Справа №585/3239/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/682/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 січня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про дострокове звільнення, -

ВСТАНОВИЛА:

У поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 не погоджується з ухвалою суду, просить її скасувати та постановити нове рішення, яким звільнити засудженого достроково від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 січня 2021 року було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про дострокове звільнення від довічного позбавлення волі. Своє рішення суд вмотивував тим, що на законодавчому рівні не передбачено можливості дострокового звільнення засудженого до довічного покарання.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваної ухвали, яка на його думку, не відповідає вимогамКПК та ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права України. На його переконання засуджений до довічного покарання має отримати можливість через певний проміжок часу предстати перед комісією чи іншим органом, який би здійснив оцінку особи засудженого на предмет перевиховання та звільнити чи відмовити у його звільненні.

Вислухавши доповідь судді, позицію захисника, який апеляційну скаргу засудженого підтримав в повному обсязі, прокурора, який просив залишити ухвалу без зміни, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Відповідно дост. 370 КПК рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченихКПК України.

Враховуючи вимоги ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_9 був засуджений 15 липня 2003 року Апеляційним судом Чернігівської області за ч. 4 ст. 187, п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК та на підставі ст. 70 КК було призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

З 17 листопада 2004 року засуджений перебуває в ДУ «Роменська ВК (№ 56)».

19 липня 2014 року застосовано заміну умов тримання відповідно до ст. 151 1 КВК.

За час відбування покарання має ряд позитивних відгуків та характеристик від різних неурядових організацій щодо його активної громадської позиції.

Також, за час перебування в установі виконання покарань отримав освіту за різними напрямками.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 537 КПК, під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно дострокове звільнення від відбування покарання.

Ч. 1 ст. 81 КК передбачено, що особи які відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

При цьому, у ч. 3 вище зазначеної статті мова йде про строки, після фактичного відбуття яких засудженого може бути звільнено, зокрема, не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин; не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин; не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

П. 6-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року№ 7 «Про практику призначення судамикримінального покарання» передбачено, що найбільш суворий вид покарання - довічне позбавлення волі виключає можливість визначення його половини чи двох третин.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м?яким» від 26 жовтня 2002 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м?яким може бути застосовано тільки після фактичного відбуття тієї частини строку покарання, яка зазначена у ч. 3 ст. 81, ч. 4 ст. 82 та ч. 3 ст. 107 КК.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, при прийнятті ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_8 , і такі правові положення не суперечатьст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та Конституції України.

Європейським судом з прав людини при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року було обговорено питання законності застосування довічного ув?язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув?язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальний строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання.

Таке право на помилування в Україні передбаченост. 87 КК.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув?язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об?єднаного Королівства» Європейським судом було зазначено, що ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув?язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта практиці Європейського суду з прав людини.

Суд першої інстанції проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м?яким, лише шляхом помилування засудженого, а заміна невідбутої частини покарання більш м?яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

Посилання засудженого на порушення cт. Конституції України, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права України та КК, КПК, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» та норми Конституції України в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі чи заміни покарання більш м?яким покаранням, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Згідно із ч. 1ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Європейський суд з прав людини у пунктах 51, 52 рішення «Вінтер та інші проти Об?єднаного Королівства» від 09 липня 2013 року, пославсь на висновки, викладені у рішеннях «BabarAhmadandOthers v. theUnitedKingdom» (nos.24027/07, 11949/08, 36742/08, 66911/09 and 67354/09, 10 April 2012), «HarkinsandEdwards v. theUnitedKingdom» (nos. 9146/07 and 32650/07, 17 January 2012), а саме у п.51. зазначено, що «Суд виходив з того, що враховуючи те, що суд позначив питання доступного відповідачу пом?якшення, довічне рішення, призначене на основі суддівського розсуду щодо належного рівня покарання і стримування після засудження за вкрай тяжкий злочин не буде являти собою нелюдське або таке, що принижує гідність покарання. Нарешті, підкресливши, що довічне рішення було покаранням як крайній захід, що жодне із законодавчих положень не вимагало від судді виносити таке рішення, якщо інтереси справедливості не вимагають цього, і що принципи, викладені в Додатку 21, повинні були застосовуватися гнучко, суд дійшов висновку: «В результаті, довічне рішення, продукт первинного законодавства, розрахований для деяких особливо тяжких злочинів, коли, відобразивши всі обтяжуючі і пом?якшувальні специфічні обставини, суддя переконаний в тому, що складові справедливого покарання і відплати вимагають прийняття довічного рішення. Якщо цей висновок виправданий, довічне рішення доречно: але тільки тоді, коли це не є обов?язковим або автоматичним, або мінімальним покаранням. У цих умовах норми Додатки 21 Закону 2003 року, і пункт 4, зокрема, які дозволили суду прийняти довічне рішення в разі виключної тяжкості, не суперечать і не є несумісними зі ст. 3 Конвенції».

Відповідно до ч. 1ст. 74 КК звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м?яким, а також пом?якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом?якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України».У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув?язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини, саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість, Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Однак, на даний час відсутні підстави для заміни судом призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, про що вірно було зазначено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі. Чинним законодавством передбачено можливість подання засудженим до довічного позбавлення волі клопотання про помилування, відтак доводи апеляційної скарги щодо відсутності в кримінальному законі можливості заміни довічного позбавлення волі не можуть бути враховані.

Оскільки законодавство України не передбачає можливість дострокового звільнення від покаранням у виді довічного позбавлення волі, суди, які керуються лише законом, повинні діяти лише в його межах, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_8 є обґрунтованим.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б потягли скасування чи зміну судового рішення, колегія суддів не вбачає, тому ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому в задоволенні апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 слід відмовити.

Керуючись ст.404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 січня 2021 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про умовно дострокове звільнення - залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4