Справа № 161/8641/20 Провадження №11-кп/802/342/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 , яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Красноволя Маневицького району, Волинської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з вищою освітою, неодружений, не працює, раніше несудимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради 60 126 грн. 40 коп. витрат на лікування потерпілого.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_7 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Строк відбуття покарання визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Відносно ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.
В С Т А Н О В И В
Згідно із вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він 24 листопада 2018 року близько 23.00 год., в темну пору доби, керуючи технічно справним автомобілем марки «SEAT Ibiza» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на вул. Рівненській, в напрямку пр. Відродження, зі сторони Київського Майдану у місті Луцьку, зі швидкістю приблизно 50 км/год., здійснюючи підйом на шляхопровід вул. Рівненської, всупереч вимогам п. п. 2.3 (б), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, через що невчасно вжив заходи для зменшення швидкості руху, та, як наслідок, допустив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Polo» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7 , який виконуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, зупинився попереду на проїжджій частині дороги шляхопроводу вул. Рівненської.
Внаслідок вищевказаних грубих порушень Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_9 своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, спричинив водію автомобіля марки «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку, травматичною плащевидною підгострою субдуральною гематомою тім`яно-лобної ділянки справа, яка призвела до компресії та дислокації структур головного мозку належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в клінічному перебігу, згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №31 від 22 квітня 2020 року.
У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_9 п. п. 2.3 (б), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху.
У поданих апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , вважає оскаржуваний ним вирок незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що обвинувачений не міг уникнути зіткнення із автомобілем під керуванням потерпілого через наявність іншого транспортного засобу, який рухався попереду нього та заважав огляду. Тобто, момент виникнення небезпеки настав значно пізніше, ніж визначив у слідчому експерименті слідчий. Протокол слідчого експерименту від 25 грудня 2019 року містить необ`єктивну інформацію, а схема до нього, не відповідає дійсним подіям та обставинам справи, різниться із показаннями свідків. Вихідні дані, якими оперували експерти, різняться із фактичними обставинами події. Фактично судом першої інстанції не було забезпечено право обвинуваченого на встановлення дійсних обставин справи та перевірки обставин, що мають істотне значення для кримінального провадження. Задовольняючи цивільний позов КП «Волинська обласна клінічна лікарня», судом не надано оцінки тому факту, що цивільна відповідальність ОСОБА_9 застрахована, згідно страхового полісу обов`язкового страхування цивільного відповідальності наземних транспортних засобів, якому першочергово слід було звернутись із відповідним позовом до страхової компанії, а в разі недостатності таких коштів, до винуватця. Присуджений до стягнення із обвинуваченого розмір моральної шкоди, вважає необґрунтованим та недостатньо вмотивованим. У зв`язку із цим, просить вирок суду щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати, провадження у справі закрити за відсутністю в діях обвинуваченого складу даного кримінального правопорушення;

- потерпілий ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність винуватості обвинуваченого, правильність кваліфікації його дій, оскаржує вирок суду в частині вирішення цивільного позову, зокрема розміру моральної шкоди, присудженої до стягнення на його користь. Вказує, що унаслідок дорожньо - транспортної пригоди від отриманих тілесних ушкоджень втратив працездатність, став інвалідом, і такі наслідки є невідворотними. За медичними показниками, потребує додаткового хірургічного втручання для усунення дефекту кісток черепа, переніс сильні душевні страждання, психологічний стрес, а потерпілий навіть не вибачився за скоєне. З урахуванням характеру та ступеня душевних страждань, вимушених змін у його житті, тривалого періоду реабілітації, необхідного для відновлення здоров`я та душевного стану, просить вирок суду у цій його частині змінити та стягнути із обвинуваченого ОСОБА_9 , як цивільного відповідача 500 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, заслухавши думку прокурора, обвинуваченог, захисника та прокурора, щодо підставності їх задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України обвинувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Крім того, у мотивувальній частині вироку належить викласти результати дослідження, аналізу і оцінки доказів, як тих, що були зібрані під час досудового розслідування, так і поданих в судовому засіданні.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.

Як убачається із змісту оскаржуваного вироку, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано.

Так ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він своїми необмеженими діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

Висновок суду першої інстанції про доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, зроблений із дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено і перевірено під час судового розгляду.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, будучи допитаним в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_9 , не заперечуючи фактичних обставин скоєного, категорично ствердив, що не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем під керуванням потерпілого.
Апеляційний суд погоджується із критичною оцінкою його показань місцевим судом, як таких, що не узгоджуються із матеріалами кримінального провадження та спростовуються сукупністю інших наявних у провадженні належних та допустимих доказів, які обґрунтовано взяті до уваги судом.
Зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_7 , які безпосередньо сприймались судом, про те, що виїжджаючи на шляхопровід вул. Рівненської у м. Луцьку побачив як у попутному напрямку рухається транспортний засіб марки «ВАЗ», який почало заносити, у зв`язку із чим почав пригальмовувати та зупинив автомобіль. Через 10-15 секунд після його повної зупинки, відчув удар у задню частину, від чого автомобіль «викинуло» на зустрічну смугу руху; показаннями свідків; даними протоколу огляду місця події; слідчого експерименту з схемою місця ДТП, а також висновками експертів.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №144 від 27 лютого 2019 року потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку, травматичною плащевидною підгострою субдуральною гематомою тім`яно-лобної ділянки справа, яка призвела до компресії та дислокації структур головного мозку, які належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Висновком комісійної судово-медичної експертизи № 31 від 22 квітня 2020 року установлено, що потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку, травматичною плащевидною підгострою субдуральною гематомою тім`яно-лобної ділянки справа, яка призвела до компресії та дислокації структур головного мозку, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в клінічному перебігу.
Висновком інженерно-транспортної експертизи № 613 від 31 січня 2020 року стверджується, що система рульового керування автомобіля «Volkswagen Polo», гальмова система знаходилася у працездатному стані, а ходова частина та прилади зовнішнього освітлення у непрацездатному стані.
Згідно висновку інженерно-транспортної експертизи № 179 від 24 травня 2019 року, у заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій ОСОБА_9 , який керував автомобілем марки «Сіат Ібіца» реєстраційний номер НОМЕР_3 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, а саме, в момент виникнення небезпеки для руху негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Водій автомобіля «Вольксваген Поло» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху та його дії відповідали вимогам п. 12.3 ПДР.
Висновком судово-інженероно-транспортної експертизи дослідження обставин і механізму ДТП № 8032 від 2 квітня 2020 року стверджується, що у ситуації, яка розглядається водій ОСОБА_9 , який керував автомобілем марки «Сіат Ібіца» реєстраційний номер НОМЕР_3 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, а саме, в момент виникнення небезпеки для руху негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.
В момент виникнення небезпеки для руху водій автомобіля марки «Сіат Ібіца» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_9 , при дотриманні вимог Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки «Вольксваген Поло» реєстраційний номер НОМЕР_2 . З технічної точки зору невідповідність дій водія автомобіля марки «Сіат Ібіца» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_9 вимогам п. 12.3 ПДР України знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
Висновки експертів є науково обґрунтованими, складені, у тому числі, на підставі вихідних даних, зібраних та переданих у їх розпорядження у належний процесуальний спосіб стороною обвинувачення, тому обґрунтовано взяті до уваги судом.
На думку апеляційного суду, у них міститься достатній обсяг відомостей щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Захисник вказує про те, що відомості у протоколі слідчого експерименту різняться з реальними обставинами справи та не містять усіх деталізуючих обставин події. Проте невідповідності щодо погодній умов (на момент пригоди йшов дощ) та інші, про які обвинувачений зазначив у зауваженнях до даного протоколу, а також щодо відстані, на яку був виставлений автомобіль під керуванням обвинуваченого, за своїм змістом не є істотними, такими, що впливають на оцінку зазначених доказів, у тому числі, з точки зору їх допустимості, з урахуванням тих пунктів ПДР, порушення яких ставиться обвинуваченому у провину.

У виниклій ситуації ОСОБА_9 , здійснюючи підйом на шляхопровід, з урахуванням дорожньої обстановки, погодніх умов та стану дорожнього покриття, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, зобов`язаний був проявити безпечність та уважність, оцінити обстановку та вчасно вжити заходів для зменшення швидкості руху, проте зазначених дій не вчинив, і такі його порушення ПДР лежать у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо транспортною пригоди.

Що стосується призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 покаранням, яке слід відбувати в умовах ізоляції від суспільства, апеляційний суд з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даних про його особу, а також інших конкретних обставин матеріалів кримінального провадження, вважає його надто суворим, таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Апеляційний суд ураховує те, що обвинувачений до кримінальної відповідальності притягується вперше, є особою молодого віку, має постійне місце проживання, у нього наявні міцні соціальні зв`язки, позитивні характери. Вчинив необережний злочин, що у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких. З моменту його вчинення 24 листопада 2018 року, жодних протиправних дій не вчинив, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався. Зважає і на обставини, що передували його вчиненню, погодні умови, а також порушення правил дорожнього руху, що ставляться йому у провину, погоджується із видом та розміром призначеного йому судом основного та додаткового покарання, проте вважає доцільним на підставі ст. 75 КК України його звільнити від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням максимального іспитового строку тривалістю 3 роки, протягом якого буде здійснюватись контроль за його поведінкою.
Стосовно заявлених цивільних позовів, апеляційний суд зазначає про таке.

В рамках розгляду даного кримінального провадження Комунальне підприємство «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради» звернулось із позовом до ОСОБА_9 про стягнення витрат на лікування.

Ч. 1 ст. 1206 ЦК України визначено, що особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

При цьому, судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року.

Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко - днів, проведених в стаціонарі, та щоденної вартості його лікування.

До позову має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Згідно із п. 3 вищезазначеного Порядку, визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт витрат, понесених медичним закладом на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 від злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України вчиненого ОСОБА_9 , у періоди з 28 листопада 2018 року по 7 грудня 2018 року (протягом 9 ліжко днів); з 22 грудня 2018 року по 22 січня 2019 року (протягом 31 ліжко-днів); з 15 травня 2019 року по 27 травня 2019 року (протягом 12 ліжко днів); з 24 вересня 2019 року по 7 жовтня 2019 року (протягом 13 ліжко днів); з 23 грудня 2019 року по 3 січня 2020 року (протягом 11 ліжко днів) розмір яких, згідно довідки Комунальне підприємство «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради» за № 876/2-09.20 від 20 травня 2020 року становить 60 126 грн. 40 коп. (а.к.п. 19), а тому понесені медичним закладом витрати на лікування потерпілого на законних підставах стягнуто судом із відповідача.
Підстав для зміни прийнятого у цій частині рішення не вбачається і апеляційним судом.
Згідно із ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Оскільки в судовому засіданні доведено те, що потерпілому ОСОБА_7 діями обвинуваченого ОСОБА_9 завдано тілесні ушкодження та внаслідок чого і майнову шкоду, відтак завдано і моральної шкоди, яку обвинувачений не намагався відшкодувати чи принаймні вжити заходів для такого відшкодування, а отже цивільний позов потерпілого до обвинуваченого в частині відшкодування завданої моральної шкоди є підставним.
Разом із тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому, судом не з достатньою повнотою враховано ступінь тяжкості моральних та фізичних страждань пережитих останнім від вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, які призвели до порушення його звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, втрати працездатності та набуття інвалідності, і такі наслідки є невідворотними, а також досить тривалого періоду реабілітації. За медичними показниками, ОСОБА_7 потребує додаткового хірургічного втручання для усунення дефекту кісток черепа, переніс сильні душевні страждання, психологічний стрес, а обвинувачений навіть не вибачився за скоєне.

З урахуванням характеру та ступеня душевних страждань, вимушених змін у його житті, тривалого періоду реабілітації, необхідного для відновлення здоров`я та душевного стану, розмір присудженої до стягнення із відповідача моральної шкоди слід збільшити до 200 000 грн., а вирок суду у цій його частині змінити.

На думку апеляційного суду, вказана сума моральної шкоди буде достатньою та не є такою, яка б сприяла потерпілому до збагачення.
З урахуванням наведеного, апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 підлягає залишенню без задоволення, потерпілого ОСОБА_7 частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 змінити.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового злочину, і виконає передбачені ч. 1 п. п. 1, 2 ст. 76 КК України обов`язки, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 200 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: