справа № 631/1027/21
провадження № 1-кп/631/130/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засіданні ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 серпня 2021 року під № 0000653, щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новодмитрівка Сахновщинського району Харківської області, громадянина України, маючого середню освіту, працює на посаді тракториста у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ОПК Нова», не одруженого, утриманців не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України,

В С Т А НО В И В:

26 липня 2021 року у денний період доби, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_4 знаходився поруч із приватною територією, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_5 , на якій ОСОБА_4 бував раніше, та у нього виник злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна з вказаної території.

У вказаний час та у вказаному місці ОСОБА_4 , керуючись корисливим мотивом, переслідуючи злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправність своїх дій, скориставшись тим, що відповідна приватна територія знаходиться без нагляду, переконавшись, що за його діями не спостерігає власник майна та сторонні особи, шляхом відриву частини металевого паркану виконаного з сітки рабиця, проник на вказану огороджену територію та достовірно знаючи місце, де знаходяться ключі від одного з боксів, узяв їх без дозволу власника.

Зазначеними ключами ОСОБА_4 відчинив двері боксу, незаконно проникнувши до приміщення боксу, звідки таємно викрав гідромуфту з коробки передач трактору марки Т-150, що належить ОСОБА_6 , та яку останній зберігав у вказаному боксі з дозволу власника приміщення.

Після цього ОСОБА_4 покинув місце вчинення кримінального правопорушення злочину, а викрадене майно, вартістю якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 122 від 25 серпня 2021 року, склала 3020 гривень 00 копійок, незаконно обернув на свою користь та розпорядився ним за власним розсудом, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 матеріальний збиток на зазначену суму.

Окрім цього, 30 липня 2021 року у денний період доби, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_4 знаходився поруч із приватною територією, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_5 , на якій ОСОБА_4 бував раніше, та у нього виник злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна з вказаної території.

Реалізуючи свій злочинний намір у вказаний час та у вказаному місці, ОСОБА_4 діючи умисно та повторно, з корисливих мотивів, з метою наживи, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись тим, що відповідна приватна територія знаходиться без нагляду, шляхом відриву частини металевого паркану виконаного з сітки рабиця, проник на вказану огороджену територію та достовірно знаючи місце, де знаходяться ключі від одного з боксів, узяв їх без дозволу власника.

Зазначеними ключами ОСОБА_4 відчинив двері боксу незаконно проникнувши до приміщення боксу, звідки таємно викрав паливний насос з двигуна трактору марки Т-150, що належить потерпілому ОСОБА_6 , та який останній зберігав у вказаному боксі з дозволу власника приміщення.

В подальшому ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення злочину втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 1250 гривень 00 копійок відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 122 від 25 серпня 2021 року.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 на пропозицію суду щодо призначення йому захисника відмовився від останнього, зазначивши, що буде самостійно здійснювати захист своїх інтересів, при цьому, винним себе визнав повністю, пояснивши, що дійсно скоїв інкриміноване йому в вину кримінальне правопорушення при вищевикладених обставинах.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї провини, а також те, що він не ставить під сумнів фактичні обставини справи, а також правильність розуміння ним змісту цих обставин, у суду не виникає сумніву в добровільності та істинності позиції ОСОБА_4 .

Прокурор у судовому засідання посилаючись на те, що обвинувачений не оспорює фактичних обставин у справі, висловила думку про недоцільність досліджування під час судового розгляду справи усіх доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Потерпілий ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином відповідно до приписів Кримінального процесуального кодексу України. На адресу суду потерпілий ОСОБА_6 направив заяву, що була зареєстрована за вхідним № 6182/21 вх. від 11 листопада 2021 року, відповідно до якої посилаючись на те, що не оспорює обставини, викладені в обвинувальному акті, не заперечує проти розгляду справи в порядку, передбаченому частиною 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України, та просить розгляд справи провести за його відсутності.

У судовому засіданні у порядку, передбаченому статтею 325 Кримінального процесуального кодексу України, судом, з урахуванням думки учасників судового провадження, було вирішено питання про проведення судового розгляду без участі потерпілого, адже є можливим за їх відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, з огляду на те, що цивільний позов в рамках кримінального провадження заявлений не був.

У зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь - якого впливу із чиєї б то не було сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погодженні з кваліфікацією вчинених ним діянь, підтвердженням ним фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів та процесуальних витрат, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального кодексу України.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені статтею 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, в рішенні від 19 жовтня 2006 року у справі «Коваль проти України», відповідно до пункту 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, в рішеннях від 28 жовтня 2010 року у справі «Леонід Лазаренко проти України» та від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України» зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80 відповідно).

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 у вільній формі дав суду свої пояснення, зазначивши, що дійсно за наведених в обвинувальному акті обставин та відображеного алгоритму, 26 липня 2021 року в обідній час доби прийшов на огорожену територію, де знаходяться складські приміщення, які належать потерпілому, у якого він раніше працював та знав, де знаходяться ключі від боксів з майном. На територію він проник шляхом пошкодження забору із сітки та взявши ключи від боксу потрапив до середини, звідки забрав гідромуфту з коробки передач від трактору. Через декілька днів, а саме 30 липня 2021 року ОСОБА_4 знов повернувся до вказаних складських приміщень, в які проник таким же шляхом, як і 26 липня 2021 року, де з боксу викрав паливний насос з трактору. Також ОСОБА_4 вказав, що викрадені речі він здав до пункту приймоу металобрухту, а виручені кошти витратив на особисті цілі. У вчинені кримінального правопорушення обвинувачений щиро кається та виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Згідно із статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, про це наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 154/3213/16.

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина 2 статті 84 Кримінального процесуального кодексу України).

В свою чергу, з досліджених судом у судовому засіданні документів, що були надані стороною обвинувачення, судом встановлено наступне.

11 серпня 2021 року ОСОБА_6 , будучи повідомленим під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтею 383 Кримінального кодексу України, звернувся до Відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області з заявою, відповідно до якої просив вжити заходів до невідомої особи, яка в період часу з 26 липня 2021 року шляхом підборки ключів проникла на територію за адресою: АДРЕСА_3 та до боксу, звідки викрала майно, а саме: гідромуфти з коробки передач трактору марки Т-150 та паливний насос з двигуна трактору марки Т-150.

Протоколом огляду місця події від 11 серпня 2021 року та фототаблицею до нього, складених слідчим СВ Відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_7 за участю потерпілого ОСОБА_6 , у присутності понятих: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , зафіксовані обстановка та обставини вчинення крадіжки майна, що належить ОСОБА_6 , з території складських приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до копії договору купівлі продажу від 05 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_10 та зареєстрованого у реєстрі за № 2383, Мале приватне підприємство «Блок» в особі засновника підприємства ОСОБА_6 (продавець), з однією сторони та ОСОБА_5 (покупець), з іншої сторони уклали договір, згідно якого продавець передає за плату, а покупець приймає у власність нежитлову будівлю, виробничо складське приміщення, що знаходиться в селищі міського типу Нова Водолага, Нововодолазького району, Харківської області по вулиці Харківській, будинок № 144 В (реєстраційний номер 24959617).

З заяви ОСОБА_11 вбачається, що останній в порядку статті 93 Кримінального процесуального кодексу України, добровільно видав працівникам поліції коробку передач з трактору марки Т 150 та паливний насос з трактору Т 150, які придбав для власних цілей у чоловіка на ім`я ОСОБА_12 у липні 2021 року.

Постановою слідчого СВ Відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_13 від 02 вересня 2021 року гідромуфту з коробки передач з трактору марки Т 150, паливний насос з трактору Т 150 визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 серпня 2021 року під № 0000653 та передано на зберігання потерпілому ОСОБА_6 під розписку.

Згідно заяви ОСОБА_6 від 05 вересня 2021 року, останній отримав від працівників поліції коробку передач з трактору марки Т 150 та паливний насос з трактору Т 150, які зобов`язався зберігати до вирішення питання по суті.

Відповідно до висновку експерта за результатами товарознавчої експертизи № 122 від 25 серпня 2021 року, складеного судовим експертом ОСОБА_14 , вбачається, що станом на момент вчинення крадіжки, ринкова вартість запчастини до трактору: гідромуфта з коробки передач трактору марки Т 150 складає 3020 гривень 00 копійок, ринкова вартість запчастини до трактору: паливний насос до трактору марки Т 150 складає 1250 гривень 00 копійок. Загальна вартість викраденого майна з урахуванням зносу станом на серпень 2021 року складає 4270 гривень 00 копійок.

Згідно довідки судового експерта ОСОБА_14 вбачається, що витрати на проведення експертизи від 25 серпня 2021 року № 122 складають 514 гривень 35 копійок.

Надаючи оцінку усім письмовим доказам суд відмічає наступне.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).

Приписами статті 86 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджуються обставини, регламентовані статтею 91 вказаного нормативно правового акту України.

Оскільки сторони вважають, що фактичні обставини справи підтверджені наявними у справі доказами, які не вимагають дослідження в ході судового розгляду справи, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, також визнає фактичні обставини справи доведеними.

Розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_4 інкримінованих йому в вину кримінальних правопорушень злочинів, оскільки він дійсно своїми умисними діями скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням до сховища та таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане із проникненням у сховище, вчинене повторно.

При кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує, що Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Відповідно до пунктів 3 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду, викладеної у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 11 вересня 2019 року у справі № 725/2266/18, крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Також слід зауважити, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, «проникнення як кваліфікуюча ознака… передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має… При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище»… вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном».

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі № 205/5830/16-к вказано, що під поняттям «сховище» розуміється певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охорони, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.

Таким чином, конструкція частини 3 статті 185 Кримінального кодексу України побудована таким чином, що кваліфікуюча ознака визначається від найбільш вузького поняття «житло» до більш широкого «інше приміщення» і далі до «сховища».

Така конструкція дозволила законодавцю охопити широкий перелік об`єктів, крадіжка з проникненням до яких утворює кваліфікований склад злочину.

Разом із тим, ці поняття в деяких випадках можуть співпадати за обсягом. Так, поняття «житло» та «інше приміщення» охоплюються родовим поняттям «приміщення», а поняття «житло» та «інше приміщення» можуть частково співпадати за обсягом із поняттям «сховище». Так, іноді житло або приміщення можуть водночас мати певні ознаки сховища (оскільки в них може постійно чи тимчасово зберігатися певне майно), водночас сховище не обов`язково має бути розташованим в приміщенні.

Тому в цілях кваліфікації злочину за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України встановлення факту крадіжки, поєднаної з проникненням до житла або іншого приміщення, не потребує подальшого встановлення і доказування ознак сховища.

У даній справі суд зауважує, що доступ до території виробничо складських приміщень, у розрізі наявної інфраструктури, для сторонніх осіб був заборонений, а самі об`єкти були зачинені, які обвинувачений самостійно відчинив.

Як наслідок, відповідно до фактичних обставин цього кримінального провадження, дії обвинуваченого відповідають зазначеним критеріям, адже він розумів, що доступ до даних об`єктів ускладнений для потрапляння у нього сторонніх осіб і права перебувати там він не має.

Таким чином, суд уважає установленим факт того, що, в даному випадку, мало місце проникнення.

За правилами частин 1 і 3 статті 32 Кримінального кодексу України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Частина 1 примітки до статті 185 Кримінального кодексу України передбачає саме таку вказівку, оскільки чітко обумовлює, що у статтях 185, 186 та 189 191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у абзаці 2 пункту 7 своєї постанови від 04 червня 2010 року № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» роз`яснив, що якщо злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, п`ять розбоїв, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.

Положеннями частини 1 статті 33 Кримінального кодексу України регламентовано, що сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден із яких її не було засуджено.

Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 27 вересня 2018 року у справі з єдиним унікальним № 686/6613/16-к вказав, що у разі визнання особи винуватою у вчиненні декількох діянь, які відповідають складу злочину, передбаченого однією і тією самою статтею (частиною статті) закону про кримінальну відповідальність, всі ці діяння кваліфікуються в сукупності за відповідною статтею (частиною статті) лише один раз і окремої кваліфікації не потребують.

Розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_4 злочинів проти власності в об`ємі та на суму, визначених у обвинувальному акті, оскільки він дійсно своїми умисними діями 26 липня 2021 року вчинив таємне викрадення (крадіжку) майна, поєднане з проникненням у сховище та 30 липня 2021 року повторно вчинив таємне викрадення (крадіжку) майна, поєднане з проникненням у сховище.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 доведена повністю. Дії його відповідають складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням у сховище та як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище, у зв`язку із чим, обвинувачений підлягає кримінальному покаранню.

Підстав, у відповідності до частини 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації злочинів, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України, особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим скоєно злочин, який відносяться до категорії тяжких злочинів.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 зі слів офіційно працевлаштований, не одружений, неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків на утриманні не має. Стан здоров`я ОСОБА_4 задовільний, зі слів хронічних хвороб не має, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність, до осіб з інвалідністю не належить. За повідомленням тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 капітана ОСОБА_15 від 12 серпня 2021 року за № 51, ОСОБА_4 на військовому обліку та по архівним даним ІНФОРМАЦІЯ_2 не значиться. Має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де характеризується задовільно; в силу статі 89 Кримінального кодексу України не судимий, що підтверджується довідкою ОСК Головного управління Національної поліції в Харківській області № 149-01092021/63090 від 06 вересня 2021 року.

З досудової доповіді, складеної 17 листопада 2021 року провідним інспектором Харківського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_16 щодо ОСОБА_4 , вбачається, що орган пробації вважає, що є середній ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе лише у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, а саме проводити заходи із спеціалістами служби зайнятості. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробування, орган пробації вважає доцільним покладення на обвинуваченого обов`язків відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1, пункту 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

В силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд визнає повне визнання вини та щире каяття, а також активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України, судом не установлено.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статті 65 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого злочину, кількість епізодів злочинних дій, особу винного, який повністю визнав свою провину і усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судимий, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин, сукупну вартість викраденого майна, яке повернуто власнику у повному обсязі, а також враховує позицію прокурора, яка просила призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі на строк 2 роки, із застосуванням положень статті 75 Кримінального кодексу України щодо звільнення від відбуття покарання із встановленням іспитового строку на 1 рік.
Виходячи з приписів статті 50 Кримінального кодексу України, згідно з яких метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає за необхідно призначити ОСОБА_4 покарання в межах, встановлених санкцією частини 3 статті 185 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі на певний строк, із застосуванням приписів статті 75 Кримінального кодексу України про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Запобіжний захід під час досудового розслідування обвинуваченому не обирався, ніяких клопотань з цього приводу під час судового розгляду справи не надходило, тому до вступу вироку в законну силу ОСОБА_4 запобіжний захід не обирати.

Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному пунктом 5 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлялися.

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки в рамках даного кримінального провадження судовим експертом ОСОБА_14 (свідоцтво № 2015 від 20 вересня 2019 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України) було проведено товарознавчу експертизу № 122 від 25 серпня 2021 року вартість якої склала 514 гривень 35 копійок, тому з ОСОБА_4 на користь судового експерта ОСОБА_14 слід стягнути витрати за проведення експертизи.

На підставі викладеного, враховуючи положення частини 2 статті 61 Конституції України, керуючись статтями 12, 32, 33, 50, 63, 65 67, 75 76, частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, а також статтями 84, 91, 100, пунктом 3 частини 1 статті 118, частинами 1 та 2 статті 122, частино 2 статті 124, частиною 1 статті 126, частиною 3 статті 349, статтями 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

- за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Відповідно до частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,, від відбування основного покарання у виді позбавлення волі із встановленням іспитового строку на 1 (один) рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частиною 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Речові докази у кримінальному провадженні № 0000653, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 серпня 2021 року: гідромуфту з коробки передач з трактору марки Т 150, паливний насос з трактору Т 150, які передані потерпілому ОСОБА_6 на відповідальне зберігання залишити останньому за належністю.

Процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 514 (п`ятсот чотирнадцять) гривень 35 копійок за виконання товарознавчої експертизи № 122 від 25 серпня 2021 року, проведеної судовим експертом ОСОБА_14 (свідоцтво № 2015 від 20 вересня 2019 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України) стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: Харківська область, Сахновщинський район, село Новодмитрівка, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_14 , ІПН НОМЕР_2 , назва банку: Акціонерне товариство «Укрсиббанк», поточний рахунок НОМЕР_3 .

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілому та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1