ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/1788/21
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:
головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

обвинувачений ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) № 0000081, за обвинуваченням

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ялта Автономної

Республіки Крим, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , та який

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України,

встановив:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України, надійшов до Дарницького районного суду м. Києва 21 вересня 2021 року.

Так, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він приблизно на початку лютого 2014 року, більш точний час органом досудового розслідування не встановлено, перебуваючи на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим вступив до складу не передбаченого законом збройного формування та брав участь у його діяльності.

Так, на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та місті Севастополі у 2014 році невстановленими особами створено та налагоджено діяльність не передбаченого законами України збройного формування під назвою «Самооборона Крыма», яке мало організовану структуру військового типу, а саме: єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, а також озброєння, серед якого, вогнепальна зброя, вибухівка, військова техніка.

Відповідно до ч. 6 ст. 17 Конституції України на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно, достовірно знаючи про те, що збройне формування «Самооборона Крыма» є незаконним, оскільки не відноситься до збройних формувань, передбачених Законами України «Про Збройні Сили України», «Про Службу безпеки України», «Про міліцію», «Про Державну прикордонну службу України», «Про національну гвардію України», «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» та іншими законодавчими актами України, якими передбачено особливий порядок та умови створення і функціонування збройних формувань в Україні, ОСОБА_4 вступив до його складу.

Так, ОСОБА_4 приблизно у лютому 2014 року, знаходячись у приміщенні санаторію «Горный», розташованого у м. Ялта Автономної Республіки Крим, ознайомившись з правами та обов`язками бійця вказаного формування, надав добровільну згоду на їх дотримання та виконання, а також отримав відповідне посвідчення члена цієї організації.

У подальшому, ОСОБА_4 , будучи членом незаконного збройного формування «Самооборона Крыма» брав активну участь в його діяльності.

Зокрема, у невстановлений слідством час 26 лютого 2014 року, перебуваючи у складі незаконного збройного формування «Самооборона Крыма», знаходячись біля адміністративної будівлі Верховної Ради Автономної Республіки Крим, за адресою: м. Сімферополь, вул. Карла Маркса, 18, маючи при собі придбану за невстановлених обставин вогнепальну зброю пістолет «Наган» та погрожуючи її використанням, ОСОБА_4 , разом з іншими членами «Самооборона Крыма», відповідно до отриманого від керівництва формування завдання, вчиняв дії з силового розгону проукраїнсько налаштованих громадян під час мітингу на підтримку територіальної цілісності і недоторканості України.

За свою участь в діяльності цього збройного формування ОСОБА_4 отримував грошову винагороду, а також наказом військового комісара Республіки Крим від 07 квітня 2014 року № 265 його нагороджено медаллю Міністерства оборони Російської Федерації «За возвращение Крыма».

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України, тобто в участі у діяльності не передбаченого законом збройного формування.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе за ч. 2 ст. 260 КК України визнав повністю та показав, що дійсно брав участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування. Погодився на участь добровільно, вийшов з організації у вересні 2014 року після обрання депутатів й фактично, коли йому припинили виплачувати винагороду. Підтвердив всі обставини з висунутого обвинувачення щодо його участі у збройному формуванні, зокрема щодо його активної участі направленої на усунення проукраїнсько налаштованого населення під час проведення певних заходів, зокрема й 26 лютого 2014 року біля адміністративної будівлі Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас додав, що основна його діяльність у цьому формуванні була пов`язана із фото- та відеозйомкою подій.

Також додав, що мотивом участі був незадовільний матеріальний стан та необхідність у коштах для утримання дітей, наразі залишив окуповану територію, але тоді не усвідомлював до кінця, які відбуваються події у глобальному розумінні, усвідомлював, що вчиняє незаконні дії, про що щиро кається.

Показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Також відповідно до п. 6 розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Стосовно спрощення кримінального правосуддя» рекомендується, що оскільки при процедурі «заява підсудного про визнання вини» від обвинуваченого вимагається явка до суду на ранній стадії провадження, щоб заявити в суді публічно чи приймає він чи спростовує обвинувачення проти себе, то суд в таких випадках має вирішувати, обійтися без всього процесу розслідування або його частини чи негайно перейти до розгляду особи правопорушника, ухвалення вироку та, по можливості, вирішення питання щодо компенсації.

Отже, за згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, а саме матеріалів, що характеризують обвинуваченого та для вирішення питання щодо долі речових доказів.

Вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю підтверджується його показаннями, в яких він не оспорював вчинення кримінального правопорушення за викладених у обвинувальному акті обставин, щирим каяттям у вчиненому тощо.

Суд вказані дії ОСОБА_4 кваліфікує як участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України.

Щодо призначення ОСОБА_4 виду й розміру покарання за вказане кримінальне правопорушення, то суд виходить з такого.

Суд, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, зокрема, призначення покарання у межах, установлених у санкції частини статті, відповідно до положень Загальної частини КК України, із врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, призначає покарання, що буде необхідним й достатнім для виправлення винного та попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, враховуючи конкретні обставини провадження щодо вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, з вищою освітою, молодого віку, не одружений, на утриманні має малолітню дитину 2018 року народження, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, наразі тимчасово не працює, наявність обставин, які пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд вважає, що необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень є призначення ОСОБА_4 покарання у межах санкції частини статті, а саме у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Сторона обвинувачення під час судових дебатів, посилаючись на всі обставини, які пом`якшують покарання, та дані про особу обвинуваченого, просила суд про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з чим суд погоджується.

Так, суд, з урахуванням ступеня тяжкості цього кримінального правопорушення, особи ОСОБА_4 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, молодого віку, з вищою освітою, має малолітню дитину на утриманні, конкретні обставини вчинення ним цього злочину, наявності всіх вказаних вище обставин, які пом`якшують покарання, та водночас відсутності обставини, які обтяжують покарання, вважає, що застосування положень ст. 75 КК України щодо його звільнення від відбування покарання з випробуванням будуть правильними, оскільки останній не є таким, що не зможе виправитися без ізоляції від суспільства, за всіма позитивними даними про його особу не є небезпечним для суспільства та потребує певного прощення державою без реального відбування покарання.

Поряд з цим, вирішуючи питання доцільності призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 260 КК України, як альтернативне, суд враховує наведені позитивні дані про особу у їх сукупності, а також, виходячи з того, що суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства та призначення йому покарання з випробуванням, суд вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому, відповідно до вимог ст. 77 КК України, не підлягає призначенню таке додаткове покарання як конфіскація майна, що передбачене санкцією ч. 2 ст. 260 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, статтями 100, 368371, 373, 374 КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю три роки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні.

Після набрання вироком законної сили речовий доказ у провадженні, а саме носій інформації «WD Elements», s/n:WX31E7848CW8, p/n:WDBU6Y0020BBK-OB, що належить ОСОБА_4 повернути останньому за належністю.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1