Справа № 461/1790/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1229/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2022 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у кримінальному проваджені №00000084 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 110 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_6
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 25.11.2021 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Галицького районного суду м. Львова від 25 листопада 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 110 КК України.
Призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 110 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 (двох) років 3 (трьох) місяців та 1 (одного) дня позбавлення волі без конфіскації майна.
Строк покарання засудженій обчислювати з 16 січня 2019 року, в який на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII зарахувати строк попереднього ув`язнення з 16 січня 2019 року по 03 березня 2020 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання, обмежившись відбутим покаранням.
Запобіжний захід засудженій у виді застави до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Після набрання вироком законної сили заставу в розмірі 168 160 (сто шістдесят вісім тисяч сто шістдесят) грн.., внесену 02 березня 2020 року ОСОБА_10 за ОСОБА_6 на депозитний рахунок суду: отримувач Територіальне управління Державної судової адміністрації у Львівській області; р/р 0757; банк отримувача Державна казначейська служба України, м. Київ; МФО 820172; , повернути ОСОБА_10 .
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення лінгвістичної експертизи № 20035/16-39/21607/21609/17-39 від 08.11.2017 в розмірі 7737 (сім тисяч сімсот тридцять сім) гривень 60 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення експертизи матеріалів та засобів відеозвукозапису № 567/568 від 20.02.2019 в розмірі 4004 (чотири тисячі чотири) гривні.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення комп`ютерно-технічних експертиз № 78 від 09.09.2015, № 79 від 09.09.2015, № 80 від 09.09.2015 та № 11 від 27.02.2019 в розмірі 8611 (вісім тисяч шістсот одинадцять) гривень 51 копійка.
Згідно вироку ОСОБА_6 скоїла злочин проти основ національної безпеки України за наступних обставин:
Упродовж 2016 року, з мотивів неприйняття діючої влади в Україні, ОСОБА_6 здійснювала діяльність за допомогою всесвітньої мережі «Інтернет» з метою розповсюдження матеріалів провокаційного антиукраїнського характеру, в яких, зокрема, містились публічні заклики з метою порушення територіальної цілісності України.
Зокрема, протягом серпня жовтня 2016 року, ОСОБА_6 (під псевдонімом « ОСОБА_11 »), перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, позиціонуючи себе як «львівська журналістка у вигнанні», брала участь як запрошена особа в трансляціях на каналах Інтернет-радіостанції «Zello», а саме: 12.08.2016, 22.08.2016 на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та 26.10.2016 на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».
Так, ОСОБА_6 , під час трансляцій на каналі Інтернет-радіостанції «Zello», які мали місце 12.08.2016, 22.08.2016 в ході розмов із членами спільноти « ОСОБА_12 » та 26.10.2016 із членами спільноти « ОСОБА_13 », неодноразово публічно закликала невизначене коло осіб з числа слухачів вказаної Інтернет-радіостанції до вчинення дій, спрямованих на зміну меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України.
Зміст вищевказаних висловлювань полягає у спонуканні до діяльності, спрямованої, в тому числі, на зміну меж території та державного кордону України шляхом від`єднання територій західноукраїнських областей та передачі їх у володіння інших держав (Польщі, Румунії, Угорщини та Словаччини).
Канали «АТО Донецк», дописувачами якого є 135 789 осіб та « ОСОБА_13 », дописувачами якого є 8 397 осіб Інтернет-радіостанції «Zello», створені та адмініструються на тимчасово окупованій території у м. Донецьк, при цьому їх прослуховують користувачі всесвітньої мережі «Інтернет» по всій території України.
Разом з тим, звукозаписи вищевказаних трансляцій із виступами ОСОБА_6 з каналів «АТО Донецк» та «Наша Новороссия» Інтернет-радіостанції «Zello» від 12.08.2016, 22.08.2016 та 26.10.2016, з метою розповсюдження публічних закликів до зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, невстановленими досудовим розслідуванням особами розповсюджувалися на Інтернет-сервісі « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».
На вирок суду захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Галицького районного суду м. Львова від 25.11.2021 року щодо ОСОБА_6 скасувати за відсутності в діянні обвинуваченої складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження закрити.
В обґрунтування апеляційних вимог покладається на те, що в судовому засіданні не встановлено факту вчинення ОСОБА_6 закликів до дій, метою яких є зміна меж території та державного кордону України, на порушення порядку,встановленого Конституцією України, жодним чином не доведено наявності умислу, як обов`язкової складової складу злочину, спрямованого на настання відповідних наслідків.

Судом не враховані всі необхідні елементи фабули першої частини ст.110 КК, яка інкримінується ОСОБА_6 з самого початку оскаржуваного вироку вбачається, що суд не вірно враховує ознаки злочину, коли вказує, що упродовж 2016 року, з мотивів неприйняття діючої влади України, ОСОБА_6 здійснювала діяльність за допомогою всесвітньої мережі «Інтернет» з метою розповсюдження матеріалів антиукраїнського характеру, в яких, зокрема, містились публічні заклики з метою порушення територіальної цілісності України.

Таке висловлювання суду не відповідає фабулі ч.1 ст.110 КК, яка передбачає відповідальність за незаконну зміну меж території або державного кордону України. Таке поняття як «порушення територіальної цілісності України» вказаною нормою кримінального закону не передбачено і тому особа не може бути притягнута до відповідальності за такі дії. Крім того, фабула даної норми містить обов`язкову частину - на порушення порядку, встановленого Конституцією України, а цей обов`язковий елемент фабули відсутній.

Подальша оцінка суду, що зміст висловлювань ОСОБА_6 від 26.10.16. полягає у спонуканні до діяльності, спрямованої, в тому числі, на зміну меж території та державного кордону України шляхом від`єднання територій західноукраїнських областей та передачу їх у володіння інших держав (Польщі, Румунії, Угорщини та Словаччини), не відповідає обставинам справи, оскільки ОСОБА_6 дані країни у своєму висловлюванні не вказувала, а тому такий висновок суду є припущенням.

Оскільки наявність такого обов`язкового елементу як «порушення порядку, встановленого Конституцією України» суд, при оцінці вищевказаних висловлювань навести не зміг, то в подальшому суд, посилаючись на ст.ст 72, 73, 92, 132, 133 Конституції України, ч.4 ст. 14 Закону України «Про всеукраїнський референдум» робить висновок, що будь-які дії щодо зміни кордонів України, що тягне за собою зміну меж її території, які проводяться не шляхом вирішення всеукраїнським референдумом, є діями на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Без належної оцінки, не повно судом першої інстанції враховані докази, які стосуються судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи.

Таким, що не відповідає закону, є думка суду першої інстанції, що наявність збройної агресії на території України, безумовно обґрунтовує необхідність обмеження свободи слова. Жодного законодавчого акту, який обмежує свободу слова після початку збройного конфлікту і до даного часу в Україні не приймалося.

Громадянам України мають бути прямо і зрозуміло доведені обмеження гарантованої Конституцією України свободи слова і лише після цього їх можна притягувати до відповідальності за перехід рамок цих обмежень. Тому думка суду про обмеження свободи слова є його особистою думкою, не ґрунтується на нормі закону і не може бути покладена в обвинувачення ОСОБА_6 .

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисників та обвинуваченої на підтримку доводів поданої апеляційної скарги та які наполягали на її повному задоволенні, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.110 КК, при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація її дій, ґрунтуються на зібраних по справі та перевіреними судом доказах, являються обґрунтованими та належним чином мотивованими.

Так, вина обвинуваченої ОСОБА_6 підтверджується належними та допустимими доказами, а саме:

- відповіддю на доручення слідчого від 19.08.2016, якою до матеріалів кримінального провадження долучено протокол огляду мережі Інтернет від 16.08.2016 із додатком оптичним диском № 5/77, на якому записано запис виступу ОСОБА_6 в прямому ефірі каналу « ІНФОРМАЦІЯ_5 » Інтернет-радіостанції «Zello» від 12.08.2016 (т. 1 а.с. 226-227);

- відповіддю на доручення слідчого від 29.08.2016, якою до матеріалів кримінального провадження долучено протокол огляду мережі Інтернет від 29.08.2016 із додатком оптичним диском № 5/79, на якому записано запис виступу ОСОБА_6 в прямому ефірі каналу « ІНФОРМАЦІЯ_5 » Інтернет-радіостанції «Zello» від 22.08.2016 (т. 1 а.с. 228-229);

- відповіддю на доручення слідчого від 10.11.2016, якою до матеріалів кримінального провадження долучено протокол огляду мережі Інтернет від 10.11.2016 із додатком оптичним диском № 5/111, на якому записано запис виступу ОСОБА_6 в прямому ефірі каналу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Інтернет-радіостанції «Zello» від 26.10.2016 (т. 1 а.с. 230-233).

Згідно зазначених документів, вказані записи скопійовані з відкритих джерел, а саме відеохостингу «Youtube», у зв`язку з чим додаткового дозволу суду для використання вказаних записів не потрібно. Тому зазначені документи та записи є належними та допустимими доказами.

Також винуватість ОСОБА_6 підтверджується результатами проведених у кримінальному провадженні експертиз.

Відповідно висновку експерта 08.11.2017 № 20053/16-39/21607-21609/17-39, в результаті проведення лінгвістичної (семантико текстуальної) експертизи встановлено наступне:

- у висловлюваннях ОСОБА_6 від 12.08.2016, а саме з 54 хвилини 27 секунд до 55 хвилини 25 секунд трансляції містяться публічні заклики змінити межі території сучасної України, а саме встановити ті її територіальні межі, в яких вона перебувала станом на 1939 рік та до 1939 року; передати у володіння Польщі територію Галичини, Румунії територію Буковини, а у володіння Угорщини та Словаччини територію Закарпаття;

- у висловлюваннях ОСОБА_6 від 22.08.2016, а саме з 57 хвилини 37 секунд до 58 хвилини 29 секунд трансляції містяться публічні заклики передати у володіння Угорщини територію Закарпаття, Польщі території Львівської, Тернопільської, Івано-Франківської та частково Рівненської області, а у володіння Румунії територію Чернівецької області;

- у висловлюваннях ОСОБА_6 від 26.10.2016, а саме з 37 хвилини 50 секунд до 39 хвилини 23 секунд трансляції містяться публічні заклики до невизначеного кола осіб розглянути територіальні межі України з метою їх зміни.

Зміст вищевказаних висловлювань полягає у спонуканні до діяльності, спрямованої, в тому числі, на зміну меж території та державного кордону України шляхом від`єднання територій західноукраїнських областей та передачі їх у володіння інших держав (Польщі, Румунії, Угорщини та Словаччини) (т. 2 а.с. 66-87).

Будучи допитаною у судовому засіданні експерт ОСОБА_14 підтвердила свій висновок в повному обсязі. При цьому зазначила, що вислови ОСОБА_6 , які нею досліджувались від 12.08.2016, 22.08.2016 та 26.10.2016, мали спонукальний характер змінити межі території України. Також ОСОБА_14 зазначила, що вона є експертом з писемного мовлення і нею досліджувались тексти стенограм, які вона звіряла, прослуховуючи відповідні записи висловлювань ОСОБА_6 , в тому числі від 12.08.2016, 22.08.2016 та 26.10.2016. Власне у примітці № 1 висновку експерта зазначено, що оскільки об`єктом дослідження судово-лінгвістичної експертизи писемного мовлення є продукт мовленевої діяльності людини, відображений у писемній формі, досліджувались тексти стенограм відеозаписів відеофайлів, щодо яких постановлені питання в постанові слідчого від 12.11.2016.

Колегія суддів приходить до переконання, що доводи сторони захисту з приводу того, що призначалась експертиза усного мовлення ОСОБА_6 , а в ході проведення судово-лінгвістичної експертизи досліджувалось писемне мовлення, у зв`язку з чим експерт вийшла за межі наданих їй повноважень не відповідають дійсності, адже, згідно вказаної примітки, досліджувалась мовленева діяльність особи, яка була відображена також в писемній формі.

Експертиза проведена за дорученням слідчого на підставі постанови від 12.11.2016 року (т. 2 а.с. 58-63), а матеріали, що передані на експертне дослідження, долучені до справи в передбачений процесуальним законом спосіб.

Апеляційний суд не погоджується з посиланням сторони захисту на те, що вказане експертне дослідження було проведено в іншому кримінальному провадження і тому не може виступати доказом у даному кримінальному провадженні. Дійсно, дане кримінальне провадження має № 0000084 від 07.12.2018 року, а експертиза проведена 08.11.2017 в рамках провадження № 0000072 від 29.09.2016. Проте, як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження № 0000084 виникло шляхом виділення матеріалів з кримінального провадження № 0000060 від 09.08.2018, яке в свою чергу було виділено з кримінального провадження № 0000072 від 29.09.2016. Таким чином, на період призначення і проведення експертизи провадження № 0000060 і № 0000084 ще не були виділені в окремі провадження і становили єдине ціле з провадженням № 0000072. А тому у суду відсутні підстави вважати, що лінгвістична експертиза проведена в рамках іншого кримінального провадження.

Посилання сторони захисту на те, що висновок експерта 08.11.2017 № 20053/16-39/21607-21609/17-39 належить визнати недопустимим доказом через те, що особа, яка проводила дослідження, не включена до реєстру експертів, - не ґрунтується на законі.

Аналізуючи даний висновок на предмет його допустимості в якості доказу винуватості ОСОБА_15 , суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань. Київський науково-дослідний інститут судових експертиз (КНДІСЕ), якому слідчий доручив проведення експертизи, відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону належить до державних спеціалізованих установ. Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

В статті 10 Закону України «Про судову експертизу» зазначено, що судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. До проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Тобто, до судових експертів державних спеціалізованих установ законодавство не передбачає обов`язку бути атестованими. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону до державного реєстру атестованих судових експертів включаються тільки атестовані експерти, тобто ті, що пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Також винуватість ОСОБА_6 підтверджується висновком експертів від 20.02.2019 № 567/568 комісійної криміналістичної експертизи відеозвукозапису у кримінальному провадженні № 0000084, згідно якого жіночі висловлювання, зафіксовані на звукозаписах від 12.08.2016, 22.08.2016 та 26.10.2016 належать ОСОБА_6 , при цьому, ознак монтажу не виявлено (т. 2 а.с. 200-205).

Дана експертиза проведена на підставі ухвали слідчого судді від 06.02.2019 (т. 2 а.с. 220-223), матеріал для експертизи отримано на підставі постанови про відібрання зразків голосу від 25.01.2019, протоколу відібрання зразків голосу, а також ухвали слідчого судді від 24.01.2019 (т. 2 а.с. 207-214).

Таким чином, обидві експертизи були проведені з дотриманням вимог чинного процесуального законодавства і у суду відсутні підстави для визнання вказаних висновків недопустимими доказами.

Також в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які підтвердили винуватість ОСОБА_6 у пред`явленому їй обвинуваченні, та колегія суддів вважає, що у суду відсутні підстави не довіряти показанням вказаних свідків, оскільки немає жодних об`єктивно підтверджених доводів, які б вказували на неправдивість зазначених даними свідками відомостей. При цьому судом враховано, що ці свідки попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань як під час досудового розслідування, так і перед їх допитом в судовому засіданні.

Під час слідчого експерименту встановлено можливість реєстрації будь-якої особи в інтернет-сторінці «Zello» та прослуховування за її допомогою прямих трансляцій каналів «АТО Донецьк» та «Наша Новоросія», що відображено в протоколі від 28.02.2019 (т. 3 а.с. 106-129).

Також протоколом огляду від 01.03.2019 року зафіксовано, що на сторінках каналів «АТО Донецьк» та «Наша Новоросія» місце їх розташування зазначено «Донецьк (Новоросія) ДНР» та «Новоросія, Росія» відповідно (т. 3 а.с. 212-218).

Таким чином, покази обвинуваченої про те, що її висловлювання мали місце в закритому чаті під час приватного спілкування не мають нічого спільного із закликами до зміни території України, суд вважає спростованими наданими стороною обвинувачення та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.

Колегія суддів не погоджується з посилання сторони захисту на те, що вказане кримінальне провадження є порушення права на свободу слова і волевиявлення. При цьому суд виходить з того, що право на свободу вираження є одним із основоположних прав людини, без якого функціонування демократичної держави неможливе. Саме тому воно знайшло своє відображення у численних міжнародних документах, а також у Конституції України.

Апеляційний суд наголошує, що будь-які дії щодо зміни кордонів України, що тягне за собою зміну меж її території, які проводяться не шляхом вирішення всеукраїнським референдумом, проведеним відповідно до вимог чинного законодавства України, є діями на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Посилання сторони захисту на недоведеність того, що ОСОБА_6 діяла з метою зміни меж території або кордонів України всупереч встановленому в Конституції України порядку, не заслуговує на увагу, оскільки для публічних закликів до вчинення дій, спрямованих на зміну меж території (державного кордону) України зазначена мета не є обов`язковою ознакою складу, а вдповідальність за ці дії має нести й особа, яка особисто не має такої мети.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.110 КК, передбачає виконання певних дій, спрямованих на досягнення зазначеної мети.

Отже, аналіз зібраних по кримінальному провадженню та досліджених в судовому засіданні доказів в їх сукупності, свідчать про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні умисних протиправних дій, які мали на меті зміну меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, оскільки стороною обвинувачення доведено перед судом, що її дії були спрямовані саме на досягнення зазначеної мети.

Вищевказані висловлювання обвинуваченої ОСОБА_6 полягають у спонуканні до діяльності, спрямованої, в тому числі, на зміну меж території та державного кордону України шляхом від`єднання територій західноукраїнських областей та передачі їх у володіння інших держав (Польщі, Румунії, Угорщини та Словаччини). Тобто з суб`єктивної сторони обвинувачена ОСОБА_6 діяла з прямим умислом, спрямованим на зміну меж території або державного кордону України.

Колегія суддів зазначає, що однією із загальних засад кримінального провадження, зазначених у ст.7 КПК України, є змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст.22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

На думку апеляційного суду наведені обставини свідчать, що суд першої інстанції дотримався норм, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

Отже колегія суддів вважає, що вищенаведені докази були належним чином досліджені під час судового розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст.ст.84-86 КПК, оцінені судом згідно зі ст.94 КПК, та в своїй сукупності спростовують доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність в діяннях обвинуваченої ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.110 КК.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п.150, п.253).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним та перевіреним під час судового розгляду доказам, які «поза будь-яким розумним сумнівом» свідчать про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину за ч.1 ст.110 КК, а тому апеляційний суд не вбачає будь-яких підстав для закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 на чому наполягає захисник у своїй апеляційній скарзі.

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника про відсутність складу злочину в діях обвинуваченої ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються сукупність вищенаведених доказів.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, на думку колегії суддів, при вирішенні питання щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину та конкретні обставини справи, особу обвинуваченої, та призначив покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 років 3 місяців 1 дня позбавлення волі без конфіскації майна.

Дане покарання обвинуваченої ОСОБА_6 є справедливим та достатнім, таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання, зазначених у ст. 65 КК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції судовий розгляд у даній справі провів повно, дослідив усі обставини, які мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, у тому числі доводи сторони захисту щодо таких обставин, вірно встановив фактичні обставини справи та прийшов до обґрунтованого переконання про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч.1 ст.110 КК України, належним чином вмотивувавши свої висновки.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника не містить правових підстав для скасування оскаржуваного вироку суду та закриття кримінального провадження, а отже така визнається необґрунтованою.

У ході апеляційного провадження не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для скасування оскаржуваного вироку.

Керуючись ст. 405,407,409, 419 КПК України, колегія суддів-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 25 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4