Номер провадження: 11-кп/813/416/22
Справа № 523/4699/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судових засідань: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_12 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 30.06.2021 року в кримінальному провадженні №0000143 від 14.01.2020 року, щодо:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Арциз, Одеської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,-
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, -

встановив:

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_11 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та йому призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на 1 (один) рік.
Згідно ст.76 КК України зобов`язано засудженого ОСОБА_11 виконувати покладені на нього обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції); повідомляти уповноважений орган з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції) про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції).
До вступу вироку в законну силу обвинуваченому обраний запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.
Оскарженим вироком суду ОСОБА_11 визнаний винуватим за те, що він, 13.01.2020 року, приблизно о 22 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 (біля входу до під`їзду), на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли в ході словесного конфлікту між ним та раніше незнайомим йому ОСОБА_12 , переслідуючи умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, з метою заподіяння шкоди здоров`ю останньому, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, завдав ногою не менше одного удару в область грудної клітини потерпілому ОСОБА_12 .
В результаті зазначених дій ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів 8 та 9 правих ребер по лопатковій лінії, які як у сукупності, так і окремо, не були небезпечними для життя, а викликають тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (більш ніж 21 день), і за цим критерієм, згідно п.п. 2.2.2. і 4.6 «Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Не погоджуючись з вироком суду потерпілий ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просить доповнити вирок суду пунктом про нанесенням йому моральної і фізичної шкодив розмірі 40000 грн. Потерпілий посилається на те, що суд не врахував фактичні обставини, відповідно до яких йому обвинуваченим були нанесені тілесні ушкодження в область голови, після чого він втратив свідомість. Крім того, стверджує про те, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив його вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та шкоди, нанесеної здоров`ю.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; потерпілого, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги потерпілого; обвинуваченого та його захисника, які просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу потерпілого без задоволення; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За результатами судового розгляду, суд першої інстанції дійшов до висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_11 наявний склад злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, який вчинений обвинуваченим за обставин викладених в обвинувальному акті.

В обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_11 , суд першої інстанції послався в мотивувальній частині вироку на показання обвинуваченого та потерпілого; показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками; протоколи проведення слідчого експерименту; іншими, досліджені під час судового розгляду інші докази в тому числі, висновок експерта №222 від 27.01.2020 року, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_12 малися наступні тілесні ушкодження, закриті переломи 8 та 9 правих ребер по лопатковій лінії. Зазначені тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, судити про індивідуальні особливості яких немає можливості.

Утворення зазначених тілесних ушкоджень, виходячи з їх характеру та локалізації, в результаті падіння на площину з вертикального, або близького до такого положення малоймовірно. Дані ушкодження, виходячи з консультативного висновку рентгенолога КУ «ООБСМЕ» можуть відноситись до 13.01.2020 року. Дані ушкодження, виходячи з консультативного висновку рентгенолога КУ «ООБСМЕ» можуть відноситись до 13.01.2020 року. Описані ушкодження, як у сукупності, так і окремо, не були небезпечними для життя, а викликають тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні і за цим критерієм відноситься до категорії середньої тяжкості.

Зазначені обставини були встановлені судом за результатами дослідження доказів та знайшли своє відображення у сформульованому судом обвинуваченні.

В своїй апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_12 зазначив, що не згоден із сформульованим судом обвинуваченням, оскільки у вироку не відображено обставини нанесення йому тілесних ушкоджень в область голови, в результаті чого він втратив свідомість.

Апеляційний суд вказані доводи потерпілого ОСОБА_12 вважає такими, що не знайшли свого підтвердження доказами дослідженими судом першої інстанції.

Відповідно до ст.94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Крім того, згідно з ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Серед доказів, які можуть бути подані суду для підтвердження ступеню тяжкості тілесних ушкоджень є висновок експерта, який відповідно до ч.1 ст.101 КПК являє собою докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

При цьому, згідно з діючим КПК сторона (в тому числі потерпілий) не позбавлена можливості надати суду свої докази на підтвердження тих чи інших обставин. Зокрема, згідно з ч.2 вище зазначеної статті кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях.

Як вбачається із аналізу доказів, досліджених судом першої інстанції, доказом спричинених обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень був Висновок експерта №222 від 27.01.2020 року, згідно з яким експерт дійшов висновку, що ОСОБА_12 спричинені тілесні ушкодження, закриті переломи 8 та 9 правих ребер по лопатковій лінії.

Інших даних, які були б надані експерту для підтвердження наявності у потерпілого ОСОБА_12 інших тілесних ушкоджень, в тому числі ушкоджень в область голови, після чого він втратив свідомість, матеріали провадження не містять та експертом не встановлені, з огляду на що не були підтверджені і висновком експерта, який згідно з ч.3 ст.101 КПК повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо, або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Серед іншого слід зазначити, що матеріали провадження не містять доказів того, що потерпілий, будучи не згодним з висновком експерта, скористався наданим йому діючим кримінальним процесуальним законодавством правом та звертався до органу досудового розслідування з клопотанням про проведення повторної експертизи, або самостійно в порядку ч.2 ст.101 КПК, надав суду висновок експерта.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції виклад фактичних обставин вчиненого ОСОБА_11 кримінального правопорушення, здійснено на підставі досліджених судом доказів, а також в межах висунутого обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дана вірна оцінка дослідженим під час судового розгляду доказам, виклад фактичних обставин не суперечить вказаним доказам, а дії ОСОБА_11 вірно кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Щодо стосується доводів потерпілого з приводу не відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, то вони є безпідставними, з огляду на таке.

Так, ч.1 ст.129 КПК України передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до приписів ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до початку судового розгляду в підготовчому судовому засіданні 10.08.2020 року, потерпілий усно заявив клопотання про стягнення на його користь з обвинуваченого ОСОБА_11 шкоди у розмірі 25000 грн.

При цьому, будь-якого цивільного позову, з вимогами, а також вказівкою яку саме шкоду він вважає йому завдану (матеріальну, або моральну), потерпілий до суду не подавав. Крім того, потерпілий не подавав і доказів на підтвердження затрат на лікування шкоди завданої його здоров`ю, а також у чому полягали моральні страждання останнього, та в якій частині він просить суд відшкодувати таку шкоду (а.п. 17).

Тобто, по суті, потерпілим під час судового розгляду було лише висловлено намір на отримання від обвинуваченого відшкодування шкоди в конкретній сумі, без зазначені якої конкретно та в якому співвідношенні, що не відповідає вимогам ч.4 ст.128 КПК, згідно з якою форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Більш того, в судовому засіданні суду першої інстанції 25.06.2021 року потерпілий ОСОБА_12 взагалі відмовився від прийняття грошової компенсації від обвинуваченого (а.п.114).

Тобто, під час судового розгляду у суді першої інстанції потерпілий не скористався своїм правом на заявлення цивільного позову про відшкодування завданого йому збитку, спричиненого кримінальним правопорушенням, а тому зазначені обставини і не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а зважаючи на те, що судом першої інстанції не вирішувалось питання щодо цивільного позову потерпілого, з огляду на те, що він ним не заявлявся, апеляційний суд позбавлений можливості надати самостійно оцінку таким обставинам, оскільки є судом другої ланки, що забезпечує захист прав учасників судового розгляду щодо перевірки законності прийнятого рішення судом нижчої ланки, а у вказаному проваджені рішення щодо цивільного позову на стадії розгляду в суді першої інстанції не приймалось в силу обставин зазначених вище.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги потерпілого, і в цій частині, є безпідставними та задоволенню не підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що в апеляційній скарзі потерпілого не порушувалось питання щодо призначеної судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_11 міри покарання, колегія суддів вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України та судом першої інстанції відносно останнього застосована міра покарання з урахуванням вимог статей 50, 65 КК України.

Будь-який порушень норм кримінального процесуального права, які б могли вплинути на висновку суду першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_12 не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмонтованим і таким, що не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 30.06.2021 року, яким ОСОБА_11 засуджений за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4