Провадження №: 1-кс/755/1194/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" липня 2022 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , розглянувши клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000159 від 24 грудня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а :
прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 звернувся до слідчої судді із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, у якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).
Прокурор мотивує клопотання тим, що досудовим розслідуванням встановлено, що за місцем свого постійного проживання по АДРЕСА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата та час відкриття спадщини). Актовий запис про смерть № 19105 від 21 листопада 2018 року; причина смерті гнилісні зміни трупа. Померлому ОСОБА_4 належала на праві приватної власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 39,4 кв.м., житловою 22,4 кв.м.: 1/2 частин квартири належала на підставі свідоцтва про право на спадщину №3-1365 від 19.12.2016, отриману після смерті дружини ОСОБА_5 , виданого Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою; інші 1/2 частин квартири належали померлому на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 09 серпня 1993 року, виданого органом приватизації Шевченківської районної державної адміністрації.
Право власності на вказано квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.
Первинне право власності на цю квартиру зареєстровано Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 серпня 1993 року.
Згідно інформації Подільської районної в місті Києві державної адміністрації за вказаною адресою у період з 25 липня 1978 року по 25 січня 2019 року був зареєстрований та проживав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; знятий з реєстрації у зв`язку зі смерті. Також за цією адресою з 25 липня 1978 року по 15 квітня 2016 року була зареєстрована та проживала ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; знята з обліку у зв`язку зі смертю.
Станом на 27 жовтня 2018 року у вказаній квартирі був зареєстрований тільки один ОСОБА_4 . Станом на цей час право проживання за вказаною адресою за жодною особою не зареєстровано.
Власником особових рахунків для нарахування плати за житлово-комунальні послуги за цією квартирою обліковується ОСОБА_5 ; станом на 01 травня 2021 року обліковується заборгованість за спожиті послуги (33 883,96 грн.), а з 2018 року по теперішній час оплати за житлово-комунальні послуги за цією адресою відсутні.
За інформацією Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» при проведенні обстеження встановлено, що двері квартири заварені та зачинені, сторонні особи відсутні.
Враховуючи те, що ОСОБА_5 як дружина ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що, згідно ч. 1 ст. 104 Сімейного кодексу України, автоматично припинило шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ще до його смерті у 2018 році. Таким чином, інших осіб, які є родичами або членами сім`ї померлого ОСОБА_4 не встановлено.
Проте, згідно інформації зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) ОСОБА_4 за життя склав 26 грудня 2016 року заповіт на ім`я ОСОБА_6 , який був скасований за його заявою 29 грудня 2016 року.
Після його смерті Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою 18 січня 2019 року заведена спадкова справа № 35/2019 за зверненням ОСОБА_6 , однак свідоцтво про право власності не видано, оскільки заявниця не є спадкоємцем ані за заповітом, ані за законом. Інші особи із заявами не звертались, свідоцтва про право на спадщину не видавались.
Таким чином, спадкоємці за заповітом та за законом у померлого ОСОБА_4 відсутні.
Враховуючи те, що після смерті ОСОБА_4 ніхто спадщину не прийняв, вказана квартира АДРЕСА_1 , згідно ст. 1277 ЦК України та ст. 338 ЦПК України, має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти до територіальної громади міста Києва.
На підставі вказаних фактів Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва 01 вересня 2021 року до Подільського районного суду міста Києва подано заяву про визнання спадщини відумерлою. Рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/12234/21 від 01 листопада 2021 року задоволено позовні вимоги окружної прокуратури, визнано квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) відумерлою спадщиною, що відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), та передано її територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.
Однак під час моніторингу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 23 грудня 2021 року встановлено, що 06 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від ІНФОРМАЦІЯ_5 , виданого Шевченківською районною державною адміністрацією.
Вивченням копії вказаного свідоцтва (дублікат), яке долучено до електронних копій реєстраційної справи, встановлено, що воно має явні ознаки підробки, оскільки свідоцтво про право власності із такими самими реквізитами на цю квартиру видавалось на ім`я ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_5 .
Таким чином, невстановлені на цей час особи незаконно зареєстрували право власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за іншою особою.
На підставі цього, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 29 грудня 2021 року, справа № 755/21708/21, провадження №1-кс/755/5846/21, на вказану квартиру накладено арешт.
Під час подальшого досудового розслідування встановлено, що наказом Міністра юстиції України від 29 квітня 2022 № 1689/5 задоволено частково скаргу приватного нотаріуса Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу ОСОБА_7 від 14.12.2021 №23/01-16, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14 грудня 2021 року за № СК-3727-21 щодо вказаної квартири скасовано рішення від 06 жовтня 2021 року № 60797216 в частині скасування запису про право власності № 45592375. Виконання цього наказу покладено на Офіс протидії рейдерству.
На запит прокурора у кримінальному провадженні Міністерство юстиції листом від 27 червня 2022 року повідомило, що не може виконати своє рішення та скасувати незаконну реєстрацію на вказану квартиру через те, що на майно накладено арешт.
У випадку скасування арешту майна Міністерство юстиції України зможе виконати власне рішення та скасувати незаконну реєстрацію права власності на вказану квартиру. Після цього Київська міська рада зможе виконати рішення Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/12234/21 від 01 листопада 2021 року та зареєструвати право власності за територіальною громадою столиці.
А тому на цей час у застосуванні арешту зазначеного майна відпала потреба і є усі підстави для його скасування з метою реалізації своїх майнових прав Київською міською радою.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Вивчивши клопотання, додані до нього документи, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, слідча суддя дійшла такого висновку.

Ухвалою слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року у справі № 755/21708/21 (провадження № 1-кс/755/5846/21) задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва та накладено арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Як зазначається в ухвалі слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року, метою застосування арешту є збереження речового доказу, згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду.
Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку сторону обвинувачення. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.
Так, арешт майна є триваючим втручанням у право власності, тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували. А тому може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.
Відповідно до п. 7 ч. 12 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, за п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року, у межах даного кримінального провадження, як правильна та якою накладено арешт майна, у цій ситуації, з часом втратила свою актуальність в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували.
Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.
Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
Статтею 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
На підставі викладеного та враховуючи відсутність на даний час необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, слідча суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими.
На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 22, 98, 170-174 КПК України, слідча суддя,
п о с т а н о в и л а:
клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000159 від 24 грудня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року в справі № 755/21708/21 на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідча суддя ОСОБА_1