Справа № 675/818/21
Провадження № 1-в/675/8/2022
"07" червня 2022 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючої - судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі засідань у приміщенні суду у м. Ізяславі у режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , такого, що відбуває покарання у державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк,
20 липня 2021 року до суду від ОСОБА_5 надійшло доповнення до клопотання, у якому засуджений посилається на те, що він підписав обвинувальний акт через катування.
23 липня 2021 року до суду від ОСОБА_5 надійшло доповнення до клопотання, у якому засуджений вказує, що його покарання має бути змінене і не перевищувати строк вже відбутого і закрити справи щодо нього.
12 серпня 2021 року до суду від ОСОБА_5 надійшло доповнення до клопотання, у якому засуджений зазначає, що вирок щодо нього ґрунтується на припущеннях.10 серпня 2021 року до суду від ОСОБА_5 надійшло доповнення до клопотання, у якому вказує, що держава Україна почала його катувати.
02 вересня 2021 року до суду від ОСОБА_5 надійшло доповнення до клопотання, у якому наголошує, що Європейська конвенція з прав людини та основоположних свобод ратифікована Україною, а згідно Закону України «Про міжнародні договори України» принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини.
08 вересня 2021 року до суду від ОСОБА_5 надійшло доповнення до клопотання, у якому просить припинити його катування.
12 жовтня 2021 року у судовому засіданні ОСОБА_5 подав суду доповнення до клопотання, у якому скаржився на примушування давати покази під час досудового слідства, неналежний захист, ненадання медичної допомоги, неналежні умови утримання, неврахування судом при винесенні вироку пом`якшуючих обставин.
09 березня 2022 року до суду від ОСОБА_5 надійшло доповнення до клопотання, у якому засуджений просив звільнити його у зв`язку з бажанням вступити на військову службу до лав Збройних Сил України.
24 березня 2022 року до суду від ОСОБА_5 надійшло доповнення до клопотання, у якому повідомив, що подав заяву про вступ у ЗСУ, яка перебуває на розгляді Міністерства оборони України, скаржився на посилання у вироку щодо нього на докази, які не досліджувались у судових засіданнях і взагалі відсутні.
Засуджений ОСОБА_5 , захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали з мотивів, наведених у клопотаннях.
Прокурор заперечував проти задоволення заявленого ОСОБА_5 клопотання через відсутність підстав для їх задоволення.
Допитавши засудженого, перевіривши матеріали справи, дослідивши матеріали особової справи засудженого, з`ясувавши позицію прокурора, суд приходить до висновку, що подане клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, тому суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституціїі в усіх необхідних випадках застосовувати її як акт прямої дії.
Конституційний Суд України в своєму рішенні № 17-рп/2010 від 29 червня 2010 року зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3).
Згідно з ч. 1 ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За вимогами ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджений вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2017 року за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 2, 4; 135 ч. 1; 70 ч. 1 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 10 січня 2018 року вказаний вирок залишено без змін. Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 06 червня 2019 року зазначений вирок та ухвалу апеляційної інстанції щодо ОСОБА_5 змінено: на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VІІІ у строк відбуття покарання ОСОБА_5 зараховано його попереднє ув`язнення з 23 грудня 2016 року по 10 січня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; в решті судові рішення залишені без змін. Вказаний вирок набрав законної сили 10 січня 2018 року згідно розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
За вимогами ч. 1 ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.
Згідно ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання:
1) про відстрочку виконання вироку;
2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;
3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким;
4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років;
5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років;
6) про звільнення від покарання за хворобою;
7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення;
8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком;
9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку;
10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України;
11) про застосування покарання за наявності кількох вироків;
12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді;
13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України;
13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань;
13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери);
13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням;
14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Таким чином відповідно до вимог ст. 537 КПК України під час виконання вироку суд має право розглядати питання, які пов`язані з виконанням вироку, але позбавлений права переглядати правильність, законність та обґрунтованість самого вироку.
У відповідності до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Доводи засудженого про те, що відповідно до ст. 9 Конституції України та практики Європейського суду з прав людини рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України, суд відхиляє, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру» та інші.
Покликання засудженого, як на підставу для задоволення його клопотання, на прийняте 12 травня 2019 р. ЄСПЛ рішення у справі «Петухов проти України», в якому констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення, суд до уваги не приймає, враховуючи наступне.
Крім того, 11 березня 2021 року Європейським Судом з прав людини винесене рішення у справі «Дембо та інші проти України» (Заява № 2778/18 та 46 інших заяв).
Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).
Верховним Судом України в постанові від 17 грудня 2013 року у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
При цьому слід зазначити, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини, на яке, в тому числі, покликається засуджений, у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16 вересня 2021 року у справі за конституційними скаргами ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81, частини першої статті 82 Кримінального кодексу України, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 Кримінального кодексу України та за конституційною скаргою ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81 Кримінального кодексу України (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі) визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

При цьому Конституційний Суд у п. 4.1 вказаного рішення зазначив, що з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.

Судом також прийнято до уваги, що з Кримінального Кодексу України не виключено ст. 64 (довічне позбавлення волі), також положення цієї статті не були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Однак, на час розгляду даного клопотання система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, Верховною Радою України не реформована, зміни до законодавства не внесені.
З урахуванням наведеного суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на даний час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.
Питання заміни покарання більш м`яким врегульовані ст. 82 КК України.
Порядок застосування зазначеної норми права було роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Таким чином, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеністьтого, що засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України).
Аналогічна позиція викладена у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
У абз. 2 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» міститься вимога до суду ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
З огляду на необхідність всебічного та повного з`ясування обставин справи та доводів засудженого, судом було ретельно перевірено характеризуючі дані про особу ОСОБА_5 під час відбування покарання, шляхом дослідження матеріалів особової справи та долучених до матеріалів справи письмових доказів, які свідчать, що ОСОБА_5 характеризується посередньо: до робіт по благоустрою установи не залучається та не виявляє таких намірів; участі у організації та проведенні виховних заходів не приймає та не висловлює таких намірів.
ОСОБА_5 має п`ять стягнень, накладених за порушення порядку відбування покарання. Вказані стягнення погашені у встановленому законом порядку. Заохочень ОСОБА_5 не має, що підтверджується дослідженими в ході судового розгляду матеріалами особової справи, зокрема, характеристиками засудженого.
Інших об`єктивних даних, які б переконували суд у тому, що ОСОБА_5 став на шлях виправлення, суду надано не було.
За таких обставин суд приходить до висновку, що поведінка засудженого ОСОБА_5 свідчить про те, що він не довів, що став на шлях виправлення, а тому відсутні підстави та встановлена національним законодавством процесуальна процедура для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що поставлені у клопотанні вимоги засудженого про заміну покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк не підлягають задоволенню.
Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_5 висловив бажання вступити до Збройних сил України та приймати участь у бойових діях, а тому вважає, що він має бути звільнений з-під варти.
Розділ IX-1 КПК України доповнено статтею 616 згідно із Законом № 2125-IX від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо порядку скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або його зміни з інших підстав».
Згідно ч. 1 ст. 616 КПК України у разі введення в Україні або окремих її місцевостях воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України підозрюваний, обвинувачений, який під час досудового розслідування або судового розгляду тримається під вартою, крім тих, які підозрюються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених статтями 115, 146-147, 152-156, 186, 187, 189, 255, 255-1, 257, 258-262, 305-321, 330, 335-337, 401-414, 426-433, 436, 437-442 Кримінального кодексу України, має право звернутися до прокурора з клопотанням про скасування цього запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Таким чином з 22 березня 2022 року офіційно визначено порядок звернення з клопотанням про скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та встановлені відповідні обмеження щодо можливості скористуватись таким правом.
Разом з тим, після набрання законної сили обвинувальним вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2017 року за статус ОСОБА_5 змінився, він являється засудженим, відбуває покарання, призначене вироком суду, а тому попереднє ув`язнення у розумінні положень ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчилося з моменту набрання вироком законної сили. Відтак відсутні підстави для застосування до ОСОБА_5 вимог ст. 616 КПК України. Окрім того, застосуванню вимог ст. 616 КПК України до ОСОБА_5 перешкоджали б і обмеження за вчиненими злочинами, які містить ч. 1 ст. 616 КПК України.
Враховуючи викладене, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_5 .
На підставі викладеного, керуючись ст. 64, 82, 87 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України,
п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання ОСОБА_5 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а також звільнення у зв`язку з бажанням проходження військової служби відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1