ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3241/21 Справа № 175/2438/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000979, щодо

ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Банкіно Вейделівського
району Белгородської області, громадянина України, який
проживає за адресою:
АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року ОСОБА_10 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.
До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_10 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_11 , за наступних обставин.
ОСОБА_10 09 грудня 2020 року приблизно о 16.49 год., керуючи належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_1 технічно справним автомобілем «ВАЗ 21114-125-51», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух у темний час доби при ввімкнених ліхтарях вуличного електроосвітлення по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини автодороги М-04 «Знам`янка Луганськ Ізварине» на території м. Підгородне Дніпропетровської області, яка має по дві смуги для руху в кожному напрямку, розділених газоном та металевою огорожею, з боку м. Новомосковська у напрямку м.Дніпра з перевищенням дозволеної швидкості руху у місті 50 км/год., а також з перевищенням швидкості, встановленої на даній ділянці автодороги дорожнім знаком 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/год», а саме рухаючись зі швидкістю не менше ніж 78,5 км/год.
У подальшому водій ОСОБА_10 , рухаючись на 224-м км + 200 м вищезазначеної автодороги в районі будівлі № 135 по вул.Шосейній в м.Підгородне Дніпропетровської області в зоні дії дорожнього знака 1.39 «Аварійно-небезпечна ділянка» у правій смузі для руху, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, допускаючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, та не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія, грубо порушуючи Правила дорожнього руху, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, із перевищенням дозволеної швидкості руху 40 км/год., а саме зі швидкістю не менше ніж 78,5 км/год., наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, не зменшив швидкість аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого приблизно о 16.49 год. 09 грудня 2020 року здійснив наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля «ВАЗ 21114-125-51», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на пішохода ОСОБА_11 , який переходив проїзну частину на 224-му км + 200 м автодороги М-04 сполученням «Знам`янка Луганськ Ізварине» по нерегульованому пішохідному переходу в районі будівлі № 135 по вул. Шосейній в м. Підгородньому Дніпропетровської області зліва направо відносно напрямку руху автомобіля «ВАЗ 21114-125-51» під керуванням водія ОСОБА_10 , тримаючи ліворуч від себе велосипед «Україна».
Своїми діями водій ОСОБА_10 грубо порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5., 2.3 б), 12.4, 12.9 б), 18.1 Правил дорожнього руху України.
Порушення п. 18.1 ПДР України водієм ОСОБА_10 знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, які у своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя у момент спричинення.
Смерть ОСОБА_11 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 16.49 год. на 224-му км + 200 м автодороги «Знам`янка Луганськ Ізварине» навпроти будівлі № 135 по вул.Шосейній м. Підгородне Дніпропетровської області, тобто на місці дорожньо-транспортній події, внаслідок сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість та призначити ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст. 75 КК України та без позбавлення права керування транспортними засобами. В іншій частині просить вирок суду залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що тривале перебування обвинуваченого в місцях позбавлення волі здійснить тільки негативний вплив на його здоров`я. Вказує, що суд не надав належної оцінки обставинам, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а саме те, що обвинувачений щиро розкаявся, відшкодував потерпілим моральну та матеріальну шкоду, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, за якими добре характеризується, користується повагою серед мешканців села, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має дітей, офіційно працевлаштований, займається суспільно-корисною працею, раніше не судимий, вперше вчинив правопорушення, до того ж з необережності. Звертає увагу на позиції Верховного Суду, що містяться у постановах у справах №524/5999/17, 298/95/16-к. Зазначає, що обвинувачений проживає у селі, має хронічні захворювання, у зв`язку з чим потребує періодичного стаціонарного лікування, а громадський транспорт працює не цілодобово та з перебоями, тому використання власного транспорту є часто єдиною можливістю дістатись до лікувального закладу, придбати продукти або ліки, а також власний транспорт використовується в робочих цілях.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, слід зазначити наступне.
За змістом ст.ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції зокрема може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжких необережних злочинів, обставини його вчинення та наслідки ДТП, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, його відношення до скоєного, а саме відшкодування потерпілим витрат, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обставини, що помякшують покарання обвинуваченому, а саме: щире каяття, повне визнання своєї винуватості та відшкодування матеріальних збитків потерпілим, а такождумку потерпілих з приводу призначення обвинуваченому покарання.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, однак з урахуванням особи обвинуваченого та обставин кримінального правопорушення покарання може бути призначено у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

З даним висновком суду першої інстанції в частині необхідності застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами апеляційний суд цілком погоджується, оскільки дійсно не застосування додаткового покарання створить уяву безкарності у водіїв, які, порушуючи правила дорожнього руху, наражають громадян на небезпеку.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи захисника у скарзі про те, що ОСОБА_10 проживає у сільській місцевості, має хронічні захворювання, у зв`язку з чим потребує періодичного стаціонарного лікування, а громадський транспорт працює не цілодобово, використання власного транспорту є часто єдиною можливістю обвинуваченого дістатись до лікувального закладу, придбати продукти або ліки, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції з урахуванням вимог ст.ст. 50, 65 КК України, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання вважає за можливе зменшити розмір призначеного ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами до строку, наближеного до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України.
Доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_10 покарання, а саме не застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, що потягло призначення занадто суворого покарання, є обґрунтованими з огляду на таке.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Однак суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_10 захід примусу у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, які не вказували на наявність будь-яких перешкод для обвинуваченого для виконання вимог п. 18.1 ПДР України. Також суд узяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставин, що пом`якшують покарання, і те, що обвинувачений, знехтувавши вимогами ПДР України, вчинив необережний тяжкий злочин, в результаті якого настали наслідки у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_11 . Також суд зважив на думку потерпілих, які залишили вирішення питання про призначення ОСОБА_10 покарання на розсуд суду. Крім того, не залишив поза увагою суд і змісту допущених обвинуваченим порушень ПДР України, адже саме з огляду на їх характер ОСОБА_10 було позбавлено права керування транспортними засобами.

Разом з цим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та дав оцінку особі обвинуваченого ОСОБА_10 .

Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дослідив матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченого, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, індивідуальні властивості особи, а також докази, що були надані суду апеляційної інстанції, враховуючи його похилий вік, дані про те, що ОСОБА_10 раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, є законослухняним громадянином та має стійкі соціальні зв`язки, вперше вчинив необережне кримінальне правопорушення, не перебуваючи у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння чи під дією лікарських препаратів, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за яким характеризується з позитивної сторони, користується повагою серед мешканців села, одружений, має дітей, займається суспільно-корисною працею.
З 15 червня 2021 року по теперішній час ОСОБА_10 працює на посаді підсобного робітника у ФОП ОСОБА_12 , де зарекомендував себе виключно з позитивного боку.

Крім того, відповідно до розписок потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відшкодував завдану потерпілим матеріальну та моральну шкоду у повному обсязі, жодних претензій до обвинуваченого вони не мають, що свідчить про усвідомлення обвинуваченим глибину пережитого потерпілими горя та невідворотності наслідків дорожньо-транспортної пригоди.

Суд формально вказав, однак фактично не врахував стан здоров`я самого обвинуваченого, який має ряд хронічних захворювань, про що свідчать наявні у матеріалах провадження медичні документи, а також вік обвинуваченого.
Крім того, суд першої інстанції хоча і встановив обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому, а саме щире каяття, повне визнання своєї винуватості та відшкодування матеріальних збитків потерпілим, однак фактично не врахував їх при призначенні покарання.
Окрім викладеного, апеляційний суд враховує й обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_10 після вчинення кримінально-протиправного діяння, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, цілком усвідомив протиправність вчиненого ним діяння, зобов`язався в подальшому дотримуватися бездоганної поведінки.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що конкретні обставини справи та дані про особу ОСОБА_10 вказують на формування в обвинуваченого позитивних установок, що свідчить про недоцільність відбування ним покарання у виді позбавлення волі, а виправлення останнього та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень в даному випадку можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Цей захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого. Також стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_10 в даному випадку буде визначений апеляційним судом контроль за поведінкою обвинуваченого і можливість його направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на нього обов`язків або систематичного вчинення правопорушень, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_10 покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині призначення ОСОБА_10 покарання.

Інших істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно та всебічно розглянути провадження і постановити законне та обгрунтоване рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_10 - змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_10 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.
На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_10 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4