Дата документу Справа № 335/9564/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 335/9564/18 Слідчий суддя ОСОБА_1
Провадж. №11-сс/807/994/21 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

розглянула 22 грудня 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали справи за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року, якою задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001592 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізької області ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, мотивуючи свої вимоги тим, що слідчим відділом Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області розслідується кримінальне провадження №001592 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.
До Вознесенівського ВП надійшла заява від АТ «ТАСКОМБАНК» про те, що невстановлена особа, шахрайським шляхом, заволоділа грошовими коштами АТ «ТАСКОМБАНК», чим спричинила потерпілим матеріальні збитки.
Проведеним досудовим розслідуванням було встановлено, що 24.09.2007 року між АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «Акварт-Україна» було укладено кредитний договір № КР 64-2007 на суму 830900 гривень. Від імені ТОВ «Акварт-Україна» виступав директор - ОСОБА_7 . В забезпечення кредитного зобов`язання між АБ «ТАС-Бізнесбанк» та ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір № 127-07 від 21 листопада 2007 року, відповідно до умов якого іпотекодавці, з метою забезпечення виконання зобов`язань перед банком, передають в іпотеку об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_9 .
Так, згідно до іпотечного договору № 127-07 від 21 листопада 2007 року, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , однак від імені останньої, при підписанні вищезазначеного договору, діяв ОСОБА_7 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 03.11.2005 року за реєстровим номером 1709.
Крім того, було встановлено що ОСОБА_7 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя - справа № 333/5467/16-ц з цивільним позовом до АТ «ТАСКОМБАНК» про визнання іпотечного договору недійсним. Так, під час розгляду справи, ОСОБА_7 ініціював проведення судової почеркознавчої експертизи довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 03.11.2005 року за реєстровим номером 1709. 16.05.2018 Запорізьким відділенням Дніпропетровського НДІ судових експертиз було винесено висновок експерта № 145-18 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи № 333/5467/16-ц, згідно до якого підпис, виконаний від імені ОСОБА_10 та розміщений на другому примірнику довіреності від 03.11.2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 , зареєстровано в реєстрі за № 1709, виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою.
Таким чином, орган досудового розслідування приходить до висновку про те, що ОСОБА_7 , будучи обізнаним про нікчемність довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 03.11.2005 року за реєстровим номером 1709, використав зазначену довіреність для підписання договору іпотеки та ненастання правових наслідків невиконання кредитного договору № КР 64-2007. Крім того, існують достатні підстави вважати, що після визнання іпотечного договору недійсним Комунарським районним судом м. Запоріжжя, ОСОБА_7 передасть право власності на свою частину квартири третім особам з метою уникнення відчуження майна за борговими зобов`язаннями.
Враховуючи викладене, з урахуванням обґрунтованих підстав вважати, що відносно майна, яке належить ОСОБА_7 , а саме 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 вчиняються протиправні дії по заволодінню правом на його власність. Вказане майно у кримінальному провадженні має статус речового доказу, мотивом накладення арешту є забезпечення його збереження.

Ухвалою слідчого суддіОрджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року задоволено клопотання слідчого СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізької області ОСОБА_8 про арешт майна.

Накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_7 , а саме 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя прийшов до висновку, що матеріали кримінального провадження, додані до клопотання, містять достатні дані для висновку, що зазначене у клопотанні майно, яке було вилучено під час огляду, відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, зокрема, може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

В апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_7 , не погоджуючись із оскаржуваною ухвалою слідчого судді вважає її незаконною та необґрунтованою.

В обґрунтування доводів зазначає, що в клопотанні слідчого про арешт майна не міститься жодного посилання, яка шкода завдана ПАТ «ТАСкомбанк», лише міститься припущення, що шкода могла бути завдана, та вказана особа, яка може завдати шкоди - ОСОБА_7 .

Вказує, що жодних боргових зобов`язань у нього перед ПАТ «ТАСкомбанк» не було на момент винесення ухвали. Жодних обґрунтувань того, що належна йому частина квартири є речовим доказом, не міститься ані в клопотанні, ані в ухвалі слідчого судді про арешт майна.

Також зазначає, що в судовому засіданні 23.08.2018 року він не був присутній, копії ухвали слідчого судді не отримував. Про арешт квартири дізнався з реєстру речових прав на нерухоме майно, після чого звернувся до суду з заявою про ознайомлення з матеріалами справи та 07.10.2021 року був ознайомлений. Апеляційна скарга була подана ним 11.10.2021 року, а тому вважає строк на апеляційне оскарження пропущеним з поважних причин.

Просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Позиції учасників судового провадження.
Представник власника майна підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор та власник майна, будучи належним чином повідомленими про час і дату судового засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутністю прокурора та власника майна, що не суперечить положенням ч.4 ст.405 КПК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.395 КПК України апеляційна скарга може бути подана на ухвалу слідчого судді - протягом п`яти днів з дня її оголошення; якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення. Враховуючи вищевказане положення, а також те, що ОСОБА_7 не був присутнім в судовому засіданні, з матеріалами справи ознайомився 07.10.2021 року, апеляційна скарга була подана ним 11.10.2021 року, колегія суддів вважає, що у вказаному випадку строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Щодо вимог апеляційної скарги по суті, слід зазначити наступне.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.ст.132, 170, 171, 172, 173 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. У відповідності до вимог ст.16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Як органом досудового розслідування, так і слідчим суддею зазначених вимог закону дотримано не було.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Отже, кримінальний процесуальний закон покладає обов`язок на слідчого суддю перевірити чи відповідає клопотання про арешт вимогам закону, заслухати ініціатора подання клопотання та прокурора на предмет обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження обставин, викладених у клопотанні.

Так, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що слідчим відділом Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 23.06.2018 року за №0001592 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, за заявою від АТ «ТАСКОМБАНК» про те, що невстановлена особа, шахрайським шляхом, заволоділа грошовими коштами АТ «ТАСКОМБАНК», чим спричинила потерпілим матеріальні збитки.
Органом досудового розслідування посилався на те, що 24.09.2007 року між АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «Акварт-Україна» було укладено кредитний договір на суму 830900 гривень. Від імені ТОВ «Акварт-Україна» виступав директор - ОСОБА_7 . В забезпечення кредитного зобов`язання між АБ «ТАС-Бізнесбанк» та ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір від 21 листопада 2007 року, відповідно до умов якого іпотекодавці, з метою забезпечення виконання зобов`язань перед банком, передають в іпотеку об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_9 .
Так, згідно до іпотечного договору від 21 листопада 2007 року, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , однак від імені останньої, при підписанні вищезазначеного договору, діяв ОСОБА_7 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 03.11.2005 року за реєстровим номером 1709.
Крім того було встановлено, що ОСОБА_7 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя - справа № 333/5467/16-ц з цивільним позовом до АТ «ТАСКОМБАНК» про визнання іпотечного договору недійсним. Так, під час розгляду справи, ОСОБА_7 ініціював проведення судової почеркознавчої експертизи довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 . За результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи № 333/5467/16-ц підпис, виконаний від імені ОСОБА_10 на другому примірнику довіреності від 03.11.2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 , виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою.
За позицією ініціатора клопотання вказане майно має суттєве значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення. З урахуванням обґрунтованих підстав вважати, що відносно майна, яке належить ОСОБА_7 , а саме 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 вчиняються протиправні дії по заволодінню правом на його власність, слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно з метою його збереження, оскільки воно має статус речового доказу.

Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя, дослідивши матеріали, додані до клопотання, дійшов висновку, що існують достатні правові підстави для накладення арешту на вказане майно, оскільки воно відповідає критеріям ст.98 КПК України.

З таким рішенням слідчого судді погодитися неможливо з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Клопотання про арешт майна, з яким орган досудового розслідування звернувся до слідчого судді, було винесено в рамках кримінального провадження за правовою кваліфікацією ч.1 ст.190 КК України.

Звертаючись до суду з клопотанням, слідчий визначив метою накладення арешту на 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечення збереження речових доказів, однак таку мету для накладення арешту на майно слідчим не доведено.

Арешт на вказану 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути накладений з підстав спеціальної конфіскації, забезпечення конфіскації майна як виду покарання або відшкодування шкоди, завданої внаслідок злочину, оскільки відсутні відомості про наявність цивільного позову, повідомлення підозри у даному провадженні, що є обов`язковим для накладення арешту на майно саме з цих підстав, а санкція ч.1 ст.190 КК України не передбачає покарання у виді конфіскації майна.

Між тим, лише відповідність майна критеріям речового доказу не є єдиною підставою для накладення арешту на майно.

З цього приводу мають значення реальна наявність ризиків стосовно пошкодження, знищення, перетворення, відчуження майна, що в даному випадку, з огляду на зміст заявленого клопотання та додані до нього документи, носить лише декларативний характер, оскільки такий довід слідчого не отримав належного підтвердження.

На відсутність у клопотанні та доданих до нього документах належного аргументування вказаній обставині не звернуто уваги слідчим суддею, що призвело до хибного висновку.

Накладення арешту на зазначене в клопотанні майно ні яким чином не впливає на досягнення дієвості цього провадження, що згідно ст.131 КПК України є загальною метою застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Натомість, дотримання засад розумності і співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження слідує із вимог ч.5 ст.132, ст.171 КПК України та відповідає передбаченим ст.ст.7, 22, 26 КПК України принципам змагальності та диспозитивності.

Представник власника майна в судовому засіданні зазначив, що жодних боргових зобов`язань у ОСОБА_7 перед ПАТ «ТАСкомбанк» на момент розгляду клопотання не було. В зазначеному клопотанні слідчого лише міститься припущення, що шкода могла бути завдана ПАТ «ТАСкомбанк» та саме ОСОБА_7 може завдати цієї шкоди.

Матеріали провадження за клопотанням органу досудового розслідування не містять доказів на спростування доводів апелянта.

Аналізуючи матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права, як арешт квартири, яка належить ОСОБА_7 , а отже відсутні правові підстави для задоволення заявленого клопотання.

Крім того, відповідно до п.п.5, 6 ч.1 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

На думку колегії суддів, приймаючи рішення про накладення арешту на квартири, слідчий суддя прийшов до помилкового висновку про задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Крім того, під час апеляційного розгляду було встановлено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року (справа № 333/5467/16-ц) позов ОСОБА_10 до ПАТ «Таскомбанк», треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ТОВ «Акварт-Україна», ОСОБА_7 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання іпотечного договору недійсним задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір №127-07 від 21 листопада 2007 року укладений між АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_10 .
Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 лютого 2019 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року залишено без змін.
Недійсність договору іпотеки від 21 листопада 2007 року № 127-07 укладеного між ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_10 , встановлена рішенням Комунарського районного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 333/5467/16 тягне за собою відмову в задоволенні вимог про звернення стягнення на передану в заставу спірну квартиру.

Також було встановлено, що арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_7 , а саме 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , був накладений в рамках кримінального провадження №0001592 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, та відповідно до повідомлення керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_12 11.07.2019 року слідчим прийняте рішення про закриття кримінального провадження. Отже, на теперішній час взагалі відпала потреба утримувати зазначене майно.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання слідчого, без належного обґрунтування, носить формальний характер, слідчим не доведено необхідного об`єму правових підстав для прийняття рішення про арешт 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_7 , а рішення слідчого судді без наведення переконливих обставин, за наявності лише формальних фраз, не можна визнати вмотивованим.

На підставі вищевикладеного, враховуючи однобічність і необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна та необґрунтована, а апеляційна скарга задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року, якою задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001592 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якої відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізької області ОСОБА_8 про накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_7 , а саме 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4