ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 677/2033/19

Провадження № 11-кп/4820/173/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

законного представника

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в місті Хмельницькому та в режимі відеоконференції кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000298 від 23 серпня 2019 року, за апеляційними скаргами прокурора, потерпілої ОСОБА_6 та її законного представника ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року,
в с т а н о в и л а :
Цим вироком

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Красилова Хмельницької області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не має судимостей,
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.156 КК України, та призначено йому покарання:
- за ч.1 ст.125 КК України двісті годин громадських робіт;
- за ч.1 ст.156 КК України два роки обмеження волі.
Відповідно до ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено два роки обмеження волі.
Строк покарання ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання, який виконувати в порядку, передбаченому ч.2 ст.57 КВК України, а саме направити ОСОБА_9 до місця відбування покарання в порядку, встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі.
Судом вирішено питання речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.
За вироком суду, обвинувачений ОСОБА_9 23 серпня 2019 року, перебував у магазині «Ірина та Віталій» на АДРЕСА_2 , побачив неповнолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зайшла до вказаного магазину.
Обвинувачений ОСОБА_9 вийшов з магазину, став очікувати неповнолітню ОСОБА_6 , після того як вона вийшла з магазину та направилась стежкою поряд з дошкільним навчальним закладом села Радісне Красилівського району Хмельницької області в напрямку місця свого проживання, пішов слідом за нею, оскільки в нього виник умисел на вчинення розпусних дій щодо неї.
Надалі, реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 23 серпня 2019 року близько 12 год 10 хв наздогнав неповнолітню ОСОБА_6 , яка йшла по вищезазначеній стежці, схопив її лівою рукою за волосся, після чого, стоячи позаду, руками обхопив за тулуб, тим самим утримуючи її.
У цей час неповнолітня ОСОБА_6 вкусила ОСОБА_9 за китицю правої руки, у зв`язку з чим у нього виник умисел на спричинення їй тілесних ушкоджень.
Надалі ОСОБА_9 повернув неповнолітню ОСОБА_6 обличчям до себе та завдав їй одного удару кулаком правої руки у скроневу ділянку голови з лівого боку, в результаті чого спричинив їй тілесне ушкодження у вигляді крововиливу скроневої ділянки голови зліва, яке за своїм характером відноситься до категорії легкого тілесного ушкодження.
Окрім того, після спричинення неповнолітній ОСОБА_6 тілесного ушкодження, ОСОБА_9 23 серпня 2019 року близько 12 год 10 хв, перебуваючи на вищевказаній стежці поряд з дошкільним навчальним закладом села Радісне Красилівського району Хмельницької області, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу на вчинення розпусних дій, достовірно знаючи, що потерпіла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка не досягла шістнадцятирічного віку, усвідомлюючи, що його дії ніхто не помічає, силою рук повалив неповнолітню ОСОБА_6 на землю. Після цього, долаючи її опір, утримуючи лівою рукою руки неповнолітньої потерпілої, розстебнув ґудзики її сорочки та рукою непристойно торкався статевих органів (геніталій) та грудей неповнолітньої ОСОБА_6 , тим самим вчинив розпусні дії відносно неї.
Після припинення протиправних дій ОСОБА_9 , неповнолітня ОСОБА_6 піднялась та втекла з місця події.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Хмельницької окружної прокуратури ОСОБА_10 просив вирок Старокостянтинівського районного суду від 27 вересня 2021 року в частині призначеного покарання за ч.1 ст.156 КК України, та остаточного покарання, призначеного на підставі ч.1 ст.70 КК України скасувати; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч.1 ст.156 КК України у виді 3 років позбавлення волі, за ч.1 ст.125 КК України уважати засудженим до 200 годин громадських робіт, та на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, в решті вирок залишити без змін.
Не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор уважав, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання за ч.1 ст.156 КК України та остаточного покарання з урахуванням положень ч.1 ст.70 КК України через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого у зв`язку з м`якістю покарання, невідповідністю висновків фактичним обставинам кримінального правопорушення.
Звертав увагу, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.156 КК України не повною мірою взято до уваги обставини, які впливають на призначення покарання, що свідчить про незаконність і необґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Зокрема, не взято до уваги показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про те, що обвинувачений того дня не перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Указане свідчить про те, що обвинуваченим вищевказані протиправні, насильницькі дії вчинені умисно, свідомо, цілеспрямовано. Наведене підтверджується також даними висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 29 квітня 2021 року, довідкою Красилівської ЦРЛ №113 від 28 січня 2021 року.
Прокурор посилався й на відсутність підстав для застосування такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття в цьому кримінальному провадженні. Зазначав, що щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Таких обставин, на думку прокурора, в ході судового розгляду не було встановлено.
Натомість, обвинуваченим ОСОБА_9 у ході судового розгляду зайнята позиція того, що він не пам`ятає вказаних подій, обставин свого вчинку, натомість пам`ятає лише як прийшов того дня до магазину, просив цигарок, а потім прокинувся вдома, коли його шукала поліція.
Так, під час тривалого судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений лише в ході свого допиту, судових дебатів намагався попросити у потерпілої пробачення. При цьому, будучи односельчанином потерпілої, жодного разу не шукав зустрічі для цього з нею.
За таких обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого зауважував, що судом першої інстанції не надано оцінку та не враховано того, що злочин, передбачений ч.1 ст.156 КК України, який ставиться у вину обвинуваченому ОСОБА_9 , вчинений ним із застосуванням фізичного насильства, в малолюдному місці, відносно неповнолітньої особи, яка в силу свого віку зазнала тяжкого психологічного стресу, сильного душевного хвилювання; дії обвинуваченого викликали у потерпілої боязнь зустрічі з ним.
При виборі виду покарання судом не надано належну оцінку показанням неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 , законного представника останньої матері ОСОБА_7 .
У ході судового розгляду обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_9 не працює, не має постійного заробітку, неодружений, утриманців немає, міцних, сталих соціальних зв`язків також немає.
За вказаних обставин, призначений обвинуваченому ОСОБА_9 вид покарання у виді обмеження волі не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, не є необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 та її законний представник ОСОБА_7 просили призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі.
Уважали, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості вчинених обвинуваченим дій та є занадто м`яким.
Звертали увагу, що в обвинуваченого ОСОБА_9 не було жодного каяття, щирості в його діях, а визнання вказаних обставин судом першої інстанції є необґрунтованим.
Крім того, судом першої інстанції не повною мірою враховано спосіб, обставини вчинення злочину, відомості про потерпілу особу.
Злочин вчинений відносно неповнолітньої ОСОБА_6 молодої дівчини, в безлюдному місці, дії ОСОБА_9 були пов`язані із фізичним насильством, а потерпіла ОСОБА_6 унаслідок таких подій зазнала важкого психологічного стресу, хвилювання, що в неї викликало почуття страху за своє життя, здоров`я.
Зазначали, що в суді першої інстанції їх позиція не була врахована, просили суворо покарати обвинуваченого, застосувавши покарання у виді позбавлення волі.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 просив змінити вирок Старокостянтинівського районного суду від 27 вересня 2021 року у кримінальному провадженню відносно ОСОБА_9 , та відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.
Не оспорюючи доведеності вини, погоджуючись з кваліфікацією вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення та не заперечуючи обставин його скоєння, сторона захисту вважає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а тому призначене йому покарання є занадто суворим, а вирок суду несправедливим, ухваленим із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання через його суворість.
Судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений ОСОБА_9 неодноразово просив вибачення в потерпілої, пропонував їй відшкодувати моральну шкоду, від чого потерпіла неодноразово відмовлялася, вказуючи на те, що їй не потрібно коштів.
Тому в сукупності факторів та обставин є підстави, які можуть бути враховані апеляційним судом при прийнятті рішення щодо можливості призначення ОСОБА_9 покарання із випробуванням.
Ураховуючи всі обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, уважав, що суд першої інстанції мав усі підстави застосувати ст.75 КК України та звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Звертав увагу, що згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Таким чином, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого стало наслідком того, що суд першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон, що тягне за собою зміну вироку, а саме не застосував закон, який підлягає застосуванню (п.1 ст.408 КПК України), тобто ст.75 КК України та не навів підстав, які б свідчили про неможливість її застосування.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 на підтримання своєї апеляційної скарги та заперечення проти інших апеляційних скарги; думку потерпілої ОСОБА_6 та її законного представника ОСОБА_7 , які підтримали свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, заперечили проти апеляційної скарги захисника обвинуваченого; думку прокурора ОСОБА_5 на підтримання поданої апеляційної скарги, на підтримання апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_6 та її законного представника ОСОБА_7 і заперечення проти апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 ; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Умотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості, правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.1 ст.125, ч.1 ст.156 КК України в поданих апеляційних скаргах не оспорюються будь-ким із учасників судового процесу, тому в цій частині вирок суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Апеляційним судом установлено, що обвинувачений ОСОБА_9 23 серпня 2019 року, перебуваючи в магазині «Ірина та Віталій» на АДРЕСА_2 , побачив неповнолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зайшла до цього магазину.
Обвинувачений ОСОБА_9 вийшов з магазину, став очікувати неповнолітню ОСОБА_6 , після того як остання вийшла з магазину та направилась стежкою поряд з дошкільним навчальним закладом села Радісне Красилівського району Хмельницької області в напрямку місця свого проживання, пішов слідом за неповнолітньою ОСОБА_6 , оскільки в нього виник умисел на вчинення розпусних дій щодо неї.
Надалі, реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 23 серпня 2019 року близько 12 год 10 хв наздогнав неповнолітню ОСОБА_6 , яка йшла по вищезазначеній стежці, схопив її лівою рукою за волосся, після чого, стоячи позаду, руками обхопив останню за тулуб, тим самим утримуючи її.
У цей час неповнолітня ОСОБА_6 вкусила ОСОБА_9 за китицю правої руки, у зв`язку з чим, у останнього виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень неповнолітній ОСОБА_6 .
Надалі ОСОБА_9 повернув неповнолітню ОСОБА_6 обличчям до себе та завдав їй одного удару кулаком правої руки у скроневу ділянку голови з лівої сторони, в результаті чого неповнолітній ОСОБА_6 спричинив тілесне ушкодження у вигляді крововиливу скроневої ділянки голови зліва, яке за своїм характером відноситься до категорії легкого тілесного ушкодження.
Окрім того, після спричинення неповнолітній ОСОБА_6 тілесного ушкодження, ОСОБА_9 23 серпня 2019 року близько 12 год 10 хв, перебуваючи на вищевказаній стежці поряд з дошкільним навчальним закладом села Радісне Красилівського району Хмельницької області, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу на вчинення розпусних дій, достовірно знаючи, що потерпіла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка не досягла шістнадцятирічного віку, усвідомлюючи, що його дії ніхто не помічає, силою рук повалив неповнолітню ОСОБА_6 на землю, після чого, долаючи її опір, утримуючи лівою рукою руки неповнолітньої потерпілої, розстебнув ґудзики сорочки ОСОБА_6 та рукою непристойно торкався статевих органів (геніталій) та грудей неповнолітньої ОСОБА_6 , тим самим вчинив розпусні дії відносно останньої.
Після припинення протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_9 , неповнолітня потерпіла ОСОБА_6 піднялась та втекла з місця події.
За вказані діяння, які виразились в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження та у вчиненні умисних розпусних дій щодо особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, ОСОБА_9 підлягає відповідальності за ч.1 ст.125 КК України та за ч.1 ст.156 КК України.
Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 щодо призначеного покарання слід визнати необґрунтованими з таких підстав.

За правилами ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підстав для призначення покарання ОСОБА_9 із застосуванням ст.75 КК України колегія суддів не вбачає.

Обставини кримінального правопорушення свідчать про суспільну небезпечність як самої особи обвинуваченого, так і його протиправних дій, а тому є необхідним призначення покарання з реальним його відбуванням без застосування вимог ст.75 КК України, що буде відповідати загальним засадам призначення покарання, яке буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Тому підстав уважати можливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 без відбування покарання немає.
Водночас суд першої інстанції неналежним чином урахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.156 КК України, особу обвинуваченого, обставини справи й прийняв рішення про призначення покарання за ч.1 ст.156 КК України у виді двох років обмеження.
Колегія суддів ураховує спосіб вчинення злочину проти неповнолітньої особи, проти її життя та здоров`я, проти її особистої волі, з посяганням на недоторканість, насильницький характер дій, тяжкість наслідків фізичних та моральних страждань, завданих потерпілій.

Крім того, ураховує, що ОСОБА_9 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, неодружений, утриманців немає, офіційно не працевлаштований, у нього відсутні стійкі соціальні зв`язки та постійний заробіток, відсутні компрометуючі відомості за місцем проживання, не перебуває на обліку в лікарів нарколога, психіатра.

Обвинувачений ОСОБА_9 на момент вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень розумів характер своїх дій, усвідомлював їх наслідки та міг керувати своїми діями.

Відтак, доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілої ОСОБА_6 та її законного представника ОСОБА_7 щодо м`якості призначеного покарання та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінальних правопорушень заслуговують на увагу.
Також суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про щире каяття обвинуваченого, оскільки його подальша поведінка не свідчила про наявність такого.
Відсутні підстави для застосування такої обставини, що пом`якшує покарання як щире каяття в даному кримінальному провадженні, бо щире каяття, характеризується ставленням винної особи до вчиненого нею злочину, та означає, що особа визнає свою вину, дає показання, щиро жалкує про нею вчинене, негативно оцінює свої дії та вчинений злочин, співчуває потерпілому, та бажає виправити ситуацію.
У судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 визнав вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, однак посилався на те, що був у стані похмілля, тому не пам`ятає обставин вчинених ним протиправних дій.
Окрім того, залишено поза увагою те, що потерпіла ОСОБА_6 внаслідок таких подій та вчинених дій обвинуваченого зазнала психологічного стресу, хвилювання, почуття страху за своє життя та здоров`я.
Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.156 КК України, яке відноситься до категорії злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи.
Цей злочин вчинений відносно неповнолітньої ОСОБА_6 , особи, якій на момент вчинення щодо неї протиправних дій не виповнилося шістнадцяти років.
Колегія суддів бере до уваги те, що злочин, передбачений ч.1 ст.156 КК України, вчинений обвинуваченим із застосуванням фізичного насильства, в малолюдному місці, відносно неповнолітньої особи, яка в силу свого віку зазнала тяжкого психологічного стресу, сильного душевного хвилювання.
Тому при виборі виду покарання слід було належним чином надати оцінку показанням та думці потерпілої сторони.
З огляду на викладене, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційних скарг потерпілої сторони та сторони обвинувачення про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого у зв`язку з м`якістю покарання.
Положеннями ст.65 КК України передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Відповідно до усталеної судової практики при призначенні покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

При врахуванні місцевим судом пом`якшуючих покарання обставин, вони з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ним злочину, його суспільної небезпечності, на думку апеляційного суду, не є такими, що істотно знизили тяжкість вчиненого злочину.

Водночас колегія суддів зауважує, що щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчинення інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Натомість обвинувачений ОСОБА_9 не виявляв належного бажання виправити ситуацію, що склалася, відшкодувати заподіяну шкоду перед потерпілою за вчинене.

Колегія суддів не вбачає щирого каяття обвинуваченого у вчиненому лише з огляду на те, що останній не заперечував обставини вчинених злочинів.

Щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом такої поведінки, визнанням своєї провини, готовністю підлягати кримінальній відповідальності, тощо.

Відтак, висновок місцевого суду про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 за ч.1 ст.156 КК України у виді двох років обмеження волі не відповідає загальним засадам призначення покарання, зокрема, досягнення мети покарання принципам справедливості, обґрунтованості та особі обвинуваченого через м`якість.

Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів береться до уваги позиція потерпілої сторони, на думку якої, застосована міра покарання не є достатньою та яка просила призначити суворе покарання у виді позбавлення волі.

Отже, обвинуваченому ОСОБА_9 слід призначити більш суворе покарання у виді позбавлення волі за ч.1 ст.156 КК України у виді трьох років позбавлення волі.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів апеляційного суду, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Колегія суддів приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, апеляційний суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Ухвалюючи новий вирок, колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, відомості про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, і приходить до висновку про призначення покарання в межах санкції ч.1 ст.156 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Саме призначення такого покарання, на думку колегії суддів апеляційного суду, буде відповідати вимогам ст.65 КК України.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
У решті вирок суду щодо ОСОБА_9 слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_6 і її законного представника ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання:

- за ч.1 ст.125 КК України у виді 200 (двісті) годин громадських робіт;

- за ч.1 ст.156 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обчислювати з часу звернення вироку до виконання.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

На вирок може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2