ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/307/22 Справа № 192/2065/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000559 стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.1 ст. 289 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 рокубуло частково задоволено клопотання слідчого та застосовано до неповнолітнього ОСОБА_8 примусові заходи виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи, а саме до професійного училища соціальної реабілітації терміном на два роки.
Ухвала суду першої інстанції обгрунтована тим, що застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд матері ОСОБА_9 та обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього, як просить слідчий у клопотанні, не буде мати належного результату, оскільки матір не має впливу на поведінку ОСОБА_8 , до своїх обов`язків щодо виховання сина ставиться поверхово, що свідчить про нездатність в повній мірі забезпечити належну поведінку неповнолітнього.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи, що неповнолітній постійно ухиляється від навчального процесу, не відвідує навчальні заняття, ігнорує зауваження вчителів та адміністрації навчального закладу, тобто, не піддається виховному впливу, тому лише застосування такого примусового заходу виховного характеру, як направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи, зможе забезпечити належне виховання, поведінку, освіту неповнолітнього.
Суд першої інстанції зробив висновок, що застосування інших примусових заходів виховного характеру не зможуть змінити поведінку неповнолітнього на краще і не призведуть до виправлення неповнолітнього.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 ,подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та застосувати до неповнолітнього ОСОБА_8 примусові заходи виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд матері ОСОБА_9 , обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не повинен був застосовувати до неповнолітнього ОСОБА_8 примусові заходи виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи, оскільки повинен був направити неповнолітнього на медичний огляд відповідно до Інструкції про медичне обстеження дітей та підлітків, які направляються до загальноосвітніх шкіл та професійних училищ соціальної реабілітації для дітей і підлітків, які потребують особливих умов виховання від 05.05.1997 року.
Захисник вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, враховуючи, що слідчий у своєму клопотанні просив застосувати до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд матері ОСОБА_9 , обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього. При цьому, жоден з учасників провадження не наголошував про застосування до неповнолітнього ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи.
Прокурор також подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині нову ухвалу, якою застосувати до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру: передати неповнолітнього під нагляд матері строком на один рік, а також обмежити дозвілля і встановити особливі вимоги до поведінки неповнолітнього, а саме: справно відвідувати навчальний заклад, заборону з 21 год 00 хв перебувати у кафе та закладах, де продають алкогольні напої на розлив.
В іншій частини просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що при вирішенні питання про застосування до ОСОБА_8 найсуворішого примусового заходу виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків, суд в повній мірі не врахував конкретні обставини, характер та тяжкість скоєного злочину, не дослідив та не надав належної оцінки всім відомостям про особу неповнолітнього, його поведінку після вчинення злочину.
Крім того, відповідно до положень ст. 485 КПК України та п. 2 Інструкції про медичне обстеження дітей і підлітків, які направляються до загальноосвітніх шкіл та професійних училищ соціальної реабілітації для дітей і підлітків, які потребують особливих умов виховання від 5 травня 1997 року, відповідно до яких обов`язковим є проведення медичного огляду неповнолітнього до розгляду справи судом, або за постановою судді.
Проте, медичний огляд ОСОБА_8 проведено не було, тому рішення про направлення його до спеціальної навчально-виховної установи без встановлення відсутності медичних застережень щодо протипоказань для направлення неповнолітніх до зазначених установ, є необгрунтованим.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника підлягають часткому задоволенню.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 97 КК України неповнолітнього, який вперше вчинив кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо його виправлення можливе без застосування покарання. У цих випадках суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру, передбачені ч. 2 ст. 105 цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» від 15 травня 2006 року, метою застосування таких заходів має бути забезпечення інтересів неповнолітнього, які полягають в одержанні не тільки належного виховання, а й освіти, лікування, соціальної, психологічної допомоги,захисту від жорстокого поводження, насильства та експлуатації, а також у наявності можливості адаптуватися до реалій суспільного життя, підвищити загальноосвітній і культурний рівень, набути професії та працевлаштуватись.
Як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції врахував вік неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 , його негативні характеристики та повну відсутність з боку матері виховного впливу, та зробив висновок про необхідність застосувати до ОСОБА_8 примусові заходу виховного характеру, передбачені п. 5 ч. 2 ст. 105 КК України.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що із клопотання слідчого про застосування до неповнолітнього ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру вбачається, що слідчий пропонує застосувати до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру у вигляді обмеження дозвілля та встановлення особливих вимог до його поведінки та передати останнього під нагляд матері.
Застосувавши до неповнолітнього ОСОБА_8 примусовий захід у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи, а саме до професійного училища соціальної реабілітації на строк два роки, суд фактично вийшов за межі вищевказаного клопотання, і при цьому погіршив становище неповнолітнього.
Відповідно до ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Оскільки норми Кримінального процесуального кодексу не містять конкретизації щодо визначення меж судового розгляду категорії справ стосовно неповнолітніх та застосування до них примусових заходів виховного характеру, то колегія суддів погоджується з доводами прокурора та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , щодо зміни ухвали та пом`якшення відносно неповнолітнього ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру, так як суд першої інстанції погіршив становище особи.
До того ж, застосувавши до неповнолітнього такий вид примусового заходу виховного характеру як направлення його до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків, суд першої інстанції не зясував питання про можливість його перебування в такій установі за станом здоровя, оскільки в матеріалах провадження немає будь-яких медичних документів про стан здоровя підлітка.
Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 є неповнолітньою особою, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, на обліку у справах дітей не перебуває, скоєний обвинуваченим злочин відноситься до нетяжких злочинів, в суді першої інстанції підтвердив вчинення ним зазначеного суспільного діяння, матеріальна шкода потерпілому відшкодована в поновному обсязі.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Колегія суддів вважає, що застосування до неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру, передбачених п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 105 КК України, у виді передачі неповнолітнього під нагляд матері, а також обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до його поведінки, буде необхідним і достатнім для його виправлення, та попередження вчинення ним нових правопорушень.
Тому колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 408,409 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000559 стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.1 ст. 289 КК України задовольнити частково.
Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000559 стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.1 ст. 289 КК України змінити.
На підставі п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 105 КК України застосувати до неповнолітнього ОСОБА_8 примусовий захід виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд матері строком на один рік, обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки ОСОБА_8 , а саме:
- справно відвідувати навчальний заклад;
- заборонити з 21 год 00 хв перебувати у кафе та закладах, де продають алкогольні напої на розлив.
В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4