ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1823/21 Справа № 175/255/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
підозрюваного (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2021 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Дніпропетровську, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України,
ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2021 року клопотання слідчого відділення поліції №8 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Слобожанської окружної прокуратури ОСОБА_10 , було задоволено.
Застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_8 з метою забезпечення виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків на строк шістдесят днів, а саме до 08 січня 2022 року, із визначенням застави - 400 розмірів прожиткового мінімуму для працездатної особи, що відповідає сумі 908 000,00 гривень.
Рішення суду обґрунтовано тим, що докази про вчинення підозрюваним ОСОБА_8 вищезазначеного кримінального правопорушення є вагомими, ОСОБА_8 на утриманні осіб не має, раніше не судимий, крім того, кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 , є особливо тяжким, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна.
Слідчий суддя вважав доведеним прокурором недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні про застосування підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Слідчий суддя прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для застосування до підозрюваного найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки вважав, що наявні ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини 1 ст. 177 КПК України, а саме що підозрюваний може: переховуватися від органів досудового розслідування та суду, що негативно вплине на хід досудового розслідування; незаконно впливати на потерпілих; вчинити інше кримінальне правопорушення. Такі запобіжні заходи як особисте зобов`язання та домашній арешт у даному випадку є занадто м`якими і вони не будуть сприяти запобіганню вищезазначеним ризикам, з особистою порукою до суду ніхто не звертався.

Захисник не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2021 року та в задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_8 на строк 60 днів, а саме до 08 січня 2022 року, а також визначення застави в розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатної особи, що відповідає сумі 2 379 000,00 гривень, - відмовити. Застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту чи іншого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, або визначити ОСОБА_8 в якості альтернативи заставу в розмірі наближеному до мінімального.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.
Посилається на те, що слідчий суддя не надав належної оцінки стосовно обґрунтованості пред`явленої ОСОБА_8 підозри, а лише обмежився формальними підставами. Слідчим суддею не було враховано того, що в матеріалах клопотання слідчого взагалі відсутні докази причетності саме ОСОБА_8 до інкримінованого останньому кримінального правопорушення. Протоколи допитів потерпілих не вказують та не можуть вказувати, що саме підозрюваний ОСОБА_8 вчиняв шахрайські дії.
Вказує, що слідчий та прокурор належним чином не обґрунтували і не довели в судовому засіданні наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Визнаючи наявним ризик переховування ОСОБА_8 від органів досудового розслідування або суду слідчий суддя не врахував тієї обставини, що підозрюваний ОСОБА_8 самостійно, за викликом органу досудового розслідування прибув для допиту в якості підозрюваного до прокуратури, а також самостійно прибув до зали суду, будучи достовірно обізнаним, що в судовому засіданні буде вирішуватися питання обрання йому запобіжного заходу. Ризик незаконного впливу з боку підозрюваного ОСОБА_8 на потерпілих та наявності ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами.
Крім того, прокурором в судовому засіданні необгрунтовано неможливість застосування до підозрюваного ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів з урахуванням обставин, передбачених ст. 178 КПК України, щодо даних про його особу, а також інших обставин в їх сукупності.
Апелянт зазначає, що слідчий суддя поверхнево та без дослідження усіх обставин справи, які можуть впливати на обґрунтованість підозри та наявність передбачених ст. 177 КПК України ризиків, пославшись лише на тяжкість покарання, що може бути призначене підозрюваному у випадку визнання його винним, дійшов помилкового висновку стосовно необхідності застосування до ОСОБА_8 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також визначив підозрюваному завеликий розмір застави.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку підозрюваного та його захисника, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, доводи прокурора, який вважав за необхідне залишити ухвалу слідчого судді без змін, а скаргу без задоволення, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Так, згідно п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України застосування запобіжного заходу є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад пять років.
Колегія суддів вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора слідчим суддею дотримані, а доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі та в судовому засіданні щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді, є безпідставними.
Так, з наданих матеріалів убачається, що під час судового розгляду слідчий суддя з`ясував, що наведені в клопотанні прокурора дані свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, при цьому обставини, що дають підстави підозрювати його у вчиненні вищезазначених кримінальних правопорушень, підтверджуються матеріалами, доданими до клопотання, а саме протоколами допиту потерпілих у даному кримінальному провадженні, протоколом огляду від 19.02.2021 року, протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 25.02.2021 року, протоколом огляду від 30.04.2021 року, протоколом огляду від 31.05.2021 року, протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 22.07.2021 року.
Розглядаючи питання обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, колегія суддів зважає на те, що, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 року у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.
Також приймається до уваги, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії» зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою, до того ж при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обгрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування.
Посилання ж сторони захисту на недоведеність провини підозрюваного у скоєнні вищезазначених кримінальних правопорушень, тобто безпідставність підозри, є неприйнятним для колегії суддів, оскільки при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обгрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування. Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу, тож апеляційні вимоги сторони захисту в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Крім цього, у справі «Смірнови проти Росії» (п. 59) Європейський суд з прав людини зазначив, що в досудовому звільненні особі може бути відмовлено через доведеність таких основних підстав, як: ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесу здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. у справі «Вемгофф проти Німеччини»); вчинення ним подальших правопорушень (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. «Мацнеттер проти Австрії») або спричинення ним порушень громадського порядку (рішення ЄСПЛ від 26 червня 1991 р. у справі «Летельєр проти Франції»).
Європейський суд з прав людини визнав допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою наявність із боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину. Проте й у цих випадках ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність відповідних ризиків, які слугують підставою тримання підозрюваного під вартою, повинна бути доведена в кожному конкретному випадку.
Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчий суддя правильно встановив, що доводи поданого клопотання є обґрунтованими, а заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання, необхідно застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою.
В даному випадку апеляційний суд також погоджується з тим, що існують обґрунтовані ризики того, що ОСОБА_8 , знаходячись на свободі, може, отримавши повідомлення про підозру та усвідомлюючи невідворотність призначення покарання у вигляді реального позбавлення волі, переховуватись від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків та інших підозрюваних у зазначеному кримінальному провадженні з метою зміни ними свідчень на свою користь; а також продовжити вчинювати аналогічні кримінальні правопорушення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде ефективним та доцільним.
Посилання апелянта у своїй скарзі на те, що суд першої інстанції встановив надвеликий розмір застави, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. При цьому, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб виключити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Зазначені захисником підстави були враховані судом під час вирішення питання про обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою з урахуванням того, що ризики, встановлені судом, є реальними, і запобігти їхньому уникненню, окрім як застосуванням найбільш суворого запобіжного заходу неможливо, а тому судом першої інстанції було обгрунтовано задоволено клопотання слідчого та застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Слідчий суддя під час обрання запобіжного заходу належним чином врахував обставини кримінальних правопорушень, майновий та сімейний стан підозрюваного, дані про його особу та ризики, які визнав доведеними, та як вимагають приписи норми ч.5 ст. 182 КПК України, правомірно визнавши це виключним випадком, встановивши, що застава у визначених межах не здатна забезпечити виконання ОСОБА_8 , який підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, покладених на нього обов`язків, призначив заставу у розмірі, який перевищує триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому апеляційні вимоги захисника в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції про обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою цілком правильним і обгрунтованим та не знаходить підстав для його зміни на даному етапі досудового розслідування на інший запобіжний захід.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2021 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4