Справа № 199/3473/22
УХВАЛА

12.08.2022 року місто Дніпро
Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро кримінальне провадження №0000179 від 07.04.2022 відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участі: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИВ:
Прокурор заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_5 заперечували проти клопотання прокурора та просили змінити раніше обраний запобіжний захід на домашній арешт, проти чого заперечував прокурор

Суд, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 на 60 днів, вважає клопотання прокурора таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (далі по тексту ЄСПЛ), вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що встановлення небезпеки перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя, слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, вимірюватись суворістю можливого покарання.
Відповідно до змісту обвинувального акта ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, тобто в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.
Суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».
Враховуючи обсяг пред`явленого ОСОБА_3 обвинувачення, є достатні підстави вважати, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання останнього винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, ОСОБА_3 , перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, може переховуватися від суду і ця обставина, у свою чергу, може зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства. Суд також враховує й те, що судовий розгляд по даній справі ще не розпочатий, не досліджені усі докази, які мають суттєве значення для об`єктивного розгляду кримінального провадження, не допитані потерпілий та свідки, що вказує на наявність ризику впливу обвинуваченого на зазначених осіб.
ЄСПЛ наголошує у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства від 28.10.1994, що при визначенні «ступеня підозри» підставою для отримання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту може бути «більш низький поріг обґрунтованості підозри» при вчиненні «особливої категорії злочинів», а у справі «Боротюк проти України» від 16.10.2010 визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. У своїх рішеннях ЄСПЛ звертає увагу на те, що тяжкість злочину, та ризик ухилення обвинуваченого від слідства залишаються єдиними підставами для відмови суду у задоволенні клопотань про звільнення.
Суд також враховує й те, що судовий розгляд по даній справі ще не розпочатий, не досліджені всі докази, не допитані свідки, що вказує на наявність ризику впливу обвинуваченого на зазначених осіб.
У зв`язку з викладеним, заслухавши думку учасників кримінального провадження, суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, і приходить до висновку про доцільність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, оскільки заявлені ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою, не зменшилися та до обвинуваченого не можуть бути застосовані більш м`які альтернативні запобіжні заходи.
З огляду на зазначене, суд вважає необхідним продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 на 60 днів та відмовити в клопотанні обвинуваченого та його захисника про зміну раніше обраного запобіжного заходу.
Керуючись ст.ст. 110, 131, 132, 350, 369, 371, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 10 жовтня 2022 року включно.
В клопотанні обвинуваченого ОСОБА_3 та захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу відмовити.
Ухвала суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - з моменту вручення їй копії ухвали.
Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суддя: