ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2021 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4
за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0001382 від 02.11.2018 року, за апеляційними скаргами прокурора Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , поданих на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 січня 2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 січня 2021 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , непрацюючого, українця, громадянина України, не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання у виді 3-х (трьох) років обмеження волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання, якщо він протягом 1 (одного) року 6 (шести) місяців випробувального строку не вчинить нового злочину і відповідно до ст. 76 КК України виконає покладені на нього судом обов`язки.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення експертиз по справі в сумі 2 673 грн. 92 коп.
Вирішено питання щодо долі речових доказів у даному кримінальному провадженні.
ЄУНСС:725/2498/19
Провадження №11-кп/822/425/21 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_9
Категорія ч.1 ст.289 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_1 .

На вказаний вирок суду прокурор Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_10 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , кожен окремо,подали апеляційну скаргу.
В своїй апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_5 просив вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 січня 2021 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України - скасувати в частині призначення покарання та звільнення від відбування основного покарання з випробуванням, у зв`язку із застосуванням закону про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, а також через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким останнього визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання у виді 4-х років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду першої інстанції просив залишити без змін.
Свої апеляційній доводи обґрунтовував ти, що судом першої інстанції було неправильно застосовано до ОСОБА_8 вимоги ст. 75 КК України, що призвело до призначення йому необґрунтовано м`якого покарання.
На думку прокурора, районним судом не було враховано характер скоєного злочину, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення та наявність кваліфікуючих ознак, а також те, що ОСОБА_8 вчинив злочин, будучи працівником правоохоронного органу, за місцем роботи характеризувався негативно, свою вину не визнав.
Захисник ОСОБА_6 , діючий в інтересах ОСОБА_8 , в поданій ним апеляційній скарзі, просив скасувати вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 січня 2021 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, та постановити ухвалу про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення. Також просив вирішити долю речових доказів в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.
Зазначив, що висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 за ч.1 ст. 289 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на недопустимих доказах, які зібрані внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвели до неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність.
Вказував, що 12.11.2018 року заступником прокурора Чернівецької області було винесено постанову про доручення проведення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, у зв`язку з його неефективністю, оскільки станом на момент винесення вказаної постанови Державне бюро розслідувань не розпочало функціонування.
29.12.2018 року ОСОБА_8 , який на той час працював в Управлінні ПП в Чернівецькій області, складено та вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України.
Зазначав і про те, що у відповідності до п.1 ч.4 ст. 216 КПК України, слідчі органи ДБР здійснюють досудове розслідування злочинів, вчинених, крім іншого, працівниками правоохоронних органів, однак всупереч вимогам закону матеріали кримінального провадження у 3-місячний строк після початку здійснення ДБР функції досудового розслідування не були передані до відповідного підрозділу (органу) ДБР для продовження провадження.
Звертав увагу і на те, що під час проведення слідчим СВ Чернівецького ВП 06.11.2018 року огляду місця події було грубо порушено право ОСОБА_8 на захист, оскільки він був фактично затриманий і перебував у статусі підозрюваного, однак останньому відповідно до ч.1 ст. 42 КПК України не було роз`яснено його прав, зокрема і право на забезпечення захисником.
Також посилався і на те, що під час проведення слідчою впізнання з ОСОБА_8 було також порушено право останнього на захист, оскільки під час проведення вказаної процесуальної дії йому не було роз`ясненні права підозрюваного, передбачені ст. 42 КПК України.
В своїх доповненнях до апеляційної скарги апелянт зазначив, що рішення про зміну підслідності(доручення проведення досудового розслідування іншому органу, в тому числі слідчому підрозділу вищого рівня), прийняті прокурором 11.02.2019 р. та 21.02.2019 р. , слід розцінити критично, оскільки прокурором не надана оцінка досудового розслідування,а вказані постанови є невмотивовані, що свідчить про отримання доказів у кримінальному провадженні не уповноваженими особами поза межами процесуальних строків.
На вказану апеляційну скаргу захисника прокурор ОСОБА_5 подав заперечення, в якому просив відмовити у її задоволенні.
Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 24.10.2018 р., побачивши в Інтернет порталі «ОLХ» оголошення про продаж транспортного засобу "Mercedes S» д.н.з. НОМЕР_1 , за телефоном, вказаним в оголошенні, зв`язався із володільцем автомобіля громадянином Йорданії ОСОБА_11 та домовився про зустріч для огляду.
При зустрічі із володільцем, ОСОБА_8 оглянув транспортний засіб та повідомив, що подумає над питанням придбання автомобіля та передзвонить власнику.
26.10.2018 р. ОСОБА_8 повторно зустрівся із громадянином Йорданії ОСОБА_11 та висловив останньому прохання одноособово проїхати за кермом автомобіля для тестування. При цьому, ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_11 охороняти його велосипед, на якому ОСОБА_8 приїхав на зустріч, поки він буде тестувати автомобіль. Однак, в одноособовому керуванні ОСОБА_8 було відмовлено. Тому він, усвідомлюючи, що вільно заволодіти транспортним засобом йому не представиться можливим, від тестування автомобіля шляхом керування відмовився.
Після цього, 01.11.2018 р. приблизно о 18.00 год. ОСОБА_8 , переслідуючи злочинний умисел, направлений на незаконне, протиправне, відкрите заволодіння автотранспортним засобом, під приводом повторного огляду автомобіля марки "Mercedes S» д.н.з. НОМЕР_1 , знову домовився із громадянином Йорданії ОСОБА_11 про огляд автомобіля. В телефонній розмові вони домовились зустрітись по вулиці Головній, що біля парку культури і відпочинку ім. Т. Шевченка. На виконання домовленості, ОСОБА_11 під`їхав на автомобілі марки "Mercedes S» д.н.з. НОМЕР_1 за адресою, що по вул. Головній, 125, в м. Чернівці, де припаркував вказаний транспортний засіб навпроти парку і залишився чекати на ОСОБА_8 в салоні машини.
ОСОБА_8 , підійшовши до ОСОБА_11 , який сидів в салоні автомобіля і, маючи намір заволодіти автомобілем та під приводом перевірки справності транспортного засобу марки "MercedesS» д.н.з. НОМЕР_1 , попросив надати змогу протестувати його, на що продавець погодився за умови, що сам сяде поруч. ОСОБА_8 сів за кермо, а ОСОБА_11 , в свою чергу, сів на переднє пасажирське сидіння.
Далі ОСОБА_8 з дозволу ОСОБА_11 завів автомобіль та почав рух по вул. Головній в сторону площі Соборної.
На перших метрах руху ОСОБА_11 почув стук в задньому правому колесі автомобіля і тому, задля огляду колісної бази, попросив ОСОБА_8 зупинити автомобіль. Коли ОСОБА_11 вийшов з машини, ОСОБА_8 , який перебував за кермом автомобіля, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи, що ОСОБА_11 вже не створить йому будь-яких перешкод у заволодінні транспортним засобом, без дозволу останнього раптово натиснув на педаль акселератора та поїхав вперед по вулиці Головній в напрямку площі Соборної, залишивши ОСОБА_11 на місці зупинки та зник в невідомому напрямку, заволодівши таким чином автомобілем ОСОБА_11 .
Далі, ОСОБА_8 припаркував автомобіль, яким він заволодів, біля будинку №21 по вул. Гонти в м. Чернівці неподалік від місця свого фактичного проживання та з метою унеможливлення встановлення та ідентифікації транспортного засобу марки "MercedesS» д.н.з. НОМЕР_1 , зняв з нього номерні знаки та клеми з акумуляторної батареї.
Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційних скарг сторони обвинувачення та сторони захисту, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_8 та діючих в його інтересах захисників - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 скасувати і постановити ухвалу про закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченому і останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав наведених в апеляційних скаргах та обговоривши наведені у них доводи, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Тобто воно повинно бути ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, та в якому наведені належні та достатні мотиви і підстави його ухвалення.
Вказані вимоги закону, на думку колегії суддів, районним судом дотримано не було.
Частиною другою ст. 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до приписів ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Обов`язок доказування у кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, - на потерпілого.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
При цьому, зазначені обставини встановлюються на підставі доказів, які повинні відповідати критеріям належності, допустимості та у своїй сукупності - достатності для постановлення обвинувального вироку.
Відповідно до вимог ст. 86 КПК України докази визнаються допустимими, якщо їх отримано у порядку, встановленому цим Кодексом.
Докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином.
Недодержання вказаних вимог має наслідком визнання доказів недопустимими, вони не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень, на них не може послатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно з приписами ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі, внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Тобто здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.
Як убачається з матеріалів справи, досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 здійснювалось неуповноваженим на те органом, з огляду на наступне.
Згідно зі ч. 1 ст. 216 КПК України, слідчі органів Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування.
Зі змісту частин 4 ст. 216 КПК України вбачається, що слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, зокрема, вчинених працівником правоохоронного органу.
Як було встановлено судом першої та апеляційної інстанції, що на момент вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину, останній був працівником правоохоронного органу.
Так, 02.11.2018 року до ЄРДР були внесені відомості за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, та здійснення досудового розслідування, відповідно до постанови заступника прокурора Чернівецької області від 12.11.2018р., було доручено СУ ГУНП в Чернівецькій області, оскільки ДБР не розпочало функціонування.
29 грудня 2018р. ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.
Абзацом 2 пункту 1 Розділу X «Прикінцеві положення» КПК України визначено, що положення частини четвертої статті 216 цього Кодексу вводяться в дію з дня початку діяльності Державного бюро розслідувань України, але не пізніше п`яти років з дня набрання чинності цим Кодексом.
Відповідно до п. 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" КПК України до дня введення в дію положень частини четвертої статті 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, - щодо злочинів, передбачених частиною четвертою статті 216 цього Кодексу.
19.11.2012 року КПК України набрав чинності, тому з 20.11.2017 року, тобто після спливу 5 років, які встановлені вищезазначеними положеннями кримінального процесуального закону, слідчі органи прокуратури втратили повноваження щодо здійснення досудового розслідування злочинів, підслідних ДБР.
Відповідно до офіційного оголошення, розміщеного в газеті «Урядовий кур`єр» № 221 ( НОМЕР_2 ) від 23 листопада 2018 року, Державне бюро розслідування починає здійснювати свою правоохоронну діяльність 27.11.2018 року.
Таким чином, на час внесення відомостей в ЄРДР та визначення органу досудового розслідування цього кримінального провадження, слідчі органи прокуратури вже не мали повноважень проводити досудове розслідування кримінальних проваджень, підслідних ДБР, а слідчі органи державного бюро розслідування ще не розпочали діяльність та не могли здійснювати ефективне досудове розслідування, тому заступником прокурора Чернівецької області ОСОБА_12 12 листопада 2018 р. правомірно доручено проведення досудового розслідування - СУ ГУНП в Чернівецькій області.
Разом з тим, згідно з імперативними вимогами розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до яких матеріали кримінального провадження, які на день набрання чинності цим Законом перебувають в іншому органі досудового розслідування на стадії досудового розслідування, але відповідно до цього Закону підслідні ДБР, у тримісячний строк після початку здійснення ДБР функції досудового розслідування передаються до відповідного підрозділу (органу) ДБР для продовження провадження.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, на момент вручення ОСОБА_8 підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, стороні обвинувачення було відомо, що ОСОБА_8 являється працівником правоохоронного органу, а тому досудове розслідування після 27.11.2018 року (тобто після початку здійснення Державним бюро розслідування правоохоронної діяльності) повинно було здійснюватись слідчими ДБР.
Колегією суддів встановлено, що після закінчення граничного тримісячного строку, визначеного розділом VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державне бюро розслідувань», підслідність у даному кримінальному провадженні змінювалась декілька разів, проте таке кримінальне провадження не було передано до відповідного підрозділу (органу) ДБР для продовження провадження.
Згідно зі ч. 5 ст. 36 КПК України, Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування.
Відповідно до висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 травня 2021 року
(справа № 640/5023/19, провадження № 51-2917 кмо 20), обов`язковою передумовою реалізації Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК, є оцінка досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 КПК, як неефективного та відображення такої оцінки у постанові з наведенням відповідного мотивування.
Наявність відповідних відомостей, які стосуються конкретного кримінального провадження, щодо його неефективності відповідним прокурором може бути встановлено на будь-якому етапі досудового розслідування, в тому числі і на його початку, та бути підставами для прийняття рішення в порядку і відповідно до вимог ч. 5 ст. 36 КПК.
У кожному конкретному випадку наявність таких підстав має бути обґрунтована у відповідному процесуальному рішенні - постанові Генерального прокурора, керівника обласної прокуратури, їх перших заступників та заступників про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, яка має відповідати вимогам ст. 110 КПК, у тому числі бути вмотивованою, надавати обґрунтоване пояснення щодо фактичних та юридичних підстав прийнятого рішення.
Постанова про доручення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, її обґрунтування та вмотивування має бути предметом дослідження суду в кожному кримінальному провадженні, яка здійснюється з урахуванням його конкретних обставин. Результати такого дослідження утворюють підстави для подальшої оцінки отриманих у результаті проведеного досудового розслідування доказів з точки зору допустимості.
Як встановлено колегією суддів, 11.02.2019 року першим заступником прокурора Чернівецької області було винесено постанову про зміну підслідності та проведення досудового розслідування доручено СВ Чернівецького ВП ГУП в Чернівецькій області.
В подальшому, 21.02.2019 року заступник прокурора Чернівецької області своєю постановою змінив підслідність та доручив проведення досудового розслідування СУ ГУНП в Чернівецькій області у зв`язку з тим, що по даному кримінальному провадженню досудове розслідування проводиться неповно та не ефективно.
Разом з тим, аналізуючи вказане рішення заступника прокурора області, колегія суддів вважає, що воно не відповідає ст.110 КПК України, зокрема, у ньому не зазначено обґрунтоване та вмотивоване пояснення щодо фактичних та юридичних підстав прийнятого рішення.
Як вбачається з матеріалів провадження, на підставі вказаної вище постанови від 21.02.2019 року, слідчими Національної поліції було проведено низку процесуальних дій, у тому числі слідчих (розшукових), та закінчено досудове розслідування шляхом складання обвинувального акта.
Згідно з постановою об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 травня 2021 року (справа № 640/5023/19, провадження № 51-2917 кмо 20) у разі доручення Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування без встановлення неефективності досудового розслідування органом досудового розслідування, визначеним ст. 216 КПК, зазначені уповноважені особи діятимуть поза межами своїх повноважень. У такому випадку матиме місце недотримання належної правової процедури застосування ч. 5 ст. 36 КПК та порушення вимог статей 214, 216 КПК.
Зважаючи на встановлені обставини, апеляційний суд доходить висновку,що докази, отримані в ході досудового розслідування після 28 лютого 2019 року, є недопустимими на підставі ст.86, п.2 ч.3 ст.87 КПК України, оскільки зібрані не уповноваженими особами (органом), з порушення установленого законом порядку, а інші докази, зібрані до вказаної дати, як окремо так і в своїй сукупності не доводять поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_8 у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.
Презумпція невинуватості є одним з основних принципів сучасного кримінального провадження. Крім того, це положення закріплено в п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального правопорушення вважається невинним доти, доки його вина не буде встановлена в законному порядку.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, матеріали справи не містять достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Згідно зі ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
За таких підстав, апеляційна скарга прокурора ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 , підлягає задоволенню, при цьому обвинувальний вирок Першотравневого районного суду Чернівецької області від 29 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 289 КК України скасуванню, із закриттям кримінального провадження, як те передбачено ст.417 КПК України.
Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.
На підставі наведеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст.ст. 100, 284, 376, 404, 405, 407, 409, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , задовольнити.

Апеляційну скаргу прокурора Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 29 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст.289 КК України - скасувати і кримінальне провадження закрити, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Речові докази:
-автомобіль марки «Mercedes S320CDI» н.з. НОМЕР_1 повернути потерпілому ОСОБА_11 ;
-роздруківки в кількості 11 аркушів із сайту оголошень «ОЛХ» залишити у матеріалах кримінального провадження;
- DVD диск із відеозаписом, який відповідно до постанови слідчого від 28.12.2018 року визнано речовим доказом, залишити у матеріалах кримінального провадження.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3