Справа № 461/4871/22
Провадження № 1-кс/461/4332/22
УХВАЛА

05.10.2022 року місто Львів

Суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву адвоката ОСОБА_4 про відвід слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 ,

встановив:

В провадженні слідчого судді Галицького районного суду міста Львова ОСОБА_5 перебуває скарга адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_6 , на бездіяльність Управління СБ України у Львівській області.

26.09.2022 року в ході судового засідання у вказаній справі скаржник - адвокат ОСОБА_4 заявила відвід слідчому судді ОСОБА_5 .

В подальшому, 30.09.2022 року скаржник подала до суду письмову заяву про відвід судді.

В обґрунтування заявленого відводу скаржник адвокат ОСОБА_7 наводить наступне.

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 під час судового засідання щодо розгляду скарги адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_6 , на бездіяльність Управління СБ України у Львівській області щодо не розгляду заяви від 13.09.2022 в рамках кримінального провадження № 0000045 від 04.04.2022, не повернення тимчасово вилученого майна, що відбувалося 26.07.2022 оголосив склад суду слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 та секретар судового засідання.

Захисник ОСОБА_4 повідомила, що відповідно до вимог кримінального процесуального закону, секретар судового засідання не є складом суду. Таким чином, розгляд скарги адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_6 , здійснюється незаконним складом суду.

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 почав емоційно реагувати, підвищувати тон, чим, на думку заявниці, порушив ст. 8, 10 Кодексу суддівської етики.

Заявниця не погодилася з правовою позицією судді, яка полягала в оголошенні незаконного складу суду, в порушенні вимог Кодексу суддівської етики та ЗУ « Про судоустрій і статус суддів», а тому, адвокат ОСОБА_4 заявила про відвід слідчому судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 . Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 проігнорував заявлений відвід та продовжив судове засідання. Таким чином, він порушив право на захист, відмовив у доступі до правосуддя, порушив право на справедливий судовий розгляд, відповідно до ст.6 Конвенції, що, на думку заявниці, є незаконно.

Також, заявниця вказує на положення ч. 1 ст. 344 КПК України, п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, ч. 11 ст. 31 КПК України, ч. 3. ст. 35 КПК України, п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України, вказуючи, що наведені положення КПК України встановлюють те, що секретар судового засідання відноситься до учасників кримінального провадження, а не входить до складу суду.

Крім того, заявниця зазначає наступне.

Пунктом 2 ч. 2. ст. 412 КПК України встановлено, що судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо, судове рішення ухвалено незаконним складом суду.

Також, заявниця наводить зміст ч.1 ст.2, статті 7, ч. 1 ст. 9 КПК України, ч. 1 ст. 20, ч.3 ст. 21, ч.1 ст. 22 КПК України, а також ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, заявниця зазначає, що у рішенні Європейського суду з прав людини «Надточій проти України» (№7460/03, 15.05.2008) наголошено, що сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Заявниця також вказує на те, що, в порушення вимог процесуального права, слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 не дотримався вимог закону і недобросовісно віднісся до виконання обов`язків судді, не застосував встановлені правові процедури, чим порушив право особи на захист, право на справедливий судовий розгляд, право на справедливий суд.

Відтак, посилаючись на положення п. 4 ч. 1 ст. 75 та частини 1, 2 ст. 80 КПК України, заявниця вважає, що, на її думку, очевидно було прийняте свавільне судове рішення, оскільки воно грубо порушило право на справедливий суд, яке гарантоване статтею 6 Конвенції, що призвело до знехтування принципу верховенства права і принципу законності, а тому вважає, що такі дії викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності розгляду даного судового процесу.

Заявниця в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, зокрема судом були вжиті заходи передбачені ст. 135 КПК України. Так, заявниця повідомлена шляхом надіслання повістки про виклик електронною поштою та здійснення виклику по телефону. Крім того, суддею задоволено клопотання заявника про проведення судового засідання із застосуванням засобів відеоконференцзв`язку, однак у визначений час, заявниця на відеозв`язок не вийшла.

Слідчий суддя ОСОБА_5 отримав повідомлення особисто.

Згідно статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень параграфу 6 глави 3 розділу 1 КПК України, неявка учасників процесу на розгляд заяви про відвід не є перешкодою для її розгляду.

З урахуванням наведених положень чинного процесуального законодавства, а також зазначених обставин, вважаю за можливе провести розгляд заяви за відсутності осіб які не прибули в судове засідання.

Слідчий в судовому засіданні заяву заперечив з мотивів необґрунтованості. Також, слідчий вказав, що вважає дії заявниці спрямованими на затягування провадження у справі.

Статтею 75 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні:

1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача;

2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;

3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості;

5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Відповідно до положень ч.5 ст. 80 КПК України, відвід повинен бути вмотивованим.

Заява про відвід має містити вказівку на підстави, що зумовлюють його наявність. Вимога мотивувати відвід означає, що особа, яка його заявила, повинна викласти відомі їй обставини, з якими вона пов`язує необхідність усунення слідчого судді, судді від участі у судовому провадженні.

Ухвалюючи рішення за заявою, враховую наступні доводи та мотиви.

Наведені у ч.5 ст. 80 КПК України положення щодо вмотивованості відводу вказують на те, що заява про відвід повинна містити належні і достатні мотиви, а також відображати підстави та обґрунтування такого відводу. Вмотивованість відводу це фактичне відображення усіх мотивів з належним їх обґрунтуванням у відповідній заяві. Вмотивованість відповідної заяви учасника процесу забезпечує дотримання принципу верховенства права, об`єктивності під час з`ясування обставин справи (належної оцінки доводів заявника), дотримання основоположних прав та інтересів людини та громадянина під час кримінального провадження. В свою чергу, недотримання наведеної вимоги щодо зазначення належних та достатніх мотивів у відповідній заяві може мати наслідки у вигляді відмови у задоволенні відповідної заяви.

Як наведено вище, згідно статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи доводи заявниці, враховую наступне.

Наводячи нормативне обґрунтування поданої заяви, ОСОБА_4 вказує, що згідно ч. 1 ст. 344 КПК України, після виконання зазначених у статтях 342 та 343 цього Кодексу дій головуючий оголошує склад суду, прізвище запасного судді, якщо він призначений, прізвища прокурора, потерпілого, цивільного позивача, обвинуваченого, захисника, цивільного відповідача, представників та законних представників, перекладача, експерта, спеціаліста, секретаря судового засідання, роз`яснює учасникам судового провадження право відводу і з`ясовує, чи заявляють вони кому-небудь відвід.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду. Слідчий суддя (слідчі судді) у суді першої інстанції обирається зборами суддів зі складу суддів цього суду

Частиною 11 ст. 31 КПК України, суддя чи склад колегії суддів для розгляду конкретного кримінального провадження визначається у порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3. ст. 35 КПК України, визначення судді (запасного судді, слідчого судді), а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретного провадження здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації відповідних матеріалів, скарги, клопотання, заяви чи іншого процесуального документа за принципом випадковості та в хронологічному порядку з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, заборони брати участь у перевірці вироків та ухвал для судді, який брав участь в ухваленні вироку або ухвали, про перевірку яких порушується питання (крім перегляду за нововиявленими обставинами), перебування суддів у відпустці, відсутності у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відрядженням, а також інших передбачених законом випадків, через які суддя не може здійснювати правосуддя або брати участь у розгляді судових справ. Після визначення судді (запасного судді, слідчого судді) або судді-доповідача для конкретного судового провадження не допускається внесення змін до реєстраційних даних щодо цього провадження, а також видалення цих даних з Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України, учасники кримінального провадження - сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, особа, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), заявник, у тому числі викривач, свідок та його адвокат, понятий, заставодавець, перекладач, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, секретар судового засідання, судовий розпорядник.

Крім того, заявниця зазначає, що дана стаття встановлює те, що секретар судового засідання відноситься до учасників кримінального провадження.

Отже, наводячи зазначені вище положення процесуального законодавства, заявниця акцентує увагу на тому, що секретар судового засідання не входить до складу суду, хоча фактично стверджує, що слідчий суддя повідомив про те, що в цій справі секретар входить до такого складу.

Разом з тим, в ході розгляду заяви про відвід та підготовки до розгляду справи суддею було досліджено матеріали справи, в тому числі цифровий носій фіксації судового засідання, з яких встановлено, що ніщо під час розгляду скарги ОСОБА_4 , окрім її тверджень, які ґрунтуються на її суб`єктивному сприйнятті ходу судового засідання, не вказує на те, що секретар судового засідання входив до «складу суду». Так, секретар судового засідання не керував процесом в судовому засіданні, не приймав участь в ухваленні процесуальних рішень, не роз`яснював процесуальних прав учасників процесу тощо. Більше того, встановлено, що секретар судового засідання виконував функції, які віднесені до його повноважень, а саме фіксація судового засідання, забезпечення відеоконференцзв`язку тощо.

Таким чином, доводи заявника щодо включення секретаря судового засідання до складу суду є надуманими і такі доводи містять ознаки надмірного формалізму.

Порушене заявницею питання щодо встановлення складу суду та процесуального статусу секретаря судового засідання, на думку судді, можна було б без жодних складнощів врегулювати в судовому засіданні, з`ясувавши їх у слідчого судді.

В цьому контексті слід відзначити, що занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог не сприяє належному відправленню правосуддя, оскільки надмірний формалізм, який демонструється стороною відповідного провадження, створює перешкоди у відправленні правосуддя у розумні строки.

Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, зокрема надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елемента права на справедливий суд, згідно зі ст. 6 Конвенції.

Одним із основних доводів на яких ґрунтується заява про відвід є допущена, на думку заявниці, слідчим суддею процесуальна помилка, яка полягає у тому, що останній, оголошуючи склад суду, включив до нього секретаря судового засідання.

При цьому, наводячи даний факт, заявниця посилається на положення ч. 1 ст. 344 КПК України, згідно яких, після виконання зазначених у статтях 342 та 343 цього Кодексу дій головуючий оголошує склад суду, прізвище запасного судді, якщо він призначений, прізвища прокурора, потерпілого, цивільного позивача, обвинуваченого, захисника, цивільного відповідача, представників та законних представників, перекладача, експерта, спеціаліста, секретаря судового засідання, роз`яснює учасникам судового провадження право відводу і з`ясовує, чи заявляють вони кому-небудь відвід.

Водночас, поза уваги заявниці залишилось те, що вказана стаття знаходиться у Розділі ІV глава 28 параграф 3 чинного КПК України, яка визначає порядок проведення судового розгляду.

При цьому, цитуючи положення ст. 3 КПК України, заявниця не звертає уваги на той факт, що у п. 24 ч. 1 цієї ж статті вказано, що судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.

Таким чином, зважаючи на те, що дане кримінальне провадження перебуває на стадії досудового розслідування, слідчий суддя не повинен застосовувати під час розгляду скарги, в порідку ст. 303 КПК України, зазначені адвокатом положення, а вказане твердження заявниці є безпідставним.

Наведене вказує на необґрунтованість заяви в цій частині.

В свою чергу, суддя не розділяє позиції заявниці, яка містить ознаки надмірного формалізму та не вбачає за необхідне застосовувати по відношенню до заяви про відвід аналогічний підхід, адже це не сприятиме справедливому судовому розгляду з дотриманням розумних строків.

Крім того, розглядаючи заяву про відвід, вважаю за необхідне підкреслити, що під час розгляду заяви суддею не оцінюється законність процесуальних рішень слідчого судді, адже це не віднесено до компетенції судді уповноваженого на розгляд заяви про відвід.

Оцінюючи доводи заявниці щодо посилання на практику ЄСПЛ, а саме рішення Європейського суду з прав людини «Надточій проти України» (№7460/03, 15.05.2008) у якому, як вказує заявник: «наголошено, що сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом», слід відзначити наступне.

По-перше, в ході розгляду заяви не встановлено обставин які свідчать про те, що сторона захисту не має розумної можливості обстоювати свою позицію у даній справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

По-друге, наведена адвокатом ОСОБА_4 справа стосувалась адміністративного правопорушення. Зокрема, у даній справі Заявник скаржився на те, що національні органи, розглядаючи його справу, незаконно застосували норми Митного кодексу, а не Кодексу про адміністративні правопорушення. Заявник обґрунтував свою скаргу тим, що на той час, коли він нібито порушив митні правила, Кодекс про адміністративні правопорушення не містив посилання на Митний кодекс, як на процесуальну основу для розгляду справ про митні правопорушення та для накладення стягнень за ці правопорушення. Також, Заявник скаржився за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на порушення його права власності, у зв`язку з результатом провадження у суді та на розгляд справи за його відсутності.

Отже, правовідносини у наведеній заявницею справі ЄСПЛ та у справі в якій заявлено відвід не є тотожними.

Щодо тверджень заявниці про те, що:

-«Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 почав емоційно реагувати, підвищувати тон, чим порушив ст. 8, 10 Кодексу суддівської етики»;

-«Однак, в порушення вимог процесуального права слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 не дотримався вимог закону і недобросовісно віднісся до виконання обов`язків судді, не застосував встановлені правові процедури чим порушив право особи на захист, право на справедливий судовий розгляд, право на справедливий суд».

З носія на якому зафіксовано перебіг судового засідання та матеріалів справи вбачається, що заявниця приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконфенецзв`язку. Перебіг судового засідання вказує на те, що заявниця неодноразово не надавала змістовних відповідей по суті поставлених до неї слідчим суддею питань, які стосувались процесуальних дій на початку судового засідання. Отже, в такій ситуації цілком логічно виглядає, що слідчий суддя повторно, задаючи аналогічне за змістом питання учаснику процесу, яка до того ж приймає участь у судовому засіданні в режимі відеоконфенецзв`язку, вчергове повторюючи питання, намагається висловитись більш чітко, в тому числі змінюючи інтонацію.

Разом з тим, неможливо не відзначити, що слідчий суддя в наведеній ситуації поводив себе достатньо тактовно, ввічливо, з належною витримкою, проявляючи відповідну повагу до учасників судового процесу.

Крім того, оцінюючи твердження заявниці стосовно того, що слідчий суддя «недобросовісно віднісся до виконання обов`язків судді», слід відзначити наступне.

ОСОБА_4 у поданій заяві наводить положення ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», які серед іншого, визначають засади здійснення судочинства професійними суддями.

Разом з тим, заявниця залишає поза увагою той факт, що, в силу положень неведеного Закону, вона, як захисник-адвокат у відповідному кримінальному провадженні, не є суб`єктом уповноваженим на оцінку добросовісності судді у ставленні до виконання ним своїх професійних обов`язків.

В цьому контексті, вважаю за необхідне звернути увагу заявниці на наступне.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 статті 21 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», під час здійснення адвокатської діяльності адвокат зобов`язаний, серед іншого, дотримуватися присяги адвоката України та правил адвокатської етики, підвищувати свій професійний рівень та виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством та договором про надання правової допомоги. Адвокату забороняється, серед іншого, використовувати свої права всупереч правам, свободам та законним інтересам клієнта.

Відповідно до ст. 12 Правил адвокатської етики, всією своєю діяльністю адвокат повинен стверджувати повагу до адвокатської професії, яку він уособлює, її сутності та громадського призначення, сприяти збереженню та підвищенню поваги до неї в суспільстві; Цього принципу потрібно дотримуватись у всіх сферах діяльності адвоката: професійній, громадській, публіцистичній та інших.

Стаття 43 цих же Правил встановлює, що представляючи інтереси клієнта або виконуючи функцію захисника в суді, адвокат зобов`язаний дотримуватися вимог чинного процесуального законодавства, законодавства про адвокатуру та адвокатську діяльність, про судоустрій і статус суддів, іншого законодавства, що регламентує поведінку учасників судового процесу, а також вимог цих Правил, не виявляти неповаги до суду (суддів), поводитись гідно і коректно. В ході судового розгляду справи адвокат не повинен, серед іншого, порушувати порядок у судовому засіданні, припускатись сперечань з судом та висловлювань, що принижують честь і гідність суду або інших учасників процесу.

Також, вважаю за необхідне зазначити наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Наявність безсторонності (неупередженості) суду має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується поки не надано доказів протилежного.

Неупередженість є ключовою характеристикою судді, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу. Особа, яка заявляє про упередженість, повинна бути здатна довести реальну або очевидну відсутність неупередженості у судді. Але простої заяви недостатньо, необхідно навести достовірні докази. Особиста думка або незгода з рішеннями судді не є доказом упередженості. У будь-якому випадку, припущення щодо упередженості є правовим питанням, яке має бути винесеним на розгляд суду. За виключенням надзвичайних обставин, заява про справжню або можливу упередженість не є питанням поведінки судді.

При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість.

У висновку N 3 (2002) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи підкреслюється, що мета, для досягнення якої повноваження надані суддям, - дати їм можливість здійснювати правосуддя шляхом застосування закону, забезпечуючи право кожної людини реалізовувати належні йому права та/або законні інтереси, яких вона була або може бути несправедливо позбавлена.

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її справи в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виходячи з вищенаведеного, для відведення судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними. Отже, відвід має бути вмотивований, тобто містити відповідні аргументи та докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Непогодження заявника з процесуальними рішеннями ухваленими слідчим суддею, з точки зору закону, не може вважатися підставою для його відведення від участі у провадженні (справі).

До поданої заяви не долучено жодного належного та допустимого доказу на її обґрунтування.

Аналіз поданої заяви свідчить про те, що наведені адвокатом мотиви не являються законною підставою для відведення слідчого судді від участі у справі.

Отже, за відсутності будь-якого доказу чи наявності на те обґрунтованих підстав, заявник на власний розсуд надає оцінку процесуальним рішенням та діям суду (слідчого судді), хоча не являється особою яка уповноважена переглядати судові рішення.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Передчасна оцінка процесуальних дій судді або переоцінка судового рішення заявником, під час розгляду судової справи, може бути розцінена як втручання у здійснення ним правосуддя.

Відповідно до пункту 2 Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя (1983 рік), судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів).

Зокрема, статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Основного Закону України; будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу, а конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист.

Незалежність суддів є основною передумовою функціонування самостійної й авторитетної судової влади, здатної забезпечити об`єктивне та безстороннє правосуддя, ефективно захистити права і свободи людини і громадянина. Принцип незалежності суддів означає процесуальну діяльність під час здійснення правосуддя в умовах, що виключають сторонній вплив на суддів. Гарантії незалежності суддів це передбачені належні засоби мінімізації та усунення негативних впливів на суддів під час відправлення ними правосуддя, спрямовані на ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Наведені доводи також відповідають мотивам висловленим у рішенні Конституційного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 1-24/2020(393/20 (№ 13-р/2020).

Незалежність судової влади, безсумнівно, є суттєвою частиною принципу верховенства права та покликана забезпечувати кожній людині право на справедливий суд, а отже, це не є привілеєм для суддів, а є гарантією поваги до прав та основних свобод людини, що забезпечує довіру до системи правосуддя (абзац сьомий преамбули Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року № CM/Rec (2010) 12 (далі Рекомендація).

У свою чергу, незалежність судової влади забезпечує незалежність кожного окремого судді, що є фундаментальним аспектом верховенства права (пункт 4 додатка до Рекомендації).

Зовнішня незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм, що надається для власних інтересів суддів, а в інтересах верховенства права та осіб, які прагнуть та очікують неупередженого правосуддя; незалежність суддів слід розглядати як гарантію свободи, поваги прав людини та неупередженого застосування закону; безсторонність та незалежність суддів є важливими для гарантування рівності сторін перед судами (пункт 11 додатка до Рекомендації).

Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Відповідно до п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», яке набуло статусу остаточного 27.05.2013 року, рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження.

Також, слід відзначити наступне.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад судочинства. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

В свою чергу, доводи заявника щодо порушення права на справедливий судовий розгляд є голослівними і не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, в ході розгляду заяви про відвід встановлено, що слідчий суддя не допускав дій які ставлять під сумнів його об`єктивність, а заявником не подано жодного доказу, який доводить упередженість слідчого судді. Більше того, слідчий суддя вжив належних заходів для забезпечення присутності скаржника на розгляді справи, надав учасникам процесу можливість реалізувати свої процесуальні права, зокрема подати докази та звернутися з клопотаннями, у разі наявності таких.

В свою чергу, необґрунтований та безпідставний відвід очевидно не сприяє об`єктивному та своєчасному розгляду справи.

Виходячи з вищенаведеного, приходу до висновку, що доводи адвоката ОСОБА_4 наведені у заяві про відвід базуються виключно на припущеннях і її суб`єктивній думці, яка фактично ґрунтується на непогодженні з процесуальними рішенням та діями слідчого судді, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а факти які встановлюють упередженість слідчого судді в ході розгляду заяви не знайшли свого підтвердження. Таким чином, такі доводи не можуть бути законною підставою для усунення слідчого судді від участі у розгляді справи.

Виходячи з вищенаведених доводів та мотивів, приходжу до висновку, що в обґрунтування відводу заявник не наводить відповідних аргументів та не подає належних, достовірних, достатніх і допустимих доказів, які підтверджують наявність законних підстав для відводу судді. Наведене вказує на відсутність законних підстав для усунення слідчого судді від участі у розгляді справи.

Отже, обставин, які передбачені ст. 75 КПК України та які б унеможливлювали участь слідчого судді у розгляді скарги, в ході розгляду заяви не встановлено.

З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що заявлений відвід задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 8, 75, 80, 81 КПК України,

постановив:

У задоволенні заяви адвоката ОСОБА_4 про відвід слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1