Справа № 157/1822/20 Провадження №11-кп/802/120/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 129 КК УКраїни Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Камінь - Каширського районного суду Волинської області від 28 липня 2021 року, яким -

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з базовою загальною середньою освітою, неодружений, не працевлаштований, особа з інвалідністю ІІ групи, раніше не судимий,

визнаний винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 129 КК України, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 185 КК України 3 (три) місяці арешту;
- за ч. 1 ст. 122 КК України 2 (два) роки позбавлення волі;
- за ч. 1 ст. 129 КК України 3 (три) місяці арешту.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
Строк відбування покарання визначено рахувати з дня приведення вироку до виконання.
До набрання вироком законної сили застосовано щодо обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши йому цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Покладено на ОСОБА_9 такі обов`язки:
- прибувати до суду за кожною вимогою;
- не відлучатися із с. Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області без дозволу суду;
- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 4642 (чотири тисячі шістсот сорок дві) гривні 66 копійок у відшкодування майнової шкоди та 10 000 (десять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.
Вироком вирішено питання про речові докази, судові витрати та арешт майна.

В С Т А Н О В И В

Згідно вироку суду ОСОБА_9 визнаний винним в тому, що він 20 вересня 2020 року біля 10 год., перебуваючи в лісовому масиві «Замошшя», що неподалік с. Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області, діючи з корисливих мотивів та керуючись метою таємного викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, умисно, таємно викрав належний ОСОБА_11 бувший у використанні велосипед іноземного виробництва марки «Apollo» вартістю 1 750 гривень, чим спричинив потерпілому майнову шкоду у вказаному розмірі.
Крім того, ОСОБА_9 22 вересня 2020 року біля 12:30год., знаходячись в урочищі «Грудка», неподалік житлового будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно, тримаючи в правій руці польовий камінь, наніс ним один удар у праву ділянку щелепи ОСОБА_10 , внаслідок чого заподіяв потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я терміном більше як 21 день.
Крім того, ОСОБА_9 06 жовтня 2020 року біля 14 год., перебуваючи на території домогосподарства за місцем проживання своєї рідної сестри ОСОБА_12 , що знаходиться по АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних відносин, під час словесної сварки, в ході якої ОСОБА_9 , діючи із прямим умислом, розмахував перед обличчям ОСОБА_12 та її малолітніми дітьми ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сокирою, демонструючи її на безпосередньо близькій відстані від них, висловлюючи при цьому погрозу її застосування, тобто погрожуючи вбивством, яку потерпіла ОСОБА_12 сприйняла як реальну загрозу власному життю та життю її дітей, маючи при цьому достатні підстави для побоювання її здійснення.
Захисник в апеляційній скарзі вказує про те, що вирок суду є незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, порушенням вимог процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого. Стверджує, що суд неправильно встановив фактичні обставини справи по епізоду нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , які були спричинені не каменем, а буряком, вину по даному епізоду ОСОБА_9 визнав повністю. По епізоду висловлювання погроз щодо потерпілої ОСОБА_12 , вину не визнав, оскільки в день події взагалі не брав сокири. Суд вийшов за межі пред`явленого обвинувачення пославшись на вчинення інкримінованих правопорушень ОСОБА_9 з ознаками жорстокості, зухвалості та хуліганському характері дій останнього. Крім того, судом не враховано, що потерпілий ОСОБА_11 претензій не має, збитки йому відшкодовані. Також зазначає, що судом при постановлені вироку та обрані виду і міри покарання порушено вимоги ст.65 КК України. Просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити покарання, із застосуванням ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування захисника, який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, думку прокурора, який апеляційну скаргу заперечив та просив залишити вирок без змін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Висновок про винуватість ОСОБА_9 у вчинені кримінального поступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України, за які його засуджено, обґрунтовано зроблений судом, що по суті в апеляційній скарзі не заперечується.

Кваліфікація злочинних дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 122 КК України є правильною і також не оскаржується.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з ст. 94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На думку суду апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, місцевий суд у вироку проаналізував та надав належну юридичну оцінку усім зібраним доказам для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.
Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи і зроблений обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у таємному викрадені чужого майна, тобто кримінальному проступку, передбаченому ч. 1 ст. 185 КК України, крім того, злочині, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки останній умисно заподіяв потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, а також кримінальному проступку, передбаченому ч. 1 ст. 129 КК України, оскільки здійснив погрозу вбивством за реальних підстав побоюватися здійснення цієї погрози. Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і перевірених судом допустимих доказах.

Так, суд першої інстанції підставно взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_12 які є послідовними, підтверджені іншими доказами по справі, зокрема: протоколом прийняття заяви потерпілої про вчинене кримінальне правопорушення від 01.12.2020 (т. 1 а.с. 209), протоколом огляду предмету від 11.12.2020 - сокири, (т. 1 а.с. 211). Показання потерпілої, разом з показаннями свідка ОСОБА_15 в суді першої інстанції дають змогу відтворити всі обставини злочину, які були до та на момент вчинення злочину, а тому обґрунтовано в сукупності з іншими доказами покладені в основу вироку.

Потерпіла як під час досудового розслідування, зокрема і при проведенні слідчого експерименту (т.1 а.ч.215), так і в суді першої інстанції послідовно розповідали про обставини вчинених щодо неї злочину та пояснювала, що дійсно обвинувачений погрожував їй вбивством сокирою, погрозу вона сприйняла реально.

Немає в апеляційного суду обґрунтованих підстав вважати, що вказані потерпіла та свідок оговорюють обвинуваченого, оскільки не було встановлено таких об`єктивних причин як в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги, а наявність неприязних відносин між ними, не є підставою, яка свідчить про відсутність в діях ОСОБА_9 складу інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України.

Твердження апелянта про те, що тілесні ушкодження обвинуваченим були спричинені потерпілому ОСОБА_10 не каменем, а буряком, спростовуються показами потерпілого та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а також протоколом огляду місця події від 22.09.2020, де виявлено завантажену буряками гужову підводу, та на якій, зокрема, знаходиться камінь (т. 1 а.с. 181). Крім того, під час слідчого експерименту, зафіксованого в протоколі від 12.10.2020, потерпілий ОСОБА_10 показав на місці та детального розповів, у який спосіб обвинувачений заподіяв йому тілесне ушкодження (т.1 а.с. 197).

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції вийшов за межі пред`явлено обвинувачення, вмінивши кваліфікуючі ознаки дій ОСОБА_9 як жорстокість і зухвалість та хуліганський характер, не ґрунтуються на матеріалах справи, а були лише враховані судом при ухваленні вироку, зокрема при призначені міри покарання.

Оскільки велосипед потерпілого ОСОБА_11 був виявлений та вилучений за місцем проживання ОСОБА_9 в одній з господарських споруд (т.1 а.с.161, 162) та повернений власникові не з волі обвинуваченого, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Стратегія захисту, яка висунена зі сторони обвинуваченого, спростована судом першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є нічим іншим, як способом уникнення кримінальної відповідальності.
Таким чином, невідповідностей висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, чи істотних порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочинів, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію дій або перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно оцінив за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, які переконливо свідчать про те, що ОСОБА_9 здійснив погрозу вбивством за реальних підстав побоюватися здійснення цієї погрози відносно ОСОБА_12 , у зв`язку з чим, його дії правильно кваліфіковані за ч.1 ст.129 КК України.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через тяжкість покарання є безпідставними.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних проступків та злочину, дані про особу винного, а саме, те, що останній посередньо характеризується за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності та є особою з інвалідністю.
Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 , судом не встановлено, а обставинами, які обтяжують покарання, є вчинення кримінального правопорушення в присутності дитини та щодо іншої особи, з якою винний перебуває в сімейних відносинах.
Врахувавши ці та інші обставини справи, зокрема і ті, на які посилається в апеляції захисник, в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання саме у виді арешту та позбавлення волі, а остаточного покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально.

Апеляційний суд не вбачає можливості виправлення обвинуваченого без відбуття покарання, а тому відсутні підстави і для застосування положень ст.75 КК України.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Таким чином, доводи захисника, які наведені в апеляційній скарзі, фактично враховані і оцінені судом першої інстанції при постановленні вироку та призначенні покарання, а тому апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

На підставі наведеного і керуючись ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Камінь - Каширського районного суду Волинської області від 28 липня 2021 року відносно останнього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді