Номер провадження: 11-кп/813/343/22
Справа № 500/4649/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні мв режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_11 на вирок Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 30.03.2021 у кримінальному провадженні №0001858 від 18.07.2016 стосовно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ізмаїл Одеської обл., громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, приватного підприємця, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнано невинуватими у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Відмовлено взадоволенні цивільного позову ОСОБА_11 .

Відповідно до вироку, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що 18.06.2016 приблизно о 14 год., знаходячись на території СТО «Автомаркет», розташованої за адресою пр. Суворова, 221 в м. Ізмаїл, Одеської обл., в ході раптово виниклої сварки, на ґрунті особистих неприязних відносин зі своєю дружиною ОСОБА_11 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень останній, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків у результаті своїх дій, наніс не менше 2 ударів кулаками рук в область обличчя та правого плеча потерпілої ОСОБА_11 , в результаті чого спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді: сінців та садна обличчя, синця правого плеча, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_10 зазначив, що вирок є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність з огляду на наступне:

- незрозуміло, з яких саме підстав суд дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 , зокрема, вирок містить суперечності щодо цих підстав між його мотивувальною частиною, в якій зазначено про недоведеність, що мало місце кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , та що саме він його вчинив, та резолютивною частиною, згідно якої ОСОБА_8 виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення;

- судом у мотивувальній частині вироку невірно зазначено формулювання обвинувачення, зокрема, всупереч вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, викладено первісне обвинувачення, не зважаючи на його зміну прокурором під час судового розгляду обвинувального акту від 21.01.2021 в бік збільшення його обсягу;

- у вироку судом взагалі не викладено показання потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , натомість, допущено свавільне тлумачення їх показань, зокрема, зазначено лише про їх повідомлення про наявність конфлікту між обвинуваченим та потерпілою, що не відповідає фактичним обставинам провадження; не зазначено, які відомості містяться у досліджуваних в ході судового розгляду письмових доказах, зокрема, у заяві ОСОБА_11 до органів поліції про вчинене кримінальне правопорушення, у протоколах слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , у висновку судово-медичної експертизи, а також не зазначено мотивів відкидання зазначених доказів;

- висновок суду про визнання недопустимим доказом висновку судово-медичної експертизи №97 від 26.04.2018 є помилковими та такими, що не ґрунтується на вимогах КПК України, оскільки норми кримінального процесуального закону не містять вимог щодо обов`язкового проведення такої окремої слідчої дії як освідування особи для призначення та проведення експертизи, натомість, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 242 КПК України, для встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень проведення експертизи є обов`язковим, при цьому, зазначений висновок експерта повністю відповідає вимогам закону;

- поза увагою суду залишилось те, що строки давності в зазначеному кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 минули ще 18.06.2018 та у суду були підстави для звільнення останнього від покарання на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Посилаючись на такі доводи, прокурор ОСОБА_10 вважає, що наявні в матеріалах кримінального провадження докази дозволяють дійти висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із чим просить повторно дослідити в повному обсязі письмові докази, допитати потерпілу ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , дослідити технічні записи судових засідань допиту вказаних осіб, а також скасувати виправдувальний вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим за ч. 1 ст. 125 КК України, призначити йому покарання у вигляді 200 годин громадських робіт та відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України звільнити останнього від відбування призначеного покарання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_11 вважає оскаржуваний вирок незаконним, необґрунтованим та невмотивованим з підстав невідповідності висновків суду встановленим у судовому засіданні обставинам та наявним у справі доказам з огляду на таке:

- зі змісту вироку не зрозуміло, за якою підставою обвинувачений ОСОБА_8 виправданий за відсутністю події кримінального правопорушення або за недоведеністю вчинення останнім кримінального правопорушення;

- судом не було враховано зміни обвинувачення та, як наслідок, враховані інші обставини, зазначені у першому обвинувальному акті від 29.01.2016;

- висновок суду про те, що висновок експерта №97 від 26.04.2018 складено на підставі акту судово-медичного дослідження №317 від 21.06.2016 не відповідає дійсності, натомість, зазначений висновок надано на підставі ухвали слідчого судді Ізмаїльського міськрайсуду Одеської області від 24.04.2018 про проведення судово-медичної експертизи за клопотанням прокурора;

- суд не надав належної оцінки долученому до матеріалів провадження та дослідженому в судовому засіданні протоколу слідчого експерименту від 22.12.2017 за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 в присутності судово-медичного експерта, показанням допитаного 14.06.2017 в судовому засіданні експерта ОСОБА_15 щодо наявності у неї тілесних ушкоджень, а також поясненням вищевказаних свідків, наданих в судовому засіданні суду 1-ої інстанції;

- посилання суду в оскаржуваному вироку на ту обставину, що нею не було надано суду медичних документів для підтвердження наявності тілесних ушкоджень є необґрунтованим, натомість, тілесні ушкодження були відображені експертом у висновках;

- судом не було вмотивовано висновку щодо відмови в задоволенні її цивільного позову про стягнення моральної шкоди.

Посилаючись на викладене, потерпіла ОСОБА_11 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання згідно санкції цієї статті КК України, а також задовольнити її цивільний позов та стягнути з ОСОБА_8 на її користь 50000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 3000 грн. судових витрат, пов`язаних із наданням їй правової допомоги, тобто загалом 53 000 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_7 яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 , думку обвинуваченого та захисника, які заперечували проти їх задоволенні, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Однак, апеляційним судом встановлено, що зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано не було.

Як передбачено ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Ухвалюючи вирок, суд, за приписами ст. 368 КПК України, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Положеннями ч. 1 ст. 91 КК України визначені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

При цьому, правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано особі.
Водночас, як вбачається з матеріалів провадження, обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001858 від 18.07.2016 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України складено слідчим ОСОБА_16 та затверджено прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_10 29.08.2016 (а.п. 2-4).

В подальшому, прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_10 21.01.2020 на підставі ст. 338 КПК України було змінено обвинувачення з метою збільшення його обсягу (а.п. 160-162).

Однак, як вбачається із оскаржуваного вироку, суд 1-ої інстанції в його мотивувальній частині зазначив формулювання обвинувачення, визнаного судом недоведеним, відповідно до первісного обвинувального акту від 29.08.2016, тобто формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і те, яке було викладене судом у вироку, є різними за змістом.

Окрім того, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи прокурора відносно того, що у оскаржуваному вироку взагалі не викладено показання допитаних судом 1-ої інстанції потерпілої ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Приписами ч. 1 ст. 94 КПК України передбачено, що суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Аналіз мотивувальної частини вироку свідчить про те, що судом частково викладено зміст показань обвинуваченого та потерпілої, натомість не викладено зміст показань свідків, які мають не менш вагоме і визначальне значення. Зокрема, тезисно пославшись на пояснення свідків суд не розкрив зміст цих показань, їх належність до обставин події та доказове значення.
Водночас, аналіз норм кримінального процесуального законодавства свідчить про те, що при обґрунтуванні своїх висновків суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, у висновку експерта, та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи тощо.
Вказані обставини свідчать про те, що оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції постановлено з істотним порушенням вимог ст.ст. 337, 374 КПК України, що є безумовною підставою для його скасування.

З огляду на це, апеляційний суд враховує положення ч. 1 ст. 412 КПК України, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Пункт 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Водночас, згідно положень п.1 ч.1 ст. 415 КПК України суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п.п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме принцип верховенство права.
Відповідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
При цьому, апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язанні неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.
В той же час, у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Тобто, значення загальних засад кримінального провадження як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
Таким чином, оскільки судом 1-ої інстанції при розгляді справи були істотно порушені загальні засади кримінального провадження, а саме законність, апеляційні скарги прокурора та потерпілої підлягає частковому задоволенню, а вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК, скасовуючи вирок та призначаючи новий судовий розгляд у суді 1-ої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Отже, під час нового розгляду, суду 1-ої інстанції, неухильно дотримуючись вимог КПК України, необхідно звернути увагу на встановлені під час апеляційного розгляду та зазначені в ухвалі апеляційного суду факти порушення вимог кримінального процесуального закону, провести судовий розгляд провадження відповідно до вимог КПК України, та прийняти за його результатами законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись ст.ст. 24, 370, 373, 376, 404, 405, 407, 409, 411, 412, 415, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 30.03.2021 у кримінальному провадженні №0001858 від 18.07.2016, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження №0001858 від 18.07.2016 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України в суді 1-ої інстанції іншим складом суду зі стадії підготовчого провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4