Ухвала
Іменем України
18 січня 2022 року
м. Київ
Провадження № 51-181 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Мелітополь Запорізької області, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 119 КК України на 5 років позбавлення волі.
Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 32184,80 гривень кожному, а всього 64369,60 гривень, моральну шкоду у розмірі 250000 гривень кожному, а всього 500000 гривень, та витрати на оплату юридичної допомоги в розмірі 3000 гривень кожному, а всього 6000 гривень.
Згідно з вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2021 року, ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що 15 травня 2016 року приблизно о 2 годині, знаходячись перед будівлею клубу «ХХХ», розташованого по вул. Чернишевського, 54 в м. Мелітополь Запорізької області, діючи на ґрунті раптово виниклої особистої неприязні до потерпілого ОСОБА_6 , не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був, та міг їх передбачити, наніс один удар рукою в обличчя ОСОБА_6 , внаслідок чого останній впав на бетонне покриття, та вдарившись об нього головою, отримав тяжке тілесне ушкодження, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 .
Скасовано вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2021 року. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 119 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, та закрито кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
У касаційній скарзі потерпілі просять скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх доводів вказують, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував вирок суду першої інстанції в частині цивільного позову, і в порушення кримінально-процесуального закону не вирішив питання про розподіл процесуальних витрат у провадженні. Зазначають, що суд апеляційної інстанції, звільняючи ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 119 КК України не врахував, що він свою вину за даним обвинуваченням не визнав, не відшкодував шкоду, та вважають, що апеляційний суд кримінальне провадження повинен був розглядати у загальному порядку. Стверджують, що закриття провадження у справі позбавило їх, як потерпілих, права на справедливий суд, оскільки вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена вироком суду.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, з огляду на наступне.
Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 284КПК України встановлено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до ч. 3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини.
Як вбачається з копії оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_5 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 119 КК України, вчинив 15 травня 2016 року.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 119 КК України, відповідно до ст. 12 КК у редакції Закону від 15 листопада 2011 року № 4025-VI, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення, є злочином середньої тяжкості, відповідно до чинної ст. 12 КК у редакції Закону від 22 листопада 2018 року № 2617-VIІІ, зазначене кримінальне правопорушення віднесено до нетяжких злочинів.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК в редакції Закону, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості. Чинні положення п. 3 ч. 1 ст. 49 КК у редакції Закону від 22 листопада 2018 року № 2617-VIІІ передбачають, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.
Тобто, відповідно до ст. 12 КК України вказане кримінальне правопорушення відноситься до нетяжких злочинів, за вчинення якого найбільш суворим покаранням є позбавлення волі на строк до п`яти років, і на час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції минуло більше п`яти років від дня вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.Ця норма, як і положення ст. 49 КК України, є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, дотримуючись вимог закону, суд апеляційної інстанціїрозглянув клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про його звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності та проханням закрити кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, яке останній та його захисник підтримали. Суд, заслухавши також прокурора, який не заперечував проти задоволення такого клопотання, потерпілого та його представника, які заперечували проти його задоволення, і встановивши при цьому, що строк давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу закінчився, обґрунтовано дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу.

За змістом ст. 129 КПК України суд наділений правом вирішення цивільного позову

у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Тому у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, натомість може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства.
Судом апеляційної інстанції роз`яснено, що закриття кримінального провадження з зазначених підстав, які не є реабілітуючими, не позбавляє потерпілих права звернутися з позовними заявами про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, в порядку цивільного судочинства. З чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги потерпілих про незаконність оскаржуваного судового рішення про закриття кримінального провадження, оскільки обвинувачений не визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, є необґрунтованими.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
За правилами ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.
Таким чином, за змістом статей 284 - 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.
Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.
Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.
Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.
Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.
Дане твердження узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа №598/1781/17), згідно якого звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.
Стосовно доводів касаційної скарги щодо невирішення питання про відшкодування понесених потерпілими витрат на правову допомогу, то слід зазначити, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Однак, невирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятого судового рішення, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК України та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості, призначення покарання, і може бути вирішено в порядку ст. 534 КПК України (висновок Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа №598/1781/17)).
Обґрунтування касаційної скарги потерпілих не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія судів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3