ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/119/22 Справа № 209/1649/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_10 ,
цивільного позивача ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, захисника ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_10 на вирок Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000267, щодо

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинська
Дніпропетровської області, громадянина України, який проживає
за адресою:
АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 червня 2021 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 7 168,45 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 10 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь цивільного позивача ОСОБА_11 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 1 400 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин.
19 лютого 2018 року приблизно о 18.40 год. водій ОСОБА_8 , маючи посвідчення водія НОМЕР_1 від 18 серпня 1996 року, керуючи автомобілем «Тоуоtа RAV 4ЕV», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 08 листопада 2016 року належить ОСОБА_12 , в темний час доби при ввімкненому зовнішньому вуличному освітленні здійснював рух по проїзній частині вул.Таманської з боку вул. Залізничної в напрямку вул. Романківської, що проходить по території Дніпровського району м. Кам`янське Дніпропетровської області.
Під час руху по вищезазначеній проїзній частині 19 лютого 2018 року приблизно о 18.40 год. в районі електроопори № А-2, розташованої по вул. Таманській м. Кам`янське, водій ОСОБА_8 здійснював рух зі швидкістю приблизно 60 км/год, тобто з перевищенням допустимої швидкості в населеному пункті, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати вимоги Правил дорожнього руху України, проявляючи злочинну самовпевненість та легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину вул.Таманської з ліва на право відносно напрямку руху його автомобіля, не вжив заходів своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого в районі електроопори № А-2, яка розташована на вул. Таманській м. Кам`янське, скоїв наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля «Тоуоtа RAV 4ЕV», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на пішохода ОСОБА_10 , після чого зник з місця пригоди.
Своїми діями водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3(б), 12.3., 12.4. та 12.9.(б) Правил дорожнього руху України.
Порушення водієм ОСОБА_8 п. 12.3 ПДР України знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого пішоходу ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок суду залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що при ухваленні вироку не дотримано положень п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 жовтня 2003 року №7. Вказує, що суд, перерахувавши дані про особу обвинуваченого, вказавши обставини, які визнав такими, що пом`якшують покарання, не навів обгрунтувань того, яким чином зазначені обставини свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Вважає, що суд надав перевагу загально соціальним даним при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування основного покарання, не надавши оцінку наслідкам вчиненого ним правопорушення. Вказує, що судом не враховано, що обвинувачений після наїзду на потерпілу залишив місце ДТП, вчиняв тиск на потерпілу під час досудового розслідування шляхом звинувачення її у вимаганні з нього грошових коштів. Звертає увагу, що судом не враховано ту обставину, що обвинувачений вину у вчиненому не визнав, надавав неправдиві показання. Вважає, що суд не в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його підвищену суспільну небезпеку.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити, виключити призначене ОСОБА_8 додаткове покарання, зменшити суму моральної шкоди потерпілій ОСОБА_10 , а в задоволенні позову ОСОБА_11 відмовити повністю.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що при призначенні ОСОБА_8 додаткового покарання судом не взято до уваги, що останній до кримінальної відповідальності притягується вперше, на момент скоєння ДТП знаходився у тверезому стані, є ФОП, діяльність якого пов`язана з необхідністю керувати транспортними засобами, має на утриманні 3 неповнолітніх дітей, до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України не притягувався, в діях потерпілої ОСОБА_10 наявні грубі порушення ПДР України. Звертає увагу, що суд при вирішенні розміру моральної шкоди не взяв до уваги порушення ПДР України самою потерпілою, не настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування обвинуваченим шкоди. Вважає, що суд необгрунтовано стягнув з обвинуваченого на користь цивільного позивача моральну шкоду, яка не підтверджена будь-якими доказами.
В апеляційній скарзі потерпіла просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок суду залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що при ухваленні вироку не дотримано вимог КПК України та положень п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду №7 від 24 жовтня 2003 року. Вказує, що суд, перерахувавши дані про особу обвинуваченого, вказавши обставини, які визнав такими, що пом`якшують покарання, не навів обгрунтувань того, яким чином зазначені обставини свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Вважає, що суд надав перевагу соціальним даним про обвинуваченого при прийнятті рішення про його звільнення від відбування основного покарання, не надавши оцінку наслідкам вчиненого ним правопорушення. Вказує, що судом не враховано, що обвинувачений після наїзду на потерпілу залишив місце ДТП. Вважає, що суд безпідставно зазначив про часткове визнання обвинуваченим своєї винуватості, оскільки останній жодного разу не вказував про визнання своєї винуватості, не відбулось жодних дій, які б вказували, що він жалкує за скоєне та висловлює своє каяття, цинічно зазначив про розмір цивільного позову. Звертає увагу, що під час досудового розслідування ОСОБА_8 звинувачував її у вимаганні з нього грошових коштів.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої.
Потерпіла ОСОБА_10 підтримала свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника.
Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та апеляційну скаргу потерпілої, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.
Цивільний позивач ОСОБА_11 підтримала апеляційні скарги потерпілої та прокурора, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційних скарг про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, слід зазначити наступне.
За змістом ст.ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції зокрема може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вищевказаних вимог закону та достатніх підстав для призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання, як про це наполягали в апеляційних скаргах прокурор та потерпіла, чи звільнення обвинувачення від додаткового покарання, про що прохав в апеляційній скарзі захисник, судом не встановлено і в апеляційних скаргах також не наведено.
При призначенні ОСОБА_8 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Суд також визнав обставинами, що помякшують покарання обвинуваченому, часткове відшкодування завданої шкоди, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей та грубу необережність потерпілої ОСОБА_10 , яка порушила п.п. "а" п. 4.14 ПДР України, що сприяло настанню дорожно-транспортної пригоди та заподіянню їй тілесних ушкоджень, та встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому.
З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, грубість порушень Правил дорожнього руху та тяжкість наслідків, що настали, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, частково визнав свою вину, одружений, має на утриманні чотирьох дітей, двоє з яких на даний час є малолітніми, є приватним підприємцем, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України.
При цьому, вирішуючи питання про розмір призначеного основного покарання та можливе звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України суд першої інстанції обгрунтовано урахував висновок органу пробації, відповідно до якого ризик повторного вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, в тому числі окремих осіб, оцінюються як низькі, а його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк і не становить небезпеки для суспільства.
Суд першої інстанції також надав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, та те, що обвинувачений, знехтувавши вимогами ПДР України, вчинив необережний тяжкий злочин, в результаті якого настали наслідки у вигляді заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілій, а також порушення потерпілою ОСОБА_10 вимог п.п. "а" п. 4.14 ПДР України, що сприяло настанню дорожно-транспортної пригоди та заподіянню їй тілесних ушкоджень.
Також судом першої інстанції обгрунтовано застосовано до ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки протиправні дії обвинуваченого пов`язані з нехтуванням Правилами дорожнього руху України та призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в наслідок чого було спричинено тяжке тілесне ушкодження потерпілій, що свідчить про відсутність у обвинуваченого належних навиків керування транспортними засобами і застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами надасть йому можливість в разі бажання в подальшому керувати транспортними засобами додатково вивчити правила дорожнього руху та пройти додаткові навчання у відповідних навчальних закладах щодо покращення навиків керування.
При цьому судом також враховано, що ОСОБА_8 після наїзду автомобілем під його керуванням на потерпілу поїхав з місця ДТП, не зупинившись, не надавши їй будь якої допомоги та не викликавши лікарів.
Доводи прокурора та потерпілої про ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його підвищену суспільну небезпеку та те, що обвинувачений після наїзду на потерпілу залишив місце ДТП, не визнав вину у вчиненому, а також твердження захисника про те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, є фізичною особою підприємцем, має на утриманні неповнолітніх дітей та порушення потерпілою вимог ПДР України, які сприяли настанню дорожно-транспортної пригоди, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.
Та обставина, що обвинувачений на момент вчинення кримінального правопорушення знаходився у тверезому стані, не може бути визнана тим фактором, який би знижував суспільну небезпеку особи обвинуваченого чи вказував на можливість звільнення обвинуваченого від призначеного йому судом першої інстанції додаткового покарання, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер та грубість допущених порушень Правил дорожнього руху України та негативні наслідки скоєного діяння.
Той факт, що обвинувачений свою вину у повній мірі не визнавав та надавав свідчення, які частково відрізнялись від встановлених судом першої інстанції, не є підставою для призначення йому більш суворого покарання, оскільки відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого.
Матеріали кримінального провадження не містять, а прокурором та потерпілою під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження факту вчинення обвинуваченим тиску на потерпілу під час досудового розслідування шляхом звинувачення її у вимаганні з нього грошових коштів.
Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
З урахуванням викладеного, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене ОСОБА_8 судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_8 судом першої інстанції покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі захисника, чи призначення більш суворого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційних скаргах прокурора та потерпілої, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційних скаргах доводи про те, що призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання, про що наполягав в своїй апеляційній скарзі захисник, чи призначення йому більш суворого покарання, про що наполягали в апеляційних скаргах прокурор та потерпіла.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника в частині обґрунтованості визначеного судом розміру стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої суми в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів провадження видно, що потерпіла ОСОБА_10 заявила позовні вимоги про відшкодування завданої злочином моральної шкоди, яку вона оцінила у 100 000 грн.

Суд першої інстанції з огляду на матеріали кримінального провадження задовольнив цивільний позов потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди в повному обсязі та ухвалив стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди 100 000 грн.

Надаючи оцінку цим обставинам, апеляційний суд вважає, що визначений судом розмір стягнення відповідає понесеним потерпілою моральним стражданням.

Виходячи з обставин кримінального провадження, потерпілій внаслідок протиправних дій обвинуваченого було завдано моральну шкоду, яка полягала в фізичному болю та стражданнях, перенесених нею у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями та хірургічними втручаннями і тривалим лікуванням, а також у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого ОСОБА_8 , який, порушивши вимоги ПДР України, скоїв наїзд на неї автомобілем, заподіяв тяжкі тілесні ушкодження потерпілій, після чого не зупинився, не надав ніякої допомоги, не викликав лікарів, а покинув місце ДТП, в результаті чого потерпіла перенесла нервовий стрес - миттєвий глобальний переляк та страх за своє життя.

Крім того, суд першої інстанції врахував і те, що в результаті неправомірних дій обвинуваченого постраждала нервова система потерпілої, остання переживає через можливість втратити роботу, оскільки щорічно як працівник поліції повинна проходити медичний огляд, а також зазнала душевних страждань у зв`язку з пошкодженням її особистих речей.

З огляду на викладене суд першої інстанції прийшов до висновку, що зазначені обставини в їх сукупності свідчать про заподіяння потерпілій з вини обвинуваченого моральної шкоди, та на підставі аналізу наведених обставин та наявних належних доказів на підтвердження заподіяної моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що заявлений потерпілим розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн. є обгрунтованим, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Такий розмір грошового відшкодування, на думку апеляційного суду, є співрозмірним із понесеними моральними стражданнями потерпілого.

При цьому зазначені в апеляційній скарзі захисника доводи щодо необґрунтованості розміру моральної шкоди не впливають на розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції.
Як під час розгляду провадження у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду захисником не було надано достатньо доказів на підтвердження факту неспіврозмірності визначеного судом першої інстанції розміру грошового відшкодування із понесеними моральними стражданнями потерпілої.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника про необхідність відмови у задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 , слід зазначити наступне.

За вимогами ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 ст. 129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
При цьому суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини провадження, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених кримінальним правопорушенням, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Відповідно до ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку викладаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
З частини 1 ст. 128 КПК України слідує, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як слідує з матеріалів провадження суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов ОСОБА_11 та ухвалив стягнути на її користь з обвинуваченого ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 30 000 грн., та в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 1 400 грн.
Між тим, задовольняючи цивільний позов ОСОБА_11 в частині відшкодування моральної шкоди суд у вироку належним чином не мотивував та не зазначив обставини, на підставі яких було встановлено, що діями обвинуваченого шкода заподіяна саме тій особі, яка заявила позов у цьому провадженні, не вказав матеріальний закон, на підставі якого було вирішено питання, та стягнув 30 000 грн. у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди, формально вказавши, що цивільний позов є обгрунтованим.
При цьому, згідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Відповідно до ч. 6 ст. 55 КПК України якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

З ч. 1 ст. 61 КПК України слідує, що цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка (який) в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила (пред`явив) цивільний позов.

З системного аналізу вказаних вимог слідує, що цивільним позивачем у кримінальному провадженні є потерпілий, який в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явив цивільний позов.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України до процесуальних витрат відносяться витрати на правову допомогу.
Між тим, розглядаючи цивільний позов ОСОБА_11 суд не звернув увагу на те, що відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_11 як під час досудового розслідування, так і під час розгляду провадження у суді першої інстанції не було визнано потерпілою у даному кримінальному провадженні в порядку, передбаченому КПК України.
Також судом не було надано оцінки тому, що потерпіла ОСОБА_10 , якій було безпосередньо завдано кримінальним правопорушенням шкоду, на час ДТП була повнолітньою особою та не перебувала у стані, який унеможливлює подання нею цивільного позову, та відповідно до матеріалів провадження самостійно його подала до суду.
Враховуючи вищевикладене на переконання суду апеляційної інстанції, задовольняючи позов цивільного позивача ОСОБА_11 , суд першої інстанції не звернув увагу на вищевказані вимоги закону та допустив неповноту судового розгляду, не дослідив усі обставини провадження, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обгрунтованого та справедливого рішення, та стягнув з ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, на користь ОСОБА_11 100 000 грн. та в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 1 400 грн.
За таких обставин вирок не можна визнати законним і обгрунтованим, адже вирішення цивільного позову у провадженні відбулося з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Оскільки для повного, об`єктивного і правильного вирішення провадження щодо ОСОБА_8 у частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 необхідно додатково зібрати й дослідити певні документи та докази, по цьому провадженню в частині вирішення цивільного позову необхідно призначити на новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення є неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України).
Відповідно до вимог ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо: судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення; необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення Кримінального процесуального Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.
Відповідно до положень ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист та доступ до правосуддя.
Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 7, 9 КПК України та встановленого факту неналежного виконання судом першої інстанції вимог ст.ст. 128, 129 КПК України при вирішенні цивільного позову, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції під час розгляду провадження в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 допустився неповноти судового розгляду, та у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України та ст.ст. 409, 410, 411, 412, 415 КПК України визнає їх підставою для скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 з призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.
У зв`язку з викладеним апеляційні скарги прокурора та потерпілої не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.
Інших істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно та всебічно розглянути провадження і постановити законне та обгрунтоване рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 червня 2021 року щодо ОСОБА_8 скасувати в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 та призначити в цій частині новий розгляд в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4