Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000248 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Миронівка Київської області, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілої і цивільного позивача ОСОБА_8 на вирок Миронівського районного суду Київської області від 4 жовтня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Миронівського районного суду Київської області від 04.10.2021 ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цим же вироком частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 і стягнуто із ОСОБА_7 на її користь 1 000 гривень у рахунок відшкодування майнової шкоди і 150 000 гривень моральної шкоди.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Миронівського відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_10 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 і правильність кваліфікації його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, внаслідок чого призначив ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість.

Як вказує прокурор, згідно з позицією у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 (справа № 439/397/17) позбавлення життя людини є наслідком, що має незворотній характер, життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті, що, на його думку, не врахував суд першої інстанції. А тому уникнення обвинуваченим реального покарання негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема, іншими водіями, необхідності дотримуватися вимог Правил дорожнього руху (далі ПДР). Також зазначає, що, не зважаючи на отримання ОСОБА_7 посвідчення водія 27.04.2018, той допустив злочинну самовпевненість, не переконався у безпеці маневру і здійснив наїзд на потерпілу на пішохідному переході, що свідчить про недостатню підготовку та сприйняття дорожньої ситуації. У зв`язку з цим за наявності права керувати транспортними засобами обвинувачений може створити небезпеку необмеженому колу осіб.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах потерпілої і цивільного позивача ОСОБА_9 , представник ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції в частині рішення про цивільний позов стосовно вимог про стягнення матеріальної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким повністю задовольнити цивільний позов, а саме, стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 27 034 гривні 89 копійок.

Представник не оспорює вирок в частині встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, доведення винуватості ОСОБА_7 , правильності кваліфікації його дій, призначеного покарання та рішення про цивільний позов стосовно вимог про стягнення моральної шкоди. Що стосується висновків суду про те, що стягненню з обвинуваченого у рахунок відшкодування матеріальної шкоди підлягає лише розмір франшизи в сумі 1 000 гривень згідно з ст.12 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, оскільки неправильно витлумачив закон, який підлягає застосуванню (ч.2 ст.376 ЦПК України).
Посилаючись на положення ч.1 ст.128 КПК України, а також ч.1 ст.1195 ЦК України, стверджує, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, зобов`язана її відшкодувати. На лікування потерпілої ОСОБА_11 потерпіла ОСОБА_9 придбала медичні препарати на загальну суму 27 034 гривні 89 копійок, що підтверджується фіскальними чеками та довідкою Комунального некомерційного підприємства Миронівської районної ради Миронівська центральна районна лікарня від 21.12.2020.
Крім того, зауважує, що Верховний Суд України в постанові від 14.09.2016 в цивільній справі № 6-725цс16, правовідносини в якій є подібними, зробив висновок, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав.
Відтак, в даній справі потерпіла має право на відшкодування завданої шкоди безпосередньо з обвинуваченого (цивільного відповідача).

У запереченнях на апеляційні скарги прокурора і представника потерпілої захисник ОСОБА_6 просить залишити їх без задоволення, а вирок без змін. Наголошує на тому, що рішення про цивільний позов відповідає висновку про застосування норми права у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, який ґрунтується на приписах ст.1194 ЦК України та ст.22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Отже, відшкодування матеріальної шкоди має здійснювати страховик НАСК Оранта,якою застрахована цивільно-правова відповідальність внаслідок експлуатації автомобіля Орel Meriva д/н НОМЕР_1 .

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то воно дасть можливість довести, що його підзахисний не становить небезпеки для суспільства і може виправитись без ізоляції в умовах здійснення органом пробації контролю за його поведінкою під час іспитового строку, а також забезпечить можливість заробляти та продовжити відшкодовувати шкоду потерпілій. На користь цього свідчить те, що ОСОБА_7 вину визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, в період перебування потерпілої ОСОБА_11 на стаціонарному лікуванні надавав матеріальну допомогу на придбання медичних препаратів і в подальшому частково відшкодував моральну шкоду ОСОБА_9 . Також ОСОБА_7 до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, навчається, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, що було враховано судом першої інстанції.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора представник потерпілої просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду в частині призначеного покарання без змін, оскільки суд першої інстанції врахував всі обставини кримінального провадження, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, що його обтяжують, думку потерпілої. Крім того, вказує, що апеляційні вимоги прокурора стосуються скасування вироку в частині призначеного покарання, а не звільнення від його відбування з випробуванням, яке не відносить до інституту покарання. А тому у разі скасування рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України суд вийде за межі апеляційних вимог, що є неприпустимим в силу положень ч.1 ст.421 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора стосовно призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, зважаючи на те, що в апеляційній скарзі відсутня вимога про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням, і заперечив проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої і цивільного позивача; доводи захисника ОСОБА_6 і обвинуваченого, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора належить задовольнити частково, а в задоволенні апеляційної скарги представника потерпілої і цивільного позивача відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_11 , за наступних обставин.

27 серпня 2019 року близько 11 години 20 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем Орel Meriva д/н НОМЕР_1 , під час здійснення повороту праворуч з другорядної дороги вул. Сонячної на головну дорогу вул. Соборності в м. Миронівка Київської області, порушив вимоги п.п.10.1, 16.2, 18.1 ПДР.

Порушення ОСОБА_7 вказаних вимог ПДР виразилось у тому, що перед зміною напрямку руху він не переконався, що це не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, не зменшив швидкість і не зупинився, щоб дати йому дорогу. Внаслідок цього здійснив наїзд на ОСОБА_11 , яка рухалася по пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу, спричинивши їй тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми відкритого характеру уламкового перелому кісток склепіння черепу, переломів кісток основи черепа, крововиливів під тверду і м`яку мозкові оболонки, в речовину і шлуночки головного мозку, які згідно з висновком експерта № 70/131 від 09.12.2019 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння і від яких 17 вересня 2019 року ОСОБА_11 , не приходячи до свідомості, померла у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства Миронівської районної ради Миронівська центральна районна лікарня.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Приймаючи рішення про цивільний позов, суд вірно встановив, що діями ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_9 завдано моральної шкоди, яку повністю стягнув на її користь, врахувавши її часткове відшкодування обвинуваченим, та матеріальної шкоди, яка складається з витрат на лікування.

Разом з тим, доводи в апеляційній скарзі представника потерпілої і цивільного позивача про те, що потерпіла має право на відшкодування завданої матеріальної шкоди саме з обвинуваченого, є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно з ст.3 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі Закон) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно з ст.5 Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з п.22.1 ст.22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як встановив суд першої інстанції, і це підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/5644441 від 19.08.2019 терміном дії з 19.08.2019 по 18.08.2020 включно, ОСОБА_7 застрахував свою цивільну відповідальність у ПАТ НАСК Оранта і під час вчинення кримінального правопорушення керував забезпеченим транспортним засобом Орel Meriva д/н НОМЕР_1 .

Договір страхування укладений з дотриманням вимог ст.ст.979-982, 985, 999 ЦК України і страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200 000 гривень.

Згідно з п.23.1 ст.23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є:

шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого;

шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим;

шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим;

моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до положень п.24.1 ст.24 Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Розмір матеріальної шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілої ОСОБА_11 , становить 27 034 гривні 89 копійок і не перевищує ліміту відповідальності страховика.

А тому висновки суду, що матеріальна шкода підлягає стягненню з страховика, за виключенням розміру франшизи в сумі 1 000 гривень, на яку згідно з п.12.1 ст.12 Закону зменшується страхове відшкодування, відповідає вимогам ст.1194 ЦК України та п.22.1 ст.22 вказаного Закону.

З приводу посилань представника потерпілої на правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 в цивільній справі № 6-725цс16, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним, і суд не має права відмовити у позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, колегія суддів зауважує наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц відступила від цього висновку і сформулювала такі висновки про застосування норм права.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст.37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону).

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого обвинуваченого безпідставно звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, а так само невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на не призначення додаткового покарання, то колегія суддів погоджується з ними частково.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, дані про особу винного, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, навчається, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, часткове добровільне відшкодування потерпілій завданих збитків і відсутність обставин, що його обтяжують. Взяв до уваги суд і думку потерпілої, яка не наполягала на тому, що ОСОБА_7 повинен реально відбувати покарання.

Вид та розмір призначеного обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі відповідає загальним засадам призначення покарання, є справедливим, пропорційним та співрозмірним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його наслідкам і ніким не оспорюється.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, враховуючи викладені раніше обставини, його відношення до вчиненого, дані про особу, а також його поведінку після вчинення злочину. Так, після госпіталізації ОСОБА_11 обвинувачений брав участь у витратах на її лікування, під час досудового розслідування та судового провадження в суді першої інстанції відшкодував ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 100 000 гривень. Після постановлення вироку ОСОБА_7 перерахував потерпілій ще 20 000 гривень, на підтвердження чого надав суду апеляційної інстанції копії фіскальних чеків.

Твердження прокурора, що уникнення особою реального покарання негативно вплине на сприйняття іншими водіями необхідності дотримуватися вимог ПДР, є його суб`єктивними міркуваннями, які не узгоджуються із законом.

На спростування висновків суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання прокурор не навів жодного доводу, і його посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 439/397/17 є недоречними. Те, що позбавлення життя людини є наслідком, який має незворотний характер, є загальновідомим фактом, а не позицією Верховного Суду, як вважає прокурор. Висновок про застосування норми права у цій постанові (ст.46 КК України) стосується неможливості звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим у випадку заподіяння кримінальним правопорушенням шкоди у виді смерті потерпілого, тобто правовідносин, які не є подібними правовідносинам у цьому кримінальному провадженні.

Разом з тим, доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на не призначення судом додаткового покарання заслуговують на увагу.

Злочин, який вчинив ОСОБА_7 у нескладній дорожній обстановці, внаслідок недотримання елементарних вимог ПДР та недостатнього досвіду водія, є тяжким, посягає як на суспільні відносини в сфері безпеки дорожнього руху, так і на життя людини.

Однак суд не навів переконливих мотивів на користь рішення про відсутність підстав для призначення додаткового покарання, а тому, на думку колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Відповідно до вимог ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Тому відповідно до вимог ст.ст.414, 420 КПК України невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, а саме, призначення такого самого за видом і розміром основного покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, а також додаткового покарання, і задоволення в цій частині апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника потерпілої і цивільного позивача ОСОБА_9 ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Миронівського районного суду Київської області від 4 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 /чотири/ роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 /три/ роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 /два/ роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3