ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/392/22 Справа № 205/1983/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002843 відносно:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Маломиколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, громадянки України, освіта спеціальна-технічна, вдови, пенсіонерки, проживаючої та зареєстрованої в АДРЕСА_1 , раніше не засудженої,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо вона протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину.
Відповідно до ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_10 наступні обов`язки: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 - не обиралась.
Як встановлено судом, 17 лютого 2017 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення про усунення ОСОБА_8 перешкод з боку ОСОБА_10 у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_8 у вказаний житловий будинок та зобов`язання ОСОБА_10 передати ОСОБА_8 ключі від хвіртки та житлового будинку, яке набрало законної сили 14 червня 2017 року. Однак, обвинувачена ОСОБА_11 , незважаючи на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року, про які їй було відомо, а також законні вимоги державного виконавця Новокодацького ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_12 , якою винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 14 липня 2017 року, діючи умисно, маючи реальну можливість, не виконала рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року, у зв`язку з чим, постановою державного виконавця Новокодацького ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_12 від 14 вересня 2017 року на обвинувачену ОСОБА_10 було накладено штраф у розмірі 1700 грн., який остання не сплатила.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Обвинувачена в своїй апеляційній скарзі просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року скасувати та закрити кримінальне провадження, мотивуючи такі вимоги тим, що її вину в умисному невиконанні рішення суду щодо усунення перешкод у користуванні житлом, оскільки належним чином органами ДВС ОСОБА_10 не було повідомлено ані про відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, ані про накладення на неї штрафу в розмірі 1700,00 грн. Зокрема, обвинувачена вказує на те, що всі процесуальні документи по виконавчому провадженні надсилались їй засобами поштового зв`язку, однак в матеріалах кримінального провадження відсутність будь-які докази отримання цих документів ОСОБА_10 . Щодо того, що державним виконавцям в дні їх візиту ніхто не відчиняв двері, обвинувачена також не вбачає умислу та вини, оскільки її ніхто не повідомив про час та дату візиту державних виконавців. Виконання постанови державного виконавця про накладення на ОСОБА_10 штрафу в розмірі 1700,00 грн., також, відбувалось без відома останньої та шляхом відрахунку вказаних коштів з пенсії обвинуваченої в липні 2018 року, після чого, з`ясувавши підстави нарахування нижчої суми пенсії ніж зазвичай, ОСОБА_10 і дізналась про постанову щодо накладення штрафу. Тож, обвинувачена вважає, що судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження було враховано не всі обставини справи, а тому прийняте рішення та викладені висновки суду в оскаржуваному рішенні не ґрунтуються на нормах закону та не відповідають дійсності.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачена в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.
Захисник обвинуваченої в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, наполягав на тому, що в матеріалах кримінального провадження відсутні підтвердження про обізнаність підзахисної щодо проведення виконавчих дій.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.
Представник потерпілої та потерпіла в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, також, заперечували.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченої задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі. Суд першої інстанції провів відносно ОСОБА_10 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.
Відповідно до ч. 1 ст. 382 КК України кримінальна відповідальність настає за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню. З об`єктивної сторони злочин, передбачений ч. 1 ст. 382 КК України, може бути вчинений як у формі невиконання судового рішення, так і шляхом перешкоджання його виконанню. Використання законодавцем у диспозиції ч. 1 ст. 382 КК України словосполучень «невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду» та «перешкоджання їх виконанню» вказує на необхідність у кожному конкретному випадку звертатися як до тексту самого судового рішення, так і до норм законодавства, які визначають порядок виконання вироків, рішень, ухвал та постанов суду.
Обов`язковою умовою настання кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення є встановлення у ньому вимоги зобов`язального чи забороняючого характеру, адресованої для виконання певним особам. Причому така вимога повинна стосуватися конкретного зобов`язаного суб`єкта, до відома якого своєчасно було доведено відповідний обов`язок про виконання рішення суду.
Надаючи юридично оцінку діям ОСОБА_10 та викладаючи мотиви щодо її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, необхідно виходити зі змісту судового рішення, умисне невиконання якого ставиться обвинуваченій за провину та дати обґрунтовану відповідь на питання: яка саме вимога (зобов`язального чи заборонного характеру) міститься в цьому рішенні, чи адресована вона саме ОСОБА_10 як зобов`язаному суб`єкту, чи належить виконання рішення до обов`язку обвинуваченої як боржника у зобов`язанні, яке добровільно не виконане.
Так, за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року ОСОБА_10 було зобов`язано усунути перешкоди ОСОБА_8 у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом вселення останньої у вказаний житловий будинок та зобов`язано ОСОБА_10 передати ОСОБА_8 ключі від хвіртки та житлового будинку. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року вказане рішення було залишено без змін, а відтак рішення набрало законної сили - 14 червня 2017 року.
Тобто, зі змісту рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року вбачається, що обов`язок з усунення перешкод ОСОБА_8 у користування житловим приміщенням було покладено саме на ОСОБА_10 , шляхом накладення на неї зобов`язання щодо передачі ключів від домоволодіння АДРЕСА_1 .
Про результати ухвалених судових рішень щодо усунення перешкод ОСОБА_8 у користування власністю, шляхом вселення її та передачі ключів ОСОБА_10 було відомо, про що обвинувачена сама не заперечує.
Згідно ст. ст. 1, 10, 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусового виконання рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, що за цим Законом підлягають примусовому виконанню.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Заходами примусового виконання рішень є, зокрема, вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні.
Відповідно до досліджених судом першої інстанції матеріалів кримінального провадження вбачається, що на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року органами ДВС було відкрито виконавче провадження та надано ОСОБА_10 строк на добровільне виконання судового рішення щодо передачі ключів від домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_8 . Після закінчення строків добровільного виконання ОСОБА_10 судового рішення, органами ДВС у відповідності до ст. ст. 1, 10, 18 Закону України «Про виконавче провадження» були прийняті дії щодо вжиття заходів примусового виконання рішень. Так, державним виконавцем Новокодацького ВДВС м. Дніпра ОСОБА_12 було здійснено вихід до домоволодіння АДРЕСА_2 однак двері ніхто не відчинив, у зв`язку з чим було залишено повідомлення, в якому було наголошено на обов`язку ОСОБА_10 виконати рішення суду, а також була здійснена фото та відео фіксація вказаних виконавчих дій. В подальшому, державним виконавцем Новокодацького ВДВС м. Дніпра ОСОБА_13 , на період відпустки іншого державного виконавця, з метою виконання рішення суду, було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 , однак двері ніхто не відчинив та до них не вийшов, у зв`язку з чим було залишено повідомлення про наступну дату вчинення виконавчих дій.
Державні виконавці Новокодацького ВДВС м. Дніпра ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були допитані судом першої інстанції в ході судового провадження в якості свідків, отримані та відображені в мотивувальній частині вироку місцевим судом покази даних свідків повністю узгоджуються із дослідженими судом письмовими доказами, а саме: копією виконавчого листа, виданого на підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року, про усунення ОСОБА_8 перешкод з боку ОСОБА_10 у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_8 у вказаний житловий будинок та зобов`язання ОСОБА_10 передати ОСОБА_8 ключі від хвіртки та житлового будинку; копією постанови про відкриття виконавчого провадження та вимогою виконавця; актами державних виконавців від 02 та 23 серпня 2017 року з фото-таблицями, згідно з якими рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року щодо передачі ключів обвинуваченою ОСОБА_10 не виконано; копією постанови від 14 вересня 2017 року про накладення штрафу в розмірі 1700 грн. на боржника обвинувачену ОСОБА_10 .
Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_10 про відсутність в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, оскільки вона не була належним чином повідомлена органами ДВС про час та місце проведення виконавчих дій, а тому не була вдома в момент виїзду державних виконавців, то колегія суддів відхиляє такі доводи обвинуваченої, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та спрямованими на уникнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, оскільки обвинувачена знала про наявність судових рішень та покладений на неї обов`язок щодо передачі ключів ОСОБА_8 , їй надавався термін на добровільне виконання судового рішення, однак в добровільному порядку ключі від домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_10 не передала, тобто, покладені на неї судовим рішенням вимоги зобов`язального характеру, що відповідно до ст. 382 КК України є обов`язковою умовою настання кримінальної відповідальності, не виконала.
Натомість ОСОБА_10 звернулась до суду першої інстанції із заявою про роз`яснення судового рішення, при цьому, посилалась в ній на постанову державного виконавця від 14 липня 2017 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, що тільки спростовує доводи обвинуваченої про її необізнаність у необхідності виконання судового рішення і проведенні примусових дій з боку органів ДВС.
При цьому, під час виїздів за місцем проживання ОСОБА_10 державними виконавцями неодноразово в присутності свідків, в тому числі в присутності потерпілої, складались акти про те, що боржник не відчиняє двері, повідомлення про проведення всіх виконавчих дій, а також уся кореспонденція, надсилались ОСОБА_10 засобами поштового зв`язку, тобто органами ДВС у відповідності до закону було вжито усіх процесуальних заходів щодо повідомлення боржника про виконання рішення суду та спроб зв`язатися з божником.
Поміж іншого, під час судового засіданні в залі апеляційного суду потерпіла ОСОБА_8 повідомила суд, що ОСОБА_10 особисто зазначила про те, що їй відомо про наявність виконавчого провадження, проведення дій з примусового виконання рішення суду, однак, на пошту за отриманням повідомлень вона йти не збирається і від їх отримання відмовляється.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про обізнаність ОСОБА_10 щодо наявного відкритого виконавчого провадження, свідоме невиконання рішення суду та уникнення обвинуваченою візитів органів ДВС для примусового виконання рішення суду, а також, зловживання останньою своїми процесуальними правами та обов`язками щодо отримання поштової кореспонденції, пов`язаної із виконанням судового рішення.
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Більш того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що про свідоме небажання обвинуваченої виконувати рішення суду свідчить те, що вона не збиралась передавати ключі ОСОБА_8 , оскільки спірне домоволодіння не виділено в натурі, що, в свою чергу, підтверджується отриманими судом першої інстанції та оціненими у сукупності із іншими доказами показами свідка ОСОБА_14 , який показав суду, що у 2017 році з Новокодацького ВДВС м. Дніпра до Новокодацького ВП, де він працював на посаді дільничного інспектора, надійшло подання про вирішення питання про притягнення до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду, в ході розгляду якого була допитана обвинувачена ОСОБА_10 , яка пояснила, що не може передати ключі ОСОБА_8 , оскільки будинок не розділений в натурі.
Тож, з огляду на викладене, відповідно до ст. ст. 410, 411 КПК України, суд першої інстанції провів повний судовий розгляд, під час якого дослідив усі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, ухвалив рішення, яке відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, а висновки суду підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, у зв`язку із чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування судового рішення.
А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 1 ст. 382 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4