ВИРОК
Іменем України
16.09.2021 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

провівши у відкритому судовому засіданні розгляд об`єднаних кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000840 від 20.08.2019 року та за №0001438 від 26.11.2020 року відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Великі Мости, Сокальського району, Львівської області, з професійно-технічною освітою, не одруженого, українця, громадянина України, раніше не судимого, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.4 ст.407 КК України

за участю обвинуваченого ОСОБА_4 ,-

ВСТАНОВИВ:

Старший солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом Збройних сил України, в порушення вимог статтей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтей 11, 16, 17, 30, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статті 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків 20.05.2019 року, самовільно залишив розташування військової частни НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) до моменту добровільної явки 27.08.2019 року у військову прокуратуру Львівського гарнізону.
Крім того, старший солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом Збройних сил України, в порушення вимог статтей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтей 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від несення обов`язків військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, о 08:00 год. 05.08.2020 року, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) в умовах особливого періоду та без поважних причин перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 до моменту добровільної явки, а саме 26.11.2020 року до Територіального управління ДБР, розташованого у м.Львові, що за адресою АДРЕСА_3 .
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.4 ст.407 КК України визнав повністю та пояснення надав аналогічні, викладеним в обвинувальних актах. Пояснив суду, що дійсно у зазначений період самовільно залишив військову частину та не повертався для проходження служби у зв`язку із сімейними обставинами. В цей період перебував за місцем свого проживання. Щиро розкаявся у вчиненому, просить суворо не карати.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його вина підтверджується зібраними по справі доказами, дійсність та достовірність яких учасниками судового розгляду не оспорюється та наданими в судовому засіданні поясненнями.

З врахуванням вимог ч.3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, враховуючи згоду учасників судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, роз`яснивши учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч.4 ст.407 КК України, оскільки ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину, будучи військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах особливого періоду, крім воєнного стану в зазначені в обвинувальних актах періоди.
Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд виходить із вимог статтей 50, 65 КК України щодо призначення покарання та з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи , - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, його наслідки, характер інкримінованого кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обставини, які пом`якшують обвинуваченому покарання, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставини, які обтяжують обвинуваченому покарання, відповідно до ст. 67 КК України - відсутні.

Відтак призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує, що обвинувачений вчинив злочини, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, а також особу обвинуваченого, який щиро розкаявся, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, а тому суд вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції статті у виді позбавлення волі. Враховуючи наявність обставин, що пом`якшують обвинуваченому покарання, те, що обвинувачений є учасником бойових дій, що стверджується посвідченням НОМЕР_2 , суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку із застосуванням статтей 75, 76 КК України.

Керуючись статтями 349, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.407 КК України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Згідно з ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та праці.

На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з дотриманням вимог статтей 349, 394 КПК України.
Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.
Суддя: ОСОБА_1