Справа № 147/1076/21
Провадження № 1-кп/147/23/22
В И Р О К
іменем України

05 січня 2022 року смт Тростянець Вінницької області

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

із секретарем ОСОБА_2 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000151, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 12.07.2021 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:
До Тростянецького районного суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000151 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 03.07.2021 близько 02 год. 00 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи на території автозаправного комплексу «Ямал» в АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту, з приводу образ дівчини та висловлювання в її адресу нецензурними словами, підійшов до ОСОБА_5 та наніс один удар кулаком правої руки по обличчю ОСОБА_5 , спричинивши тілесні ушкодження, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №103 від 28.07.2021, у вигляді закритого перелому нижньої щелепи зліва в ділянці кута, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію тривалого розладу здоров`я більш як 21 день.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1ст.122 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні даного кримінального правопорушення та призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки із застосуванням положень ст. 75 КК України та встановленням іспитового терміну строком на 1 рік, з покладенням обов`язків передбачених положеннями ст. 76 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст.122 КК України, визнав повністю та не оспорюючи фактичних обставин, місця та часу події, про які зазначено в обвинувальному акті, вказав, що дійсно на ґрунті раптово виниклого між ним та потерпілим конфлікту, він наніс один удар кулаком правої руки по обличчю ОСОБА_5 , чим спричинив йому тілесні ушкодження.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ст. 337 КПКУкраїни судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Потерпілий ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, однак 16.12.2021 на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі, посилаючись на відсутність можливості прибути в судове засідання, у зв`язку із навчанням у іншому місті. Просив покарати ОСОБА_4 відповідно до закону, претензій матеріального характеру до обвинуваченого немає.

Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає недоцільним досліджувати фактичні обставини справи, які ніким не оспорюються і проти цього не заперечують учасники процесу. З`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку, суд обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, які характеризують особу обвинуваченого.

Заслухавши обвинуваченого суд дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме в умисних діях, які виразились в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Санкція ч. 1 ст.122 КК України передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на строк до трьох років.

Дії ОСОБА_4 кваліфікуються судом за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до ст. 12 КК України дане правопорушення відноситься до нетяжких злочинів.

При призначенні покарання також суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який повністю визнав свою винуватість, за місцем проживання характеризується нейтрально, на обліку у лікаря - психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання суд вважає за можливе застосувати щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Верховний Суд у справі № 759/7784/15-к визначив, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Обвинувачений визнав свою вину у вчиненні зазначеного правопорушення повністю, осуджує свою поведінку. Як зазначив потерпілий претензій матеріального характеру до обвинуваченого немає.

Обставини, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Зі змісту досудової доповіді начальника Гайсинського районного сектору №3 Філії Державної установи "Центр пробації" у Вінницькій області від 24.11.2021, беручи до уваги інформацію, що характеризує особу обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення відповідно до результатів оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб).

Якщо суд дійде висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання не пов`язаного з позбавленням волі, буде доцільно, з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень у майбутньому, застосувати заходи нагляду, соціально-виховні заходи, які можуть вплинути на фактор ризику та знизити ризик повторного кримінального злочину та у разі прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, вважаємо доцільним покладання на правопорушника додаткових обов`язків (відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України): не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінального процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Крім того, суд враховує, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні права та свобод засудженого та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобіганню вчинення нових злочинів.

На підставі викладеного, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі строком на один рік, у межах, визначених санкцією ч. 1 ст. 122 КК України.

Водночас суд вважає за можливе застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_4 ст. 75 КК України, оскільки виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Суд також покладає на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, які сприятимуть виправленню обвинуваченого.

Кримінальним правопорушенням майнова шкода не заподіяна.

Цивільний позов не заявлявся.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Речові докази в матеріалах справи відсутні.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Підстав для обрання запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись статтями 337, 373, 374, 392 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі статтей 75, 76 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 1-річного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи чи навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1