Номер провадження: 11-кп/813/2018/21
Номер справи місцевого суду: 522/2581/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2021 року про продовження ОСОБА_9 обвинуваченомуу вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.6), п.11) ч.2 ст.115 КК України, строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000917 від 12 серпня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2021 року, задоволено клопотання прокурора та ОСОБА_9 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.6), п.11) ч.2 ст.115 КК України був продовжений строк тримання під вартою, до 05 листопада 2021 року включно, без визначення розміру застави.

Крім того, зазначеною ухвалою було відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_9 з тримання під вартою на запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем реєстрації або проживання, або орендованого місця проживання.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд першої інстанції не врахував наявність хронічних захворювань ОСОБА_9 та факт погіршення здоров`я останнього в умовах слідчого ізолятору.

Також захисник вказує, що обвинувальний акт до суду першої інстанції направлено 12

лютого 2021 року, при цьому, жодних дій, направлених на безперервний та своєчасний розгляд кримінального провадження не здійснюється. Суд першої інстанції, продовжуючи строки тримання під вартою, посилається на необхідність та неможливість дослідження доказів, проте не здійснює таке дослідження на протязі тривалого часу.

Захисник стверджує, що прокурор у своєму клопотанні посилається на ті ж самі ризики та обставини, на які посилався при продовження строку тримання під вартою 19 лютого 2021 року, 19 квітня 2021 року, 24 травня 2021 року та 15 липня 2021 року, тобто прокурор не довів, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, але такий факт не враховано в оскарженій ухвалі.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор Приморської окружної прокуратур м. Одеси ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення апеляційної скарг, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження за №0000917 від 12 серпня 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.6), п.11) ч.2 ст.115 КК України.
Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення по суті, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, оскаржену ухвалу суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_9 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_9 за ч.2 ст.15, п.6), п.11) ч.2 ст.115 КК України.

Оскарженою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2021 обвинуваченому ОСОБА_9 був продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000917, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Разом з тим, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину за який, у разі доведеності вини, йому може бути призначене покарання у виді позбавлення волі від 10 до 15 років позбавленням волі або довічного позбавлення волі.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та суду підтверджується також тим, що ОСОБА_9 після зміни йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт порушував покладені на нього обов`язки, ухилявся від явки до суду та слідчого, при цьому надавав медичну довідку про те, що хворіє на COVID - 19, яка за результатами перевірки слідчим суддею інформації щодо її достовірності, обвинуваченому не видавалась.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків обвинуваченим ОСОБА_9 , з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Так, кримінальне провадження за №0000917 від 12 серпня 2020 року, перебуває на стадії судового розгляду, однак на теперішній час у суді першої інстанції не допитані всі свідки у кримінальному провадженні, що дає підстави дійти висновку про наявність ризику незаконного впливу на них обвинуваченим ОСОБА_9 , з метою змінити їх первинні показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Аналізуючи характер та обставини злочину, який інкримінується ОСОБА_9 , а саме особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, який не було доведено до кінця (замах), апеляційний суд вважає, що у випадку застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавлення волі останній може незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року у своєму рішенні вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі судового розгляду не зможе запобігти заявленим прокурором ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_9 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про недоведеність існування передбачених ч.1 ст.177 КПК України ризиків є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Разом з тим, суд, враховуючи положення ч.4 ст.183 КПК України, а також обставин вчиненого злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.6), п.11) ч.2 ст.115 КК України, обґрунтовано не визначив ОСОБА_9 розмір застави.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції не врахував наявність хронічних захворювань ОСОБА_9 та факт погіршення здоров`я останнього в умовах слідчого ізолятору, апеляційний суд зазначає про таке.

Як убачається зі змісту оскарженої ухвали, суд першої інстанції врахував відповідь на адвокатський запит захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , від 07.09.2021 року №101/13-19, направленої головою спеціалізованої туберкульозно-пульмонологічної МСЕК ОСОБА_10 , яка зазначила, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07.12.1998 року було встановлено третю групу інвалідності з дитинства на 1 рік з рекомендаціями «продовжувати навчання» як учню 11 класу середньої школи. При переогляді 06.03.2000 року встановлена повторно третю групу інвалідності з дитинства на 1 рік з рекомендаціями «продовжувати навчання» на 2 роки на період навчання і отримання професії як студенту 1 курсу Київського технікуму Національного економічного університету. Документи на підставі яких було встановлено вперше та повторно третю групу інвалідності з дитинства ОСОБА_9 терміном на 1 рік були долучені до відповіді на запит.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що згідно наданих захисником документів, 07.12.1998 року на спеціалізованій туберкульозно-пульмонологічної МСЕК м. Києва ОСОБА_9 було встановлено третю групу інвалідності з дитинства строково, а саме терміном на 1 рік. Потім, при переогляді 06.03.2000 року встановлена повторно третю групу інвалідності з дитинства строком на 1 рік.

В подальшому, документів, які б підтверджували встановлення повторно третьої групи інвалідності ОСОБА_9 до суду надано не було, враховуючи те, що з моменту повторного встановлення ОСОБА_9 третьої групи інвалідності з дитинства строком на 1 рік пройшло більш ніж 20 років.

Окрім того, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2021 року керівництву філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області було доручено невідкладно організувати проведення медичного обстеження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із дослідженням органів грудної клітини обвинуваченого та з визначенням можливості лікування виявлених хвороб в умовах тримання під вартою.

На виконання зазначеної ухвали суду адміністрацією ДУ «ОСІ» було повідомлено, що ОСОБА_9 проведено медичне обстеження, однак будь-якої медичної документації щодо критичного стану здоров`я обвинуваченого, який би виключав можливість утримання особи під вартою в умовах слідчого ізолятора, суду надано не було.

При цьому, як вбачається зі змісту оскарженої ухвали, ОСОБА_9 під час судового розгляду зазначив, що йому було проведено медичне обстеження, надається лікування, він зараз перебуває в медичній частині слідчого ізолятора.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, згідно пункту 2 глави 2 розділу X Наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 року № 1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року №1348/5/572.

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного Наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Таким чином, лікування підозрюваного у разі наявності у нього медичних захворювань можливо в умовах ДУ «Одеській слідчий ізолятор» та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В свою чергу апеляційний суд зазначає про те, що захисником не додано до апеляційної скарги доказів того, що ОСОБА_9 звертався за медичною допомогою, та йому було відмовлено у наданні такої, або така допомога, якої він потребує в умовах лікувального закладу вказаного типу не може бути наданою. Також не надано доказів незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, який на теперішній час унеможливлює його перебування під вартою.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про наявність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 .

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст.28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Водночас ч.1 ст.318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28 та ч.1 ст.318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2021 року, якою ОСОБА_9 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.6), п.11) ч.2 ст.115 КК України був продовжений строк тримання під вартою на 60 днів до 05 листопада 2021 року включно, без визначення розміру застави залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст.28 КПК України, при розгляді кримінального провадження №0000917 від 12 серпня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.6), п.11) ч.2 ст.115 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4