ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 686/6623/22
Провадження № 11-сс/4820/193/22
Окрема думка судді ОСОБА_1 .
Одним з основних доводів апеляційної скарги було твердження щодо неврахування слідчим суддею місцевого суду розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.
На думку апелянта, при вирішенні питання накладення арешту на квартиру ОСОБА_3 не враховано всі обставини, а також правові наслідки для нього самого та для членів його сім`ї, зокрема, двох малолітніх дітей.
Уважаю необґрунтованими доводи апеляційної скарги, а відтак і постановлене за їх наслідками судове рішення про їх задоволення, тому є необхідність викласти окрему думку з цього питання.
Як установлено, ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.
Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.
За змістом п.7 ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до ч.ч.2-6 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:… 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи. У цьому випадку, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна;
Згідно з ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Ураховуючи надані матеріали та пояснення учасників кримінального провадження під час розгляду клопотання в суді першої та апеляційної інстанції, приходжу до висновку, що було доведено достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_3 , усвідомлюючи тяжкість покарання за інкриміноване кримінальне правопорушення, з метою уникнення покарання у вигляді конфіскації майна, буде мати змогу вчинити дії, спрямовані на унеможливлення подальшого накладення арешту на майно, зокрема, згаданої квартири, шляхом відчуження третім особам.
Частиною 5 ст.170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому п.3 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
З урахуванням вказаних обставин, з метою забезпечення в майбутньому можливої конфіскації майна ОСОБА_3 за вироком суду в разі доведення вчинення кримінального правопорушення останнім чи інших негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у даному випадку у права і свободи ОСОБА_3 , про що йшлося в клопотанні слідчого, а тому слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на майно із забороною ним розпоряджатися та відчужувати.
Водночас, право підозрюваного ОСОБА_3 користуватися вказаним майном, а саме квартирою залишається за ним та членами його сімї, що дає йому право «володіти» своїм майном проживати в ньому.
Наразі це не позбавляє його своєї власності і не суперечить загальним принципам чинного міжнародного права.
На моє переконання, апеляційний суд, вирішуючи доводи апеляційної скарги мав прийти до висновку, про їх необґрунтованість, не вдаючись до обговорення питання про майбутню реальну конфіскацію майна, яка на цій стадії не вирішується, а вирішується при ухваленні остаточного судового рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.
Отже, слідчий суддя суду першої інстанції належним чином дослідив всі обставини провадження, з`ясував підстави, які є належними для вирішення питання про арешт майна, та прийняв законне рішення, у скасуванні якого не було потреби, бо воно відповідало завданням кримінального провадження.
20 квітня 2022 року ОСОБА_1