Дата документу 21.09.2021 Справа № 316/2132/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №316/2132/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1604/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 05 серпня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Мелітополь, Запорізької області, українця, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимий,

14 серпня 2017 року Енергодарською місцевою прокуратурою направлений обвинувальний акт за ч.2 ст.121, ч.1 ст.310 КК України, який перебуває на розгляді Василівського районного суду Запорізької області,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 - в режимі відео конференції з приміщенням Михайлівського районного суду Запорізької області,

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 05 серпня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 03 жовтня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження, ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною та такою, що порушує права обвинуваченого.

Станом на 02 грудня 2020 року прокуратурою не надано жодних підтверджень щодо наявності ризиків.
При продовженні запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 суддя не врахувала, що після вчинення злочину обвинувачений повністю визнав себе винним, щиро покаявся.
Під час судового засідання було надано Інформаційну довідку №232861137 від 17 листопада 2020 року щодо зареєстрованого права власності за обвинуваченим ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_3 .
Враховуючи зазначені обставини, суд мав право обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Василівського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 заявила клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Захисник ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_6 заперечували проти задоволення клопотання прокурора, просили змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, мотивуючи тим, що обвинувачений ОСОБА_6 має у власності нерухоме майно, що дозволяє обрати йому більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, а також посилаючись на недоведеність зазначених прокурором ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та просили врахувати тривалість перебування обвинуваченого під вартою. Обвинувачений також пояснив, що за станом здоров`я він потребує певного лікування, яке він не може отримати в умовах слідчого ізолятора.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про поновлення пропущеного строку підлягає задоволенню, оскільки доводи апелянта щодо причин пропуску строку на апеляційне оскарження (несвоєчасне отримання захисником необхідних для подання апеляційної скарги документів) є переконливими.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не заявляв.
Обвинувачений також не звертався до суду з клопотанням про розгляд апеляційної скарги за його участі.
Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора та обвинуваченого при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора та обвинуваченого, проти чого не заперечувала захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді; захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, яке є тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування від суду; вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованому йому правопорушенні, відомості про особу обвинуваченого, та у сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження. Обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, в т.ч. за вчинення умисних тяжких злочинів, згідно з оскаржуваною ухвалою, в провадженні різних судів перебувають інші кримінальні провадження щодо ОСОБА_6 - у Василівському районному суді Запорізької області за ч.2 ст.121, ч.1 ст.310 КК України, у Мелітопольському міськрайонному судді Запорізької області - за ч.1 ст.115 КК України; під час досудового розслідування ОСОБА_6 тривалий час перебував у розшуку; за місцем проживання характеризується негативно.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу не зменшились.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Отже, задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходу будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі стороною захисту, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Твердження сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою.
Обставини, на які посилається сторона захисту - щодо наявності у обвинуваченого права власності на житловий будинок, та те, що ОСОБА_6 після вчинення злочину повністю визнав себе винним, щиро покаявся, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки суттєво не зменшують встановлених ризиків та в даному випадку не свідчить про достатність застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи апелянта про протилежне суперечать матеріалам провадження і змісту цієї ухвали.
При апеляційному розгляді захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 повідомила, що обвинувачений має проблеми зі здоров`ям, проте, належного лікування в умовах СІЗО не отримує. На вказану заяву колегія суддів вважає за необхідне відреагувати в порядку ст.206 КПК України, шляхом постановлення відповідної ухвали.
Разом з цим, відомостей про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватись в умовах СІЗО, в наданих суду матеріалах провадження (в тому числі наданих при апеляційному розгляді захисником) немає.
Отже, підстав для задоволення поданої апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

поновити захиснику обвинуваченого ОСОБА_6 адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Василівського районного суду Запорізької області від 05 серпня 2021 року.
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 05 серпня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 03 жовтня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4