госпіталізації дитини.
Наступлення смерті у дитини явилось не наслідком прямої дії лікаря, а обумовлене самостійним розвитком важкого захворювання, проте неправильні дії лікуючого лікаря (не адекватне лікування, не достатнє обстеження дитини для встановлення діагнозу, не вияснені проблеми з госпіталізацією, відсутність ефективної медичної допомоги) не перешкодили неблагополучному протіканню хворобливого процесу і наступленню важких наслідків; по даній причині між діями лікаря і смертю дитини має місце непрямий причинний зв`язок.
При правильному встановленню діагнозу і проведенню відповідного лікування життя дитини можливо було б і врятовано.
Недоліки в обстеженні для діагностики і в лікуванні дитини були обумовлені тим, що в дитини не була запідозрена гостра хірургічна патологія, стан дитини був неправильно оцінений, а лікування її потребувало інших кардинальних заходів, які не були проведені та іншими.

Усі вищенаведені докази підтверджують вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КК України та спростовують її доводи щодо відсутності у її діях складу даного злочину.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції, що неналежне професійне виконання обовязків внаслідок несумлінного ставлення до професійних обов`язків лікарем- педіатром ОСОБА_6 призвело до настання тяжких наслідків у виді смерті ОСОБА_13 достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, отриманих в порядку, визначеному КПК, які були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції, а саме: показаннях потерпілих, свідків, експерта, висновків судових експертиз, інших письмових доказів, які у своїй сукупності отримали належну оцінку суду з точки зору допустимості, а у сукупності - з точки зору достатності, є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності.

Доводи апеляційної скарги прокурора, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості є безпідставними.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті)закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.
Згідност.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, який відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, фактичні обставини кримінального провадження, наслідки, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем роботи характеризується позитивно, вину не визнала, шкоду не відшкодувала, відсутність обставин, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання, обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання.
З урахуванням зазначеного, думки потерпілих, які вважають вирок суду законним, обгрунтованим, погодились з призначеним обвинуваченій ОСОБА_6 покаранням , про що вказали під час апеляційного розгляду,перевіривши всі обставини, які мають значення при призначенні покарання, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення вимог прокурора.

Суд першої інстанції, додержуючись принципів законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації, в дотримання ст. 50, ст. 65 КК України визначив покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , яке відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, є достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів, належним чином умотивувавши своє рішення.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Підстави, передбачені ст. 409 КПК України для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст. 404, 405,407,409, 419 КПК України суд апеляційної інстанції,
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, обвинуваченої ОСОБА_6 .
Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 14.02.2022 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 140 КК України залишити без змін.
Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4