Справа № 297/1253/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.01.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/89/20 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.01.2018.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , із середньою освітою, працюючий в ПП « ОСОБА_9 », не одружений, не судимий, засуджений:

- за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 01 (один) рік 06 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання, з дня затримання.
Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 3250 (три тисячі двісті п`ятдесят) грн. в користь держави.
Речові докази: лівий та правий черевики (кросівки) чорного кольору ОСОБА_10 , куртка червоного кольору, джинсові брюки темно-синього кольору, сорочка білого кольору з квадратиками сірого кольору, рейтузи чорного кольору, безрукавка темно-сірого кольору, предмети нижньої білизни білого та сірого кольорів, у що була одягнена ОСОБА_10 , які зберігаються в кімнаті речових доказів Берегівського ВП ГУ НП в Закарпатській області ухвалено, після набрання вироком законної сили, знищити.
Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

28.09.2016 близько 21 год. 45 хв. ОСОБА_6 , керуючи на підставі доручення автомобілем марки ВАЗ 21099 реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 51-54 км/год. по вул. Мукачівськй в м.Берегово у напрямку м.Мукачево, не забезпечив безпеку дорожнього руху, порушив вимоги п.п.1.3,1.5,2.3 «б»,12. 2,12.3 Правил дорожнього руху України, в результаті чого на ділянці автодороги 27 км + 945 м, поблизу будинку №150, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходилася на проїзній частині дороги.
В результаті порушення ОСОБА_6 п.п.1.3,1.5, 2.3 «б»,12.2,12.3 Правил дорожнього руху України, пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді переломо - вивихів шийних хребців, переломів великої та малогомілкових кісток обох

-2-

нижніх кінцівок, ушкоджень шийного відділу хребта, що викликало тяжкий спінальний шок, що обумовило зупинку функції центральної нервової системи, зупинку серцевої діяльності та дихання, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент їх спричинення, та являються безпосередньою причиною смерті ОСОБА_10 на місці дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №94 від 28.10.2016.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.01.2018 скасувати та ухвалити щодо нього виправдувальний вирок, а провадження у справі закрити. В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений вказує на незаконність вироку у зв`язку з однобічністю та неповнотою досудового розслідування та судового розгляду, упередженістю суду, а також невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано його правдиві показання про те, що поставлена йому у провину дорожньо-транспортна пригода сталася з вини потерпілої, яка будучи в стані алкогольного сп`яніння вибігла на проїжджу частину дороги. На його думку, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду залишено поза увагою суттєві моменти та деталі руху транспортного засобу під його керуванням в сукупності з рухами та діями потерпілої. Викладаючи власну версію події, обвинувачений стверджує, що рухався приблизно посередині смуги руху в напрямку м.Мукачево, і за 10 метрів побачив на краю проїжджої частини в напрямку м. Мукачево пішохода, яка почала перебігати дорогу. Швидкість руху автомобіля на той час складала близько 50 км./год. Викрутивши кермо автомобіля вліво, з метою об`їзду пішохода, почав гальмувати, проте відбулося зіткнення. Звертає увагу на те, що знаходячись на краю проїзної частини дороги, пішохід не створював небезпеку для руху, проте, коли автомобіль наблизився до пішохода, останній стрімко вибіг в бік руху автомобіля, створивши перешкоду для руху автомобіля. Вказані обставини не досліджувались під час проведення слідчого експерименту та не отримали належної оцінки в суді першої інстанції. Також обвинувачений вказує на те, що суд безпідставно поклав в основу його винуватості показання потерпілої ОСОБА_11 , яка не була учасником та свідком дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, обвинувачений вважає недопустимим доказом висновок автотехнічної експертизи №181 від 12.05.2017, оскільки такий не містить даних про час, протягом якого потерпіла перетинала проїзну частину дороги, що на його думку призвело до невірного та неточного висновку експертизи. Також вважає недопустимим та неналежним доказом його винуватості висновок автотехнічної експертизи №181 від 12.05.2017, оскільки у ньому експерт використав надані слідством дані про момент виникнення небезпеки для водія з відстані автомобіля від потерпілої - 81,5 м, проте ним неодноразово наголошувалось, що така відстань складала не більше 10 м. Також всупереч його поясненням про застосування ним гальмування з моменту, коли він побачив потерпілу, експертом помилково взято за основу швидкість його руху 51-54 км./год., тобто тієї яка була в момент, коли він тільки побачив потерпілу на краю проїжджої частини дороги. Поряд з тим звертає увагу і на не перевищення ним встановленої швидкості руху 60 км./год., яка до того ж була зменшена після того, як він побачив потерпілу. Інші докази, наявні в матеріалах провадження, на його думку, не вказують на його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а клопотання про допит свідка ОСОБА_12 судом було відхилено. Обвинувачений вважає, що судовий розгляд кримінального провадження щодо нього проведено без врахування положень ст.62 Конституції України та п.п.1.10,4.1,4.4,4.8,4.14 Правил дорожнього руху України, які знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушила потерпіла, що і стало
-3-

причиною ДТП. Одночасно обвинувачений ставить питання про дослідження апеляційним судом письмових доказів кримінального провадження та допит потерпілої ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 .
На апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурором відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_16 подано заперечення, у якому прокурор посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого відмовити, а вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін. Зазначає проте, що зазначені обвинуваченим в апеляційній скарзі доводи про його невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та винуватість у вчиненні ДТП потерпілої, спростовуються наявними у кримінальному провадженні висновками експертиз та іншими доказами. Крім того вказує і на те, що всупереч доводам обвинуваченого, момент виникнення небезпеки для руху водія автомобіля, слід вважати момент, коли водій побачив пішохода вперше на краю проїзної частини дороги, тобто 81,5 м. Також прокурор вважає необґрунтованими посилання обвинуваченого на те, що він побачив пішохода на відстані 10 м. до місця наїзду, оскільки відповідно до схеми протоколу огляду від 28.09.2016, на дорожньому полотні зафіксовано сліди гальмування, залишені від коліс гальмування автомобіля, під керуванням ОСОБА_6 , зокрема лівими колесами довжиною - 11.1м. та правими колесами 13 м. Крім того вказує і на те, що при призначенні ОСОБА_6 покарання, судом першої інстанції в повній мірі дотримано вимог ст. 65 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу, промову прокурора про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та законність вироку суду першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши сторін в судових дебатах та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим та мотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

-4-

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні ним, як особою, що керує транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, за викладених у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам та ґрунтуються на зібраних у кримінальному провадженні та досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд першої інстанції дав правильну оцінку.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються сукупністю доказів, досліджених у судовому засіданні та наведених у вироку.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованому йому кримінального правопорушення не визнав та показав, що 28.09.2016 у темну пору доби, близько 21 год. 45 хв., повертався додому в м. Мукачево з м. Берегово, керуючи автомобілем ВАЗ 21099 реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . Зазначив, що рухаючись зі швидкістю близько 50 км/год. по вул. Мукачівській в м.Берегово, помітив пішохода в червоному одязі, який стояв на краю дороги, майже на обочині справа, лівим боком до руху автомобіля, у зв`язку з чим скерував автомобіль вліво, проте коли автомобіль знаходився близько за 10 м до пішохода, останній почав перебігати дорогу та вибіг на проїжджу частину. Обвинувачений ствердив, що відразу загальмував, однак зіткнення уникнути не вдалося. Після чого, він з пасажиром ОСОБА_15 вийшли з автомобіля і побачили, що пішохід ще жива, тому зупинили мікроавтобус, щоб на ньому відвезти потерпілу до лікарні, однак водій мікроавтобуса викликав карету швидкої допомоги. До приїзду карети швидкої допомоги надавав потерпілій першу медичну допомогу. Також зазначив, що дорожньо - транспортна пригода сталася саме з вини потерпілої, оскільки вона, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння вибігла на дорогу, не впевнившись в безпечності своїх дій.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини, на підтвердження його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, суд першої інстанції з дотриманням, передбачених процесуальним законом положень судового розгляду справи, дослідив усі наявні докази у справі та дав їм належну правову оцінку.

Винуватість ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, підтверджено наведеними у вироку показаннями потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були безпосередньо допитані в судовому засіданні і підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_6 .

Зокрема, потерпіла ОСОБА_11 (сестра померлої), будучи допитаною в судовому засіданні суду першої інстанції, показала, що близько за 15 хв. до 22-ої години, їй повідомили, що її сестру (потерпілу) збив автомобіль. Вважає, що її сестра не мала наміру переходити дорогу, так як хотіла зайти до сусідів, які проживають по тій же стороні вулиці. Будинок, біля якого її сестру збив автомобіль, знаходився на ремонті та був огороджений і її сестра просто намагалася обійти огорожу. Також зазначила, що отримала від ОСОБА_6 15000 грн. в рахунок відшкодування завданої злочином шкоди.
Згідно показань допитаного в суді першої інстанції свідка ОСОБА_15 , останній ствердив, що їхав в автомобілі з ОСОБА_6 та знаходився на передньому пасажирському сидінні. Показав, що коли вони рухались в м.Берегово, то на автомобілі

-5-

було увімкнено ближнє світло фар і вони рухались зі швидкістю приблизно 50 км/год. Чи був освітлений відрізок дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода не пригадує. Швидку допомогу викликав водій мікроавтобуса, якого вони зупинили. Особисто він не викликав швидку, так як не знав як називається вулиця, де було здійснено наїзд на потерпілу. Зазначив, що він разом з ОСОБА_6 перенесли потерпілу з дороги і надавали їй першу медичну допомогу.
Свідок ОСОБА_14 показав, що він керував автомобілем «Mercedes Vito» та рухався по вул.Мукачівській в м.Берегово і зупинився, коли побачив, що сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було здійснено наїзд на потерпілу. Зазначив, що обвинувачений з молодим хлопцем хотіли перенести жінку до його мікроавтобуса, щоб відвезти до лікарні, однак він викликав швидку допомогу та поліцію, а обвинувачений з іншим хлопцем намагалися врятувати потерпілу. Також показав, що коли карета швидкої допомоги прибула на місце дорожньо-транспортної пригоди, то лікар констатував смерть потерпілої.

Крім показів потерпілої ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , що були дані ними в судовому засіданні, вина ОСОБА_6 підтверджується також протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.09.2016, яким оглянуто місце дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля ВАЗ 21099 реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ділянка автодороги на вул. Мукачівській в м.Берегово 27 М+360 (а. к.п. 49-63); протоколом проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_15 від 13.03.2017 з ілюстративною таблицею, в ході якого свідок ОСОБА_15 повідомив про обставини вчинення ОСОБА_6 дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28.09.2016 (а.к.п. 96-102); протоколом проведення слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_6 з ілюстративною таблицею від 13.03.2017, в ході якого підозрюваний ОСОБА_6 розповів та за допомогою статиста показав про обставини дорожньо-транспортної пригоди за його участю, що мала місце 28.09.2016 (а.к.п.103-110); протоколом огляду місця події від 19.05.2017 - ділянки автодороги «Мукачево-Берегово-КПП «Лужанка», поблизу 38 км покажчика, яка пролягає повз вул. Мукачівську в м.Берегово (а.к.п. 138-145).
Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №546 від 28.10.2016 на момент огляду і експертного дослідження система рульового керування, гальмівна система, ходова частина та система освітлення і світлової сигналізації автомобіля марки ВАЗ 21099 реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , знаходились в працездатному стані і могли виконувати функції, передбачені конструкцією.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта №94 від 29.09.2016, отримані ОСОБА_10 тілесні ушкодження мають ознаки виникнення їх по ударному механізму дії зі значною силою тупих твердих предметів, характерні для дорожньо-транспортної пригоди та могли бути спричинені в результаті удару пішохода легковим автомобілем і цілком вкладаються в час пригоди.

Висновком судової транспортно-трасологічної експертизи №73 від 10.02.2017 стверджується, що наїзд на пішохода ОСОБА_10 стався на правій смузі руху автомобіля ВАЗ 21099 реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 .

За висновком комісійної судово-медичної експертизи №25 від 20.03.2017, в момент контактуванням із транспортним засобом, ОСОБА_10 знаходилась у вертикальному або близькому до нього положенні та найбільш імовірно була повернута лівою частиною тіла до автомобіля.

Згідно довідки Закарпатського обласного центру з гідрометеорології від 04.05.2017, 28.09.2016, в період часу з 21 год. 40 хв. по 21 год. 50 хв. в районі м.Берегово, зокрема, опади та небезпечні явища були відсутні, видимість становила 10 км, а малохмарність склала три бали.

-6-

З висновку судової автотехнічної експертизи №181 від 12.05.2017 вбачається, що водій автомобіля ВАЗ 21099 номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_6 , мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода ОСОБА_17 , шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту виникнення йому небезпеки для руху. З технічної точки зору причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди стали дії (бездіяльність) водія автомобіля марки ВАЗ 21099 ОСОБА_6 , який з моменту виникнення йому небезпеки для руху не вжив заходів для своєчасного застосування екстреного гальмування.

Наведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ст.94 КПК України оцінено кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та їх обґрунтовано покладено в основу вироку.

Таким чином, з матеріалів кримінального провадження та вироку вбачається, що судом першої інстанції були досліджені всі надані сторонами докази в повному обсязі і дана їм належна оцінка у вироку, судом досліджено всі обставини, які могли мати значення для справи, докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є належними, допустимими, достатніми та достовірними, не містять протиріч. Оцінивши їх у відповідності до вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що у діях ОСОБА_6 міститься склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, а тому доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , викладені у апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, колегія суддів вважає необґрунтованими і такі відхиляє.

Відповідно до п.65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011, при оцінці доказів, як правило, суд застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Оцінюючи викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за, що його засуджено, колегія суддів приходить до висновку, що дані висновки ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції у повному обсязі з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи. Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов правильного висновку щодо доведеності обвинувачення у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення ОСОБА_6 , оскільки останній порушив вимоги п.п.1.3,1.5, 2.3 «б», 12.2,12.3 Правил дорожнього руху України, позаяк будучи водієм транспортного засобу, повинен був бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, а з моменту об`єктивної спроможності виявити пішохода, що перебував на проїзній частині на смузі руху його автомобіля, мав оцінити дорожню обстановку як небезпечну для подальшого руху, у зв`язку з чим повинен був діяти згідно п.12.2 та п. 12.3 Правил дорожнього руху України, а саме: у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна

-7-

бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги; у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Проте, зазначених вимог Правил дорожнього руху України, обвинувачений ОСОБА_6 не дотримався.

При цьому апеляційний суд враховує, що як вбачається з досліджених судом першої інстанції доказів, а саме показань учасників судового провадження, протоколів слідчих експериментів та висновків судових експертиз: швидкість руху автомобіля марки ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_1 складала близько 51-54 км/год.; в дорожніх умовах, які передували дорожньо-транспортній пригоді, з місця водія автомобіля марки ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_1 пішохода на проїзній частині можливо побачити (виявити) на відстані 81,5 метра; повний зупиночний шлях автомобіля марки ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_1 складав відстань 36.2……37.8м.

Порівнюючи розрахункову величину гальмівного шляху автомобіля марки ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_1 із встановленою віддаленістю автомобіля від місця розташування пішохода в момент виникнення небезпеки для руху (біля 81,5 м), обвинувачений ОСОБА_6 мав технічну можливість зупинити керований ним автомобіль до місця розташування пішохода і тим самим мав можливість уникнути наїзду на нього. А тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що невідповідність вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України дії водія автомобіля ОСОБА_6 (несвоєчасне застосування гальмування з моменту, коли водій міг виявити пішохода), знаходяться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження допустив неповноту та однобічність судового розгляду та дав неправильну правову оцінку зібраним у кримінальному проводжені доказам є необґрунтованими та безпідставними. На переконання колегії суддів, суд першої інстанції повно, обєктивно та неупереджено розглянув кримінальне провадження, правильно встановив дійсні фактичні обставини справи, при цьому дотримався вимог кримінального процесуального та кримінального закону. Істотних порушень вимог закону які б стали підставою для скасування по суті правильного прийнятого рішення ним не допущено.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що його вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не доведена, а винною у даній дорожньо-транспортній пригоді є потерпіла ОСОБА_17 , яка перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перетинала дорогу у невстановленому місці, в порушення Правил дорожнього руху України, тому саме вона є винною у дорожньо - транспортній пригоді, не знайшли свого об`єктивного підтвердження як в судовому засіданні суду першої інстанції, так і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Як правильно встановив суду першої інстанції і це об`єктивно вбачається з висновку судової автотехнічної експертизи №181 від 12.05.2017, в причинному зв`язку із наслідками дорожньо-транспортної пригоди перебувають не дії потерпілої ОСОБА_10 , а дії обвинуваченого ОСОБА_6 , який з моменту виникнення йому небезпеки для руху не вжив заходів до своєчасного застосування екстреного гальмування, і як наслідок, сталася дорожньо-транспортна пригода в результаті якої потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, які стали причиною її смерті на місці пригоди.

-8-

Оцінюючи доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про недопустимість в якості доказу висновку автотехнічної експертизи №181 від 12.05.2017 у зв`язку з відсутністю у ньому даних про час протягом якого потерпіла перетинала проїзжу частину дороги, а також неправдивість заданих слідчим даних, які були використані експертом при підготовці висновку, щодо виникнення небезпеки для водія з відстані автомобіля до потерпілої 81,5 метрів, а не 10 метрів, апеляційний суд звертає вагу на таке.

З висновку судової автотехнічної експертизи №181 від 12.05.2017 вбачається, що вказаний висновок виконаний на підставі вихідних даних отриманих в результаті проведення слідчих дій: огляду місця ДТП, із зафіксованими слідами гальмування, що залишені від коліс транспортного засобу ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_1 - лівими колесами довжиною 11,1 м., правими колесами довжиною 13,0 м.; слідчого експерименту від 13.03.2017 за участю свідка ОСОБА_15 , за даними якого об`єктивна можливість побачити пішохода ОСОБА_10 на дорозі, настає на відстані 81,5 метра. На переконання колегії суддів, слідча дія - слідчий експеримент та дані отримані в результаті проведення останнього є належними та достовірними, тому вказаний доказ отриманий з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та є належним доказом у кримінальному провадженню. Порушень кримінального процесуального закону які б стали підставою для визнання недопустимим доказаом - слідчої дії слідчого експерименту колегія суддів не вбачає. Також на переконання колегії суддів відсутні підстави для визнання недопустимим доказом у кримінальному провадженні висновку судової автотехнічної експертизи №181 від 12.05.2017, оскільки вказаний висновок виконаний на підставі вихідних даних отриманих в результаті вищевказаного слідчого експерименту, показань свідка ОСОБА_15 пасажира автомобіля, яким керував обвинувачений ОСОБА_6 .

Крім того, доводи обвинуваченого з приводу того, що наявні у матеріалах кримінального провадження інші висновки експертів є неповними та суперечливими - є необґрунтованими та безпідставними. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що проведені на стадії досудового розслідування на підставі постанов слідчого: судово-медична, транспортно-трасологічна, комісійна судово-медична, судово-токсикологічна, судова автотехнічна експертизи, виконанні кваліфікованими експертами, які попереджалися про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, на підставі вихідних даних, які є повними, достовірними, об`єктивними та достатніми. На поставлені питання експертами були надані конкретні відповіді, протиріччя та неповнота у вказаних висновках відсутні. Тому підстав для проведення додаткових та повторних експертиз, в тому числі за відсутності відповідних клопотань учасників судового провадження, враховуючи положення ст.337 КПК України щодо меж судового розгляду, не має.

Викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи з приводу того, що потерпіла раптово вибігла на проїзну частину з правого боку по напрямку руху його автомобіля, за 10 метрів від передньої частини автомобіля, що призвело до застосування екстреного гальмування з одночасною зміною напрямку руху автомобіля в ліву сторону, а тому момент виникнення небезпеки для нього, як водія слід вважати відстань 10 метрів, а не 81,5 метрів спростовуються схемою, доданою до протоколу огляду місця події від 28.09.2016, згідно якої на дорожньому полотні зафіксовано сліди гальмування, залишені від коліс гальмування автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , зокрема лівими колесами довжиною -11.1м та правими колесами - 13м. На вказаній схемі також зображено розміщення транспортного засобу після наїзду на пішохода, яке не відповідає поясненням обвинуваченого щодо характеру його дій після з`явлення на дорозі потерпілої та спростовуються характером отриманих тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_10 та механічних ушкоджень автомобіля, які також підтверджують вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

-9-

За таких обставин версія дорожньо-транспортної пригоди за показаннями ОСОБА_6 технічно неможлива, оскільки показання ОСОБА_6 про момент виникнення для нього небезпеки на відстані 10 метрів, не відповідають даним, зафіксованим у схемі ДТП, в тому числі слідовій інформації, та самі по собі містять суперечності у вказаних ним параметрах.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що він рухався з допустимою швидкістю у населеному пункті, його винуватість в інкримінованому злочині не спростовують. До того ж саме така швидкість руху, про яку зазначає обвинувачений - близько 50 км./год., і була використана експертом під час автотехнічного дослідження причин ДТП. Ці доводи обвинуваченим належним чином перевірені під час досудового розслідування, зокрема, шляхом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 , статиста, у присутності захисника, спеціаліста та понятих. Відповідно до протоколу вказаної слідчої дії, на місці вчинення кримінального правопорушення відтворені обставини події, напрямок та швидкість руху транспортного засобу, темп руху пішохода та місце наїзду на нього за поясненнями, які надані ОСОБА_6 .

Зазначені вище докази, а саме: висновки судових експертиз, показання свідка ОСОБА_18 та дані слідчих експериментів обгрунтовано покладені в основу судової автотехнічної експертизи №181 від 12.05.2017, за висновками якої у виниклій дорожній ситуації ОСОБА_6 з метою забезпечення безпеки дорожнього руху повинен був діяти відповідно до вимог п.п.1.3,1.5, 2.3 «б»,12.2,12.3 Правил дорожнього руху України.

На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо невідповідності висновків у вироку суду фактичним обставинам кримінального провадження, підтвердження не знайшли. Висновки суду, викладені у вироку ґрунтуються на належних, достовірних, допустимих та достатніх доказах, зокрема, з врахуванням чисельнних експертних висновків, які відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Всі сумніви щодо доказів та їх змісту були перевірені під час судового розгляду та з приводу цього наведено відповідні мотиви у рішенні. У вироку суду в повній відповідності до вимог частини 3 статті 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , які суд дослідив та оцінив з дотриманням положень статті 94 КПК України.

З огляду на зазначене, невизнання вини ОСОБА_6 щодо обставин події дорожньо-транспортної пригоди апеляційний суд розцінює, як обрану лінію захисту обвинуваченого з метою уникнення ним відповідальності, а тому ставиться до його показань критично.

У ході аналізу доводів апеляційної скарги підстав для виправдання ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження, судом апеляційної інстанції встановлено не було, адже його винуватість підтверджується належними, допустимими, достовірними доказаними, безпосередньо дослідженими та оціненими на основі власного переконання судом першої інстанції.

Слід визнати необгрунтованими й доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про неповноту судового розгляду, оскільки дослідженням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту та необ`єктивність дослідження судом матеріалів кримінального провадження.

Щодо доводів обвинуваченого про порушення його процесуальних прав у зв`язку з непроведенням допиту свідка ОСОБА_12 , то вони також є безпідставними, оскільки з вироку та матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом неодноразово вживалися заходу для виклику зазначеного свідка, в тому числі застосовувались приводи через органи поліції, які з незалежних від суду причин виконанні не були. У зв`язку з наведеним, з урахуванням думки учасників кримінального провадження, судом було ухвалено рішення про зміну обсягу доказів, які підлягають дослідженню, що не суперечить змісту ч.2 ст.349 КПК України.

-10-

Разом з тим, на переконання колегії суддів, під час досудового розслідування та при розгляді справи в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопрушення, допитані всі особи, показання яких має істотне значення для кримінального провадження. Тому апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність належних доказів його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину та фальсифікацію кримінального провадження є безпідставними.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у їх сукупності відповідно до вимог ст.94 КПК України, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у кримінальному правопорушенні, за яке його засуджено. Проявів упередженості щодо обвинуваченого з боку органів досудового розслідування і суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим в апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи у скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними.

З вироку вбачається, що на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях першої й апеляційної інстанцій, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення, а твердження обвинуваченого про недоведеність його вини у зазначеному злочині, а також доводи про відсутність у кримінальному провадженні достовірних доказів його вини у кримінальному правопорушенні, за яке засуджений, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

З огляду на те, що дослідженням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому обвинувачений наголошує у своїй апеляційній скарзі. Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених доказів суд правильно визнав винуватим ОСОБА_6 в названому у вироку кримінальному правопорушенні та правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при розгляді кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених в санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

-11-

Цих вимог кримінального закону, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 дотримався.

З вироку вбачається, що призначаючи ОСОБА_6 основне та додаткове покарання, суд першої інстанції врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого добровільне відшкодування завданої шкоди, позитивну характеристику, відсутність судимостей, а також те, що вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, вчиненим з необережності, характер суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення та дані про особу винного, який раніше не судимий, характеризується позитивно.

Обставин, які згідно ст.67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_6 судом першої інстанції не встановлено.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано враховано і те, що потерпіла ОСОБА_10 на момент дорожньо-транспортної пригоди знаходилася в стані алкогольного сп`яніння та могла створювати небезпеку для руху водія автомобіля.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що допущені ОСОБА_6 порушення Правил дорожнього руху України знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої загинула людина, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк у межах, передбачених санкцією ч.2 ст.286 КК України, яке обвинувачений повинен відбувати реально, та призначеним ОСОБА_6 додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при винесенні вироку щодо ОСОБА_6 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а також співмірним вчиненому протиправному діянню та його наслідкам у вигляді смерті людини, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Законних підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст.ст. 69,75 КК України колегія суддів не знаходить.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.01.2018 щодо нього, - без змін.

-12-

На ухвалу Закарпатського апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: