Справа № 301/2471/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" вересня 2021 р. м. Іршава

Слідчий суддя Іршавського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

старшого слідчого СВ ВП № 1 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Іршава Закарпатської області клопотання старшого слідчого СВ ВП № 1 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000282 від 19.08.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Старший слідчий СВ ВП № 1 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, погодженим прокурором Іршавського відділу Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання слідча зазначила, що 19 серпня 2021 року до чергової частини ВП №1 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області надійшла заява-звернення ОСОБА_5 , мешканця АДРЕСА_1 , про те, що гр. ОСОБА_6 вніс з невстановленими особами неправдиві відомості до офіційних документів, а саме проекту землеустрою на земельну ділянку за кадастровим номером :08:001:0059.

Вказані відомості 19 серпня 2021 року, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України,- підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів, вчинені повторно, або за попередньою змовою групою осіб.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_2 , захопив частину земельної ділянки гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , а саме від вулиці захопив 50 см. двору, а ближче до будинку вже захопив 2 метри. На вказаній земельній ділянці кадастровий номер :08:001:0059, площа 0,6 га., цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, гр. ОСОБА_7 почав будівництво.

27 серпня 2021 року надійшло клопотання заявника ОСОБА_8 про застосування заходів забезпечення в кримінальному провадження, шляхом накладення арешту на майно: земельну ділянку кадастровий номер :08:001:0059, площа 0,6 га., цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі житлової та громадської забудови.

Тому з метою відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення виникла необхідність у накладенні арешту на майно: земельну ділянку кадастровий номер :08:001:0059, площа 0,6 га., цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, власником якої є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_2 .

Слідча ззначає, що накладання арешту на вказане майно є забезпечення можливого відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення, і в разі не накладення арешту на вказане майно, може призвести до відчуження, зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити розслідуванню кримінального провадження та забезпечення можливого відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення конфіскації майна.

У судовому засіданні старша слідча СД ВП № 1Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 клопотання підтримала та просила таке задовольнити.

Власник земельної ділянки ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву у якій просив розглядати клопотання без його участі та відмовити у задоволенні такого.

Заслухавши слідчу ОСОБА_3 , ознайомившись з клопотанням про накладення арешту та доданими до нього матеріалами, слідчий суддя приходить до переконання про відмову у задоволенні даного клопотання з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Також, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи» (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16.10.2008 року).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Відповідно до вимог ст.131 КПК Україн арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження і застосовується тільки на підставах, передбачених ст.ст.132, 170 КПК України. Оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинне здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтовувати таку ініціативу з посиланням на норми закону.

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову /ч.1 ст.170 КПК України/.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Як вбачається з матеріалів доданих до клопотання, звертаючись до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, слідчий, в порушення вимог ст.171 КПК України не зазначив підстави та мету відповідно до положень ст.170 КПК України та належним чином не обґрунтував необхідності арешту майна та не вказав конкретну мету накладення арешту відповідно до вимог ч.2 ст.170 КПК України.

Метою застосування арешту майна є забезпечення можливості конфіскації майна або забезпечення цивільного позову. При цьому, слідчий, подаючи клопотання про арешт майна зобов`язаний навести підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна (правову кваліфікацію правопорушення, яке передбачає у вигляді конфіскації майна, докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди). Враховуючи зазначену мету арешту майна, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, має бути співмірною з розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Вимоги ч.1 ст.173 КПК України зобов`язують слідчого суддю, суд відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, за умов, за яких жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину і достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна: можливий розмір шкоди завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посилання на норми закону.

Слідчий суддя враховує, що згідно витягу з ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення внесені до реєстру 19.08.2021 на підставі заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 358 КК України.

Також, відповідно до клопотання та матеріалів справи не вбачається розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою чи фізичною особою. (ст. 173 КПК України).

При розгляді даного клопотання встановлено, що проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000282 від 19.08.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, повідомлення про підозру нікому не вручено, тобто на даний час підозрюваного не має, цивільний позов у даному кримінальному провадженні також ніким не заявлено, належних доказів, які б свідчили про правову підставу для арешту майна, можливий розмір шкоди завданої злочином, наслідки арешту майна для третіх осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження матеріали клопотання не містять, що свідчить про відсутність правових підстав у накладенні арешту на майно.

Документальне обґрунтування необхідності накладення арешту на земельну ділянку відсутнє, сукупність зазначених обставин засвідчує відсутність доцільності накладення арешту на майно у рамках даного кримінального провадження, порушеного за підробку документів, тому суддя вважає недоцільним накладення арешту завданням даного кримінального провадження.

Як вбачається з пояснень власника земельної ділянки ОСОБА_7 , то у 2019 році він купив нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , після чого 17.12.2019 згідно договору купівлі-продажу купив і земельну ділянку, на якій знаходиться вказане майно. Він жодним чином не захопив частину земельної ділянки, яка належить ОСОБА_9 .

Також, у протоколі допиту свідка ОСОБА_8 зазначено, що останній підписав акт погодження меж ОСОБА_7 ..

Стверджуючи про накладення земельних ділянок, що належать ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , клопотання не містить відомостей ні про місце накладення, ні про площу накладення.

Вважаю, що слідчим в клопотанні та в судовому засіданні не доведено необхідність арешту зазначеної у клопотанні земельної ділянки, зокрема, її значення як доказу у кримінальному провадженні за ч. 3 ст.358 КК України, а також існування ризиків, визначених ч.1 ст.170 КПК України.

Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до висновку, що потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, тому відповідно до вимог ст. 173 КПК України у задоволенні клопотання відмовити.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя приходить до висновку про необґрунтованість клопотання щодо накладення арешту та про відмову в його задоволенні.

З огляду на викладене, керуючись ст. ст. 131, 167, 170, 173 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ВП № 1 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000282 від 19.08.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України - відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Іршавського

районного суду: ОСОБА_1