УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 127/3100/22

провадження № 51-3185ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_2,

суддів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши касаційну скаргу прокурора,який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року щодо ОСОБА_1 ,

встановив:

Вінницький міський суд Вінницької області вироком від 12 квітня 2022 року засудив

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого, останній раз - 20 вересня 2016 року вироком Вінницького міського суду Вінницької області за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та умовно-достроково звільненого з ДУ «Стрижавська виправна колонія (№ 81)», 26 листопада 2019 року,

за ч. 3 ст. 185 ККта призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк

4 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 14 липня 2022 року зазначений вирок залишив без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винним і засуджено за те, що він 9 січня 2022 року близько 18:00 умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів відчинив зачинену на металевий засув дерев`яну хвіртку й зайшов на територію домоволодіння ( АДРЕСА_2 ), де взяв металевий швелер, вартість якого згідно з висновком експерта від 26 січня 2022 року № 227/22-21 становить 907,57 грн, викраденим розпорядився на власний розсуд.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_1 та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Вважає, що апеляційний суд безпідставно дійшов висновку про можливість застосування до ОСОБА_1 положень ст. 75 КК. Зазначає, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) ретельно не перевірив викладених в апеляційній скарзі доводів, не спростував їх та не навів переконливих і достатніх мотивів та підстав для залишення без зміни вироку суду першої інстанції. Обґрунтовує свої доводи тим, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись із вироком місцевого суду, належним чином не звернув уваги на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_1 , його особу, а також безпідставно визнав пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття. Крім того, на переконання прокурора, суди необґрунтовано не визнали рецидив злочину обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_1 .

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, зважаючи на таке.

Фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК та правильність кваліфікації його дій прокурор у касаційній скарзі не оскаржує.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне

й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно з ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як передбачено ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше

5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається з матеріалів за скаргою, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_1 врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, фактичні обставини справи, дані про особу винного, який позитивно характеризується, на обліку в лікаря-психіатра не перебуває й утримує матір, яка є пенсіонеркою, наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття

і відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Зваживши на всі обставини, які за законом мають правове значення, суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та обґрунтовано звільнив від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Зі змісту ухвали апеляційного суду видно, що, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, суд належно оцінив ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_1 злочину, дані про особу винного, який офіційно працює помічником оператора на автоматичних та напівавтоматичних лініях у деревообробленні в ТОВ «Барлінек Інвест», має позитивну характеристику за місцем проживання, утримує матір пенсійного віку, відсутність претензій з боку потерпілого, урахував обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття й відсутність обтяжуючих обставин та обґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про застосування ст. 75 КК.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком апеляційного суду та вважає, що призначене місцевим судом засудженому ОСОБА_1 покарання за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням положень статей 75, 76 цього Кодексу є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить статтям 370, 419 КПК, це рішення належним чином вмотивовано та обґрунтовано.

Доводи прокурора про безпідставність урахування судом обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, є неспроможними, оскільки з ухвали апеляційного суду убачається, що засуджений визнав свою вину та щиро розкаявся ще під час досудового розслідування, про що вказано в обвинувальному акті.

Посилання прокурора на те, що суди необґрунтовано не визнали обтяжуючою обставиною рецидив злочинів, оскільки ОСОБА_1 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не є слушними.

Припинення судимості, в розумінні ст. 89 КК анулює всі кримінально-правові та загально правові наслідки засудження і призначення покарання. Особа, судимість якої погашено або знято, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та про призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й щодо характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції проте, що наявність вироку Вінницького міського суду від 12 лютого 2015 року за ст. 395 КК не є підставою для визнання обтяжуючою обставиною рецидиву злочину відповідно до ст. 34 КК, оскільки в силу ст. 89 КК ОСОБА_1 за ст. 395 цього Кодексу судимість припинено шляхом погашення.

Суд не знаходить підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, і не вважає призначене покарання явно несправедливим через його м`якість.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З огляду на викладене суд уважає, що підстави для задоволення касаційної скарги прокурора з наведених у ній мотивів відсутні, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року щодо

ОСОБА_1 .

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4