Справа №590/1501/19
Провадження № 1-кп/590/55/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2021 року Ямпільський районний суд

Сумської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

за участю: сторони обвинувачення, прокурора ОСОБА_3

сторони захисту, обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Ямпіль Сумської області кримінальне провадження №0000268 від 13.12.2019 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дружба Ямпільського району Сумської області, українця, громадянина України, з базовою середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) 09.04.2019 року Ямпільським районним судом Сумської області за ч.1 ст.185 КК України до 120 годин громадських робіт;

2) 16.09.2019 року Середино-Будським районним судом Сумської області за ч.2 ст.185, ст.70 КК України до 240 годин громадських робіт,

3) 16.07.2021 року Ямпільським районним судом Сумської області за ч.1 ст.309 КК України до арешту на строк 1 місяць, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , маючи незняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості, вчинив умисне корисливе кримінальне правопорушення за наступних обставин: 13.12.2019 року близько 10:00 год. ОСОБА_4 , перебуваючи на законних підставах в будинку АДРЕСА_1 , під час бесіди з господарем вказаного будинку, ОСОБА_5 , будучи обізнаним, що останній являється інвалідом 2-ї групи і не може вчинити активного опору, ОСОБА_4 , маючи умисел на відкрите, з корисливих мотивів викрадення чужого майна, заздалегідь знаючи про місце зберігання потерпілим грошових коштів, підійшов до серванту, який розташований у дальньому лівому куті вказаної кімнати, де в присутності потерпілого взяв з серванту його гаманець, з якого, діючи повторно, без застосування насильства, відкрито викрав грошові кошти на загальну суму 50 грн., які належать потерпілому ОСОБА_5 .. Одразу після цього ОСОБА_4 , завершуючи реалізацію свого злочинного наміру, не реагуючи на зауваження потерпілого ОСОБА_5 , вийшов з будинку та в подальшому розпорядився викраденими грошима на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 50 грн..

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні вину у вчиненні інкримінованому йому злочині визнав повністю та надав суду чіткі та послідовні покази з цього приводу, пояснивши, що 13.12.2019 року близько 10:00 год. він, перебуваючи в будинку АДРЕСА_1 , під час бесіди з господарем вказаного будинку, ОСОБА_5 , будучи обізнаним, що останній являється інвалідом 2-ї групи, заздалегідь знаючи про місце зберігання потерпілим грошових коштів, підійшов до серванту, де в присутності потерпілого взяв гаманець, з якого, без застосування насильства, відкрито викрав грошові кошти на загальну суму 50 грн., які належать ОСОБА_5 .. Одразу після цього він, не реагуючи на зауваження ОСОБА_5 , вийшов з будинку та в подальшому розпорядився викраденими грошима на власний розсуд.

Заслухавши пояснення обвинуваченого, з`ясувавши думку учасників судового провадження, за згодою обвинуваченого суд відповідно до ч.3 ст.26 та ч.3 ст.349 КПК України визнав за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим змісту цих обставин за відсутності сумнівів у добровільності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку, суд обмежився допитом обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, стосуються речових доказів.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

Дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і доведена повністю поза розумним сумнівом. У суду не має сумнівів щодо об`єктивності та правдивості показань обвинуваченого.

За таких обставин, суд вважає, що дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати: за ч.2 ст.186 КК України, що виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіжу), вчиненому повторно.

Згідно ст.337 КПК України суд діє в межах висунутого обвинувачення.

Згідно з п.3 ч.1 ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 у відповідності до положень ст.12 КК України вчинив тяжкий злочин, у вчиненому розкаявся, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває (а.с.50), на обліку у лікаря-нарколога не перебуває (а.с.50), раніше судимий (а.с.53-56,72-73), за місцем проживання характеризується посередньо (а.с.49).

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно ст.66 КК України є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність претензій з боку потерпілої сторони.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно ст.67 КК України, є вчинення злочину щодо особи з інвалідністю.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів.

При розгляді даного кримінального провадження суд керувався принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно ст.6 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, позиції потерпілої сторони, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, враховуючи роз`яснення, надані в п.2, п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 неможливе без ізоляції його від суспільства, а покаранням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання з застосуванням ст.69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі, оскільки наявні декілька обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. При визначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити його з врахуванням положень ч.4 ст.70 КК України. З урахуванням особи винного призначене покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Судові витрати по даному кримінальному провадженню відсутні

Цивільний позов не заявлено.

Керуючись п.1, п.2, п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», ч.3 ст.349, ст.ст.368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Ямпільського районного суду Сумської області від 16.07.2021 року у виді 1 (одного) місяця арешту, більш суворим покаранням, призначеним цим вироком, визначити остаточне покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати.

Речові докази по справі:

- грошову купюру номіналом 50 гривень, що знаходиться на відповідальному зберіганні у потерпілого ОСОБА_5 вважати повернутою потерпілому ОСОБА_5 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Ямпільський районний суд Сумської області протягом 30 днів з моменту його проголошення

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя Ямпільського районного суду

Сумської області ОСОБА_1