Справа № 484/1518/22
Провадження № 1-кс/484/222 /22
У Х В А Л А
про застосування запобіжного заходу

01 липня 2022 року м. Первомайськ

Слідчий суддя Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурорів Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , слідчого СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 , а також підозрюваного ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянув винесене у кримінальному провадженні № 0000026 слідчим СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 , погоджене з прокурором Первомайської окружної прокуратури ОСОБА_3 клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Срєтєнська Срєтєнського району Читинской області, громадянина України, зареєстрованого і мешканця АДРЕСА_1 , освіта вища, не одруженого, пенсіонера, раніше не судимого, паспорт у виді ID картки № НОМЕР_1 , виданий 10.01.2019 року органом 4814, РНОКПП НОМЕР_2 ,
підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 114-1 КК України, а саме у вчиненні закінченого замаху на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України в особливий період, -

ВСТАНОВИВ:

СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області розслідується кримінальне провадження № 0000026 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 114-1 КК України.
26.06.2022 року про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення повідомлено ОСОБА_6 .
27.06.2022 року слідчий за погодженням з прокурором звернулася до суду з клопотанням про обрання підозрюваному ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивуючи тим, що злочин, у вчиненні замаху на який він підозрюється, є тяжким; перебуваючи на волі, він може переховуватись від органів досудового розслідування і суду, незаконно впливати на свідків; вчинити інші правопорушення чи довести до кінця правопорушення, у замаху не яке він підозрюється. На думку прокурора про такі ризики свідчить тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 , а також те, що він проживає поряд з військовою частиною, може залякувати свідків і погрожувати їм; він вживає алкогольні напої, залишає місце проживання, їздив у м. Слов`янськ, внаслідок чого не з`явився до слідчого.
В судовому засіданні прокурор підтримала клопотання, просила його задовольнити.
Підозрюваний ОСОБА_6 обґрунтованість підозри не оспорював, однак проти тримання його під вартою заперечував, просив залишити його на волі, щоб він мав можливість доглядати за матір`ю похилого віку. Пояснив, що не мав умислу перешкоджати роботі ЗСУ, але проживає навпроти військової частини. Військовослужбовці над ним сміються, погрожують йому, показують кулаки, кривляються. Його це обурило. Неодноразово він звертався до військової частини і просив припинити таку поведінку військовослужбовців, але результату не було. Тоді він написав листівку і наклеїв її на військову частину. Вважає, що ті військовослужбовці, що з нього знущаються, не мають захищати вітчизну, тому що нападають на цивільних осіб. Коли це робив, був нетверезий. Майже щодня вживає алкоголь, здебільшого медичний спирт, але він пенсіонер, сім`ї не має і може собі таке дозволити. Дійсно, він залишив місто Первомайськ з метою уникнути затримання, при цьому залишив матір одну вдома, змінював номери телефонів, щоб його не відстежили, а коли сусідка повідомила, що його звільнили, він одразу повернувся, однак був доставлений у поліцію і йому повідомили про підозру. Повернувшись додому, відчув полегшення, готовий нести відповідальність, але просить не брати його під варту.
Захисник підтримала думку підозрюваного, просила обрати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою його реєстрації. Додала, що дії ОСОБА_6 вчинені з особистих мотивів, через образу його військовослужбовцями. Такі дії не мали на меті і не могли перешкодити діяльності ЗСУ. Тому вважає, що підозра необґрунтована.
Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши додані до клопотання документи та ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, приходжу до висновку, що клопотання підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
30.05.2022 року до Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області надійшла заява начальника Первомайського РВ УСБУ в Миколаївській області про те, що мешканець м. Первомайська Миколаївської області ОСОБА_6 під час дії на території України військового стану здійснив перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України шляхом розклеювання листівок з написами, які дискредитують ЗСУ.
Інформація про зазначене кримінальне правопорушення внесена до ЄРДР 30.05.2022 року за № 0000026 за ч. 1 ст. 114-1 КК України.
30.05.2022 року проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000026 доручено СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області.
Згідно повідомлення про підозру від 26.06.2022 року під час досудового розслідування встановлено, що 30.05.2022 близько 06:00 години ОСОБА_6 знаходився біля військової частини НОМЕР_3 , яка розташована по АДРЕСА_2 , де в нього виник умисел на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України.
Достовірно знаючи, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб; Указами Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022, від 18 квітня 2022 року №259/2022 та від 17 травня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб і в подальшому з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, та з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з метою реалізації свого злочинного задуму, спрямованого на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України в особливий період, з метою підриву обороноздатності України в умовах воєнного стану, незаконно, використовуючи заздалегідь виготовлені листівки з надписами: «СДАВАЙТЕСЬ. НАША РОДИНА СССР!!!! МОЛОДАЯ ГВАРДИЯ» та «УКРАИНСКИЕ ВОЕНОСЛУЖАЩИЕ СДДАВАЙТЕСЬ! МОЛОДАЯ ГВАРДИЯ», перебуваючи біля військової частина НОМЕР_3 , яка розташована по АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 розмістив вищевказані листівки на приміщенні військової частини НОМЕР_3 .
У подальшому вказані листівки були виявлені військовими, які проходять службу у вищевказаній частині: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які повідомили про їх розміщення командиру частини ОСОБА_12 .
ОСОБА_13 не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, які не залежали від його волі, хоча і вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, а саме: не зважаючи на його заклики, викладені у листівках, здачі збройним силам країні агресору не допущено.
За таких обставин ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 114-1 КК України, а саме: закінченого замаху на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України в особливий період.
Відповідно до ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він підозрюється, обвинувачується.
Згідно до ч.2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
При вирішенні клопотання про застосування запобіжного заходу для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд згідно змісту вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КК України, зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Відповідно до ч.3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
Згідно до частини шостої цієї статті під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).
При цьому положення частини п`ятої вказаної статті щодо того, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р/2019 від 25.06.2019.
У вказаному рішенні Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кодексу, виходив з того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Конституційний Суд України вважає, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, визначених законами України. Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та виключно на підставі вмотивованого рішення суду.
Згідно з частиною першою статті 176 КПК України запобіжними заходами є особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, тримання під вартою.
Тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом серед усіх запобіжних заходів, передбачених Кодексом та є «винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу».
На думку Конституційного Суду України, положення частини п`ятої статті 176 КПК України допускає застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на підставі суто формального судового рішення, що порушує принцип верховенства права. У Рішенні наголошується, що оспорювана норма обґрунтовує необхідність тримання під вартою самою лише кваліфікацією злочину, що не забезпечує і не може забезпечити балансу між метою його застосування у кримінальному провадженні та конституційним правом особи на свободу та особисту недоторканність.
Конституційний Суд України неодноразово вказував, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, а також бути пропорційними та обґрунтованими. У разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи.
Разом з тим, відповідно до частин першої-четвертої статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.
Слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Враховуючи такі законодавчі правила і відповідні застереження, запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених у частині шостій статті 176 КПК України, може бути застосований виключно у випадку, якщо підозра є обґрунтованою, а також за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України. Тобто таких ризиків має бути встановлено два і більше, а в разі доведення наявності лише одного ризику та обґрунтованості підозри слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою.
При цьому положення частини шостої статті 176 КПК України не забороняють слідчому судді, суду застосовувати норми статей 177, 178, 183, 194 КПК України, а також Конституцію України і Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.
Усвідомлюючи необхідність супротиву, боротьби зі збройною агресією рф щодо України, безумовно, слід вживати всіх можливих заходів для виявлення зрадників, злочинців, осіб, які сприяють такій агресії і перешкоджають найшвидшій перемозі України, однак суд в усякому випадку повинен діяти виключно в межах Конституції, Законів України, дотримуватись балансу між суспільним інтересом і правами людини і громадянина, не допускати свавільного втручання в особисте життя, порушення прав людини через формалізм і не вдаватися до тоталітаризму, оскільки це спотворює саму мету побудови правової держави. Суспільний інтерес не звільняє органи досудового розслідування, прокурора, суд від обов`язку дотримуватись вимог Кримінального процесуального кодексу України, сумлінно виконувати свої обов`язки, сумлінно, ретельно і неупереджено проводити розслідування, судовий розгляд, уникати необ`єктивності, поверховості, репресивності тощо.
Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених статтею 175 КПК України.
Норми частини п`ятої статті 175 КПК України визнані такими, що не відповідають Конституції України, а щодо частини шостої статті 176 КПК України застереження в даному випадку відсутні.
У відповідності до п.4 ч.2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років. За вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 114-1 КК України передбачене покарання від 5 до 8 років позбавлення волі. Але, оскільки ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні закінченого замаху на вказаний злочин, відповідно до ч.3 ст. 68 КК України у випадку засудження йому може бути призначене не більше двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією частини статті КК України, тобто в даному випадку не більше 5 років 3 місяців позбавлення волі. Таке покарання дозволяє застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою до ОСОБА_6 за наявності обґрунтованої підозри, доведеності існування декількох ризиків, передбачених ст. 177 КПК України і неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Нечипорук та Йонкало проти України від 21.04.2011 термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (також рішення від 30.08.1990 у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fох, Campbell and Hartley v. the United Kingdom), п. 32, Series A, № 182).
КПК України встановлює обов`язок слідчого судді, суду розглядати обґрунтованість підозри, що за визначенням ЄСПЛ «є необхідною умовою законності тримання під вартою» («Нечипорук і Йонкало проти України», no. 42310/04, §219, 21 квітня 2011 року).
Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).
Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року Європейський Суд з прав людини зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності зі статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».
Аналізуючи положення практики ЄСПЛ, можна дійти висновку, що обґрунтованість підозри містить два аспекти. Перший стосується питання вчинення кримінального правопорушення, а другий доведення обставин, які за розумного неупередженого тлумачення викликають підозру щодо причетності певної особи до вчинення кримінального правопорушення. Разом з тим, доведення обставин, викладених в повідомленні про підозру, здійснюється наявними в матеріалах провадження доказами.
Тож, для вирішення питання про обґрунтованість підозри, перш за все слід визначитись із тим, чи містить виявлене діяння ознаки кримінального правопорушення, що може бути достатнім для проведення досудового розслідування, для чого слід проаналізувати склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 114-1 КК України.
Основним безпосереднім об`єктом злочину є національна безпека України у сфері державної безпеки, воєнній та інформаційній сферах. Додатковий безпосередній об`єкт злочину - законна діяльність Збройних Сил України та інших військових формувань, безпека руху, власність тощо. Предметом злочину, передбаченого ст. 114-1 КК України є законна діяльність ЗСУ та інших військових формувань України.
Збройні Сили України разом зі Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України, Державною прикордонною службою України та іншими військовими формуваннями утворюють систему суб`єктів забезпечення національної безпеки України (ст. 4 Закону України "Про основи національної безпеки України").
Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України покликані забезпечувати стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору в межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом (ч. 2 ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили України").
Суспільна небезпека злочину, що розглядається, полягає у тому, що в результаті незаконного втручання осіб в законну діяльність ЗСУ України та інших військових формувань створюються перешкоди в механізмі, спрямованому на забезпечення безпеки нашої держави від зовнішніх та внутрішніх загроз. А отже, у тому випадку, коли Збройні Сили України та інші військові формування, які покликані забезпечувати національну безпеку України, внаслідок чиїхось умисних та цілеспрямованих дій не здатні у повній мірі реалізовувати свої функції та свій потенціал, під загрозу спричинення шкоди ставиться зовнішня та внутрішня безпека України, її обороноздатність, цілісність та недоторканність.
З об`єктивної сторони злочин характеризується вчиненням діяння, яке полягає в перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань України.
Під перешкоджанням законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань України слід розуміти умисне створення перешкод або встановлення будь-яких обмежень у законній діяльності військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань України при виконанні ними своїх службових обов`язків.
Таким чином, перешкоджання фактично представляє собою цілеспрямовану діяльність, яка полягає у незаконному втручанні з метою створення перешкод, перепон, спрямованих на недопущення, припинення чи заборону певного явища чи діяльності або істотному зниженні її ефективності.
Перешкоджання законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань може виражатися у блокуванні, перекритті та знищенні шляхів, шляхопроводів за маршрутом пересування підрозділів ЗСУ та інших військових формувань; захопленні, пошкодженні, викраденні, знищенні засобів, необхідних для виконання поставлених перед ЗСУ та іншим військовим формуванням задач; застосуванням фізичного чи психічного насильства (погроз застосування насильства чи шантажу) по відношенню до військовослужбовців задля перешкоджання виконання останніми поставлених задач; невиконання необхідних дій, які залежать від суб`єкта, якщо внаслідок такого невиконання створюються перешкоди законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань; застосування підкупу чи використання обману задля припинення чи недопущення здійснення військовослужбовцями законної діяльності в особливий період; унеможливлення застосування військовослужбовцями сил та засобів ведення бою шляхом створення загрози для життя інших осіб або спричинення тяжких наслідків їх здоров`ю, або знищення чи пошкодження їх майна.
Перешкоджання може здійснюватися у двох основних видах: інтелектуальному та фізичному.
Інтелектуальне перешкоджання може виражатися у погрозах як військовослужбовцям, так і членам їх сімей з метою примусити перших не виконувати ті або інші дії.
Інтелектуальним перешкоджанням також можна визнати дії осіб, які, користуючись нестабільною ситуацією у суспільстві, політичною агітацією чи пропагандою окремих поглядів та ідей переконують військовослужбовців відмовитись від виконання своїх обов`язків нібито з гуманістичних мотивів.
Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину є обстановка вчинення злочину і час його вчинення - особливий період. Під особливим періодом треба розуміти період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (ст. 1 Закону України "Про оборону України").
Злочин вважається закінченим з моменту вчинення дій, спрямованих на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Суб`єкт злочину - загальний (фізична, осудна особа, яка досягла віку шістнадцяти років). З суб`єктивної сторони перешкоджання законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань може бути вчинене лише умисно як з прямим, так і з непрямим умислом. В злочині, який аналізується, діяння особи злите з суспільно небезпечними наслідками. Тобто саме перешкоджання і є суспільно небезпечним наслідком. А отже, неможливо, знаходячись у стані осудності та вільного вибору напрямку своєї поведінки, вчинити дію, не бажаючи її вчинити. Відповідно, неможливо, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, за таких умов не бажати їх настання, вчиняючи відповідне діяння. Тому висновок щодо форми вини у злочині, передбаченому ст. 114-1 КК України, необхідно зробити на користь прямого умислу. Мотиви та мета злочину не мають кваліфікуючого значення та можуть бути будь-якими, що не впливає на кваліфікацію (за виключенням випадків, коли злочин, передбачений ст. 114-1 КК України, утворює реальну чи ідеальну сукупність з іншим злочином).
Злочин, передбачений ч. 1 ст. 114-1 КК України, вважається закінченим з моменту виконання будьяких дій, спрямованих на перешкоджання законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань або припинення такої діяльності. При цьому для кваліфікації дій особи не має значення, чи унеможливили або ускладнили дії суб`єкта злочину законну діяльність військових підрозділів та формувань.
На підтвердження обґрунтованості підозри стороною обвинувачення надано певні докази. Зокрема, у протоколі огляду місця події зафіксоване приміщення військової частині, на зовнішньому боці якого були розміщені листівки; камерою відеоспостереження вказана ділянка оглядається і на диску з відеозаписом вказаної камери відеоспостереження зафіксовано, як ОСОБА_6 розклеює вказані у повідомленні про підозру листівки; 30.05.2022 року з дозволу власниці квартири ОСОБА_14 було проведено огляд квартири АДРЕСА_3 за місцем проживання ОСОБА_6 , під час якого було виявлено і вилучено комп`ютер і мобільний телефон марки «LG» ОСОБА_6 , які визнані речовими доказами. В комп`ютері і телефоні виявлено фотокартки заготовлених ОСОБА_6 листівок, в яких він закликає військовослужбовців ЗСУ здатися в полон, в тому числі у деяких прямо закликає здатися російській федерації. Крім того, виявлено різні зображення з символікою СРСР і закликами до повернення СРСР. Такі обставини зафіксовані у протоколі огляду предметів. У характеристиці з місця проживання голова ОСББ зазначив, що ОСОБА_6 ототожнює себе з росією, називає працівників поліції бендерівцями і фашистами.
Наведені докази спростовують пояснення ОСОБА_6 про те, що він розклеїв листівки на будівлі військової частини з особистих неприязних мотивів через знущання над ним військовослужбовців. Виявлені вище речі свідчать про негативне ставлення ОСОБА_6 до ЗСУ, вцілому до незалежності України і про його підтримку дій країни агресора, а зміст листівок не містить жодних закликів до припинення особистих образ. Такі листівки містять заклики до здачі військових, тобто очевидно, до припинення ними військової діяльності, направленої на захист України від агресора.
З пояснень свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вбачається, що зміст розклеєних ОСОБА_6 листівок міг деморалізувати особовий склад військової частини.
У відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК України. Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті. При цьому підстав для визнання доказів недопустимими на даному етапі не встановлено.
На даній стадії кримінального провадження слідчий суддя лише вирішує питання про обґрунтованість підозри, що є значно вужчим поняттям ніж обґрунтованість обвинувачення. Факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що необхідні для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення.
Наведені вище докази переконують суд у тому, що підозра є обґрунтованою. У виявленому діянні формально наявні ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст. 114-1 КК України. Також наявні докази, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з вказаним діянням і вони на даній стадії не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування.
Дійсно, деякі обставини ще підлягають встановленню і перевірці, в тому числі експертним шляхом, що можливе лише в межах досудового розслідування. Також необхідно визначитися з остаточною кваліфікацією діяння з огляду на його формальний склад. Тож в цій частині клопотання є обґрунтованим.
Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
За таких обставин при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу в обов`язковому порядку судом повинні враховуватися вимоги ст.ст. 177-178 КПК України.
З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_6 є пенсіонером; має постійне місце проживання, за яким проживає тривалий час разом з матір`ю, 1933 року народження; не має інвалідності; не має інших родичів, дружини, дітей. Його мати також не має інших родичів або осіб, які б могли надавати їй допомогу в побуті у зв`язку з похилим віком. За місцем проживання ОСОБА_6 характеризується посередньо. До початку збройної агресії нарікань на його поведінку не було, але як зазначив голова ОСББ у характеристиці, в даний час ОСОБА_6 часто вживає алкоголь, ототожнює себе з росією, називає працівників поліції бендерівцями і фашистами. ОСОБА_6 раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебував, у зв`язках із злочинцями та зрадниками не помічений. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що він дійсно був притягнутий до адміністративної відповідальності за появу у громадському місці у стані алкогольного сп`яніння, саме під час візиту до слідчого. Сам ОСОБА_6 пояснив, що дійсно часто вживає алкоголь, зокрема медичний спирт, не завжди пам`ятає, що робить коли вип`є. Також знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_6 під час досудового розслідування залишив місце проживання і виїхав до іншої місцевості на межі із зоною бойових дій. Але, у той час ОСОБА_6 не мав статусу підозрюваного, йому не були роз`яснені права та обов`язки підозрюваного, в тому числі і заборона залишати місце проживання. ОСОБА_6 пояснив, що виїхав з метою уникнути кримінальної відповідальності і затримання, але з іншого боку, він добровільно повернувся і зазначив у суді, що визнає свою провину, готовий нести покарання і щасливий бути дома.
З огляду на те, що раніше ОСОБА_6 ніколи не притягувався до відповідальності, не вчиняв інших проступків і не допускав порушень загальновизначених правил поведінки в суспільстві; на нього ніколи не надходили скарги в жодні інстанції; він є особою похилого віку; ніколи не був помічений в агресивній поведінці, у застосуванні насильства як психологічного, так і фізичного щодо інших осіб, суд вважає, що прокурор не довів наявність таких ризиків, як можливість впливати на свідків та можливість вчинити інші правопорушення. При цьому слідчий суддя звертає увагу на те, що допитані в якості свідків особи, є високопосадовцями ЗСУ, тобто особами, які пройшли спеціальний суворий відбір, повинні мати високі морально ділові якості, психічну стійкість і за таких обставин можливість піддатися впливу з боку ОСОБА_6 , який вже має статус підозрюваного і перебуває під контролем правоохоронних органів, малоймовірна.
Разом з тим, слідчий суддя вважає доведеним ризик того, що ОСОБА_6 може залишити місце проживання і переховуватись від органу досудового розслідування або суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, тому що він так вже вчиняв. Пристрасть до вживання алкоголю збільшує такий ризик.
Репутація підозрюваного, на думку слідчого судді, свідчить про те, що тримання під вартою в даному випадку є занадто суворим запобіжним заходом і за складом особистості ОСОБА_6 , ставлення його до вчиненого, обставин та умов його життя, віку достатньо застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, який дозволить контролювати місце знаходження і поведінку підозрюваного, убезпечить свідків від впливу, а суспільство від вчинення ним інших правопорушень.
При цьому суд звертає увагу на те, що адекватність підозрюваного викликає сумніви. Його психічний стан потребує експертної перевірки з метою з`ясування можливості усвідомлювати вчинені ним діяння та можливість настання відповідних наслідків.
Таким чином, прокурором доведена обґрунтованість підозри та наявність лише одного ризику, і не доведена неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу та необхідність застосування лише такого запобіжного заходу як тримання під вартою.
Враховуючи наведене, в даному випадку запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , який підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 114-1 КК України, не може бути застосований. Але, оскільки доведено наявність лише одного ризику та обґрунтованість підозри, можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою.
Слідчий суддя вважає, що такий запобіжний захід як домашній арешт з покладенням на підозрюваного певних обов`язків та обмежень, цілком відповідає завданням кримінального провадження, забезпечить адекватну процесуальну поведінку підозрюваного, відсутність його впливу на свідків та унеможливить вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до ч.2 ст. 181 КПК України домашній арешт може бути застосований до ОСОБА_6 в даному випадку, а інші більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належного контролю за його поведінкою.
При цьому суд враховує, що ОСОБА_6 проживає з матір`ю, 1933 року народження, тобто з особою похилого віку, сам є пенсіонером, не має родичів, близьких, які б могли забезпечити його та матір продуктами харчування, ліками, іншими необхідними для життя засобами, тобто ОСОБА_6 має забезпечити себе самостійно. За таких обставин слідчий суддя вважає, що домашній арешт не може бути цілодобовим, оскільки це може призвести до неможливості зебезпечення життєдіяльності двох осіб. Тому слід визначити мінімально необхідний час, протягом якого ОСОБА_6 може залишати своє місце проживання для забезпечення своїх матеріально побутових потреб.
Крім того, на підставі ч.2 ст. 196 КПК України на ОСОБА_6 слід покласти передбачені п.п. 1,2,3, 4 ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язки, строком до двох місяців.
Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 181, 183, 186, 193, 194, 196, 309, 310 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити частково.
Обрати підозрюваному у кримінальному провадженні № 0000026 ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Срєтєнська Срєтєнського району Читинской області, громадянину України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк до 29 серпня 2022 року включно, зобов`язавши його не залишати своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 13.00 години поточного дня до 07.00 години наступного дня. Зобов`язати ОСОБА_6 прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або до суду в межах наданого кримінального провадження, а також покласти на нього на строк до 29 серпня 2022 року включно наступні обв`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:
- періодично прибувати до слідчого СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 у визначений нею час;
- не відлучатися з м. Первомайська без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання;
- утриматися від спілкування з особами, причетними до наданого кримінального провадження, визначеними слідчим.
Строк дії ухвали до 29 серпня 2022 року включно.
Попередити ОСОБА_6 , що у разі невиконання ним покладених на нього обов`язків, а також у разі неявки за викликом слідчого, прокурора або суду без поважних причин або неповідомлення слідчому, прокурору або суду про причини своєї неявки, запобіжний захід може бути змінено на більш суворий.
Надану ухвалу передати для виконання Первомайському РВП ГУНП в Миколаївській області.
Ухвала підлягає негайному виконанню.
Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ: