ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

12 вересня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0000263 від 04.08.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України,

встановив:
22.08.2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.08.2022 року за №0000263, за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України (далі КК).
Під час підготовчого судового засідання сторони кримінального провадження вважали за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, дійшов висновку, що він на підставі п.3 ч.3 ст.314 КПК України (далі КПК) підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК.

Так, відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно положень ст. 2 КПК, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч.4 ст.110 КПК, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим, у тому числі ст. 291 КПК.

Так, відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст.391 КПК обвинувальний акт повинен містити: 1) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та 3) формулювання обвинувачення.

Суд звертає увагу, що формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Не вдаючись до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, суд дійшов висновку, що в порушення вимог наведеної норми в обвинувальному акті і фактичні обставини кримінального правопорушення, і формулювання обвинувачення не відповідають зазначеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення.

Так, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , зазначена в обвинувальному акті за ч.2 ст.190 КК України за кваліфікуючими ознаками: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) вчинене повторно.

Відповідно до ст.190 КК шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Якщо ж обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, тобто вилучення майна відбувалося таємно, то склад шахрайства відсутній, і такі дії слід кваліфікувати як крадіжку.

В обвинувальному акті у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та у формулюванні обвинувачення зазначено, що обвинувачений ОСОБА_6 , який перебував у приміщенні аптеки попросив у фармацевта ОСОБА_5 передати йому мобільний телефон у зв`язку з тим, що йому необхідно зателефонувати, що остання й зробила не підозрюючи злочинний намір ОСОБА_6 . Не маючи наміру повертати майно ОСОБА_6 зник з майном ОСОБА_5 .

Водночас потерпіла добровільно не передавала свого телефону обвинуваченому, що є обов`язковою ознакою шахрайства. Фактично обвинувачений використав обставини, що об`єктивно склалися, то ж обман фармацевта у конкретному випадку був лише способом доступу до чужого майна, вилучаючи яке у присутності потерпілої як сторонньої особи і обвинувачений на те, що його дії не будуть сприйматися потерпілою як протиправні. Оскільки обман за таких обставин не є способом неправомірного вилучення чужого майна, то вчинене обвинуваченим суспільно небезпечне діяння не може утворювати шахрайства і, відповідно, дії останнього правильно кваліфікувати як грабіж.

Орієнтири щодо такого застосування згаданої норми матеріального права відображено й у Постанові ПВСУ від 06.11.2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності».

Здійснення судового розгляду за обвинувальним актом за наявності вказаних протиріч, неповноти та неконкретності щодо викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення суперечить вимогам ст.2 КПК, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципу верховенства права, закріпленому в ст.8 КПК, та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 26.06.2008 р. у справі «Ващенко проти України» зазначив: ««обвинувачення» для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентними органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру» (п.51).

У справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 р. ЄСПЛ зазначив, що у тексті п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Ав-стрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Отже, з урахуванням того, що неконкретність, незрозумілість та суперечність обвинувачення знайшла своє підтвердження під час підготовчого судового засідання, а також з урахуванням норм національного та міжнародного законодавства суд дійшов висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК, що порушує гарантоване п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції право обвинуваченого ОСОБА_6 бути поінформованим про характер і причини обвинувачення у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції. А оскільки за правилами ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд дійшов висновку про наявність обставин, що унеможливлюють здійснення судового розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_6 .

Крім того, зазначене суттєво впливає на формулювання обвинувачення та можливу правову кваліфікацію дій ОСОБА_6 , оскільки маються ознаки вчинення ним більш тяжкого злочину, що може погіршити його становище, що виходить за межі повноважень суду.

Вказані недоліки обвинувального акту можуть бути усунуті на стадії підготовчого провадження тільки шляхом повернення обвинувального акта відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК, оскільки на стадії підготовчого провадження відповідно до Глави 27 КПК суд має виключний перелік повноважень, передбачених цією главою, і виправляти недоліки обвинувального акту на цій стадії шляхом зміни обвинувачення в порядку, передбаченому ст.338 КПК кримінальним процесуальним законом не передбачено.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду в розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому для забезпечення права на захист обвинуваченого і усунення недоліків у викладі обвинувачення та кваліфікації дій обвинуваченого, обвинувальний акт слід повернути прокурору.

На підставі ст.ст.314, 370, 376 КПК України, суд, -

постановив:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000263 від 04.08.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, повернути прокурору Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_7 , яка затвердила обвинувальний акт, для усунення протягом розумного строку вказаних в мотивувальній частині ухвали виявлених недоліків.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 16 вересня 2022 року о 09:35 год. в залі судового засідання Приморського районного суду м. Одеси №106.

Суддя
Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

Єдиний унікальний номер справи: №522/10916/22
Номер провадження № 1-кп/522/2257/22
Головуючий суддя ОСОБА_1