Провадження 1-кп-110/22
ухвала
Іменем України
23 березня 2022 року м.Обухів

Обухівський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відритому судовому засіданні в залі судових засідань Обухівського районного суду Київської області матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.146, ч.4 ст.187 КК України,
В С Т А Н О В И В:

В провадженні Обухівського районного суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.146, ч.4 ст.187 КК України, внесеному в ЄРДР за №0002255 від 09.06.2021.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, оскільки розгляд справи не закінчений, а ризики через які було обрано дані запобіжні заходи не зменшились. Заперечив щодо задоволення клопотання захисника.

Інші учасники розгляду до суду не з`явились.

Захисник ОСОБА_6 подав до суду клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 , посилаючись на позитивні характеристики з військової частини іншої країни та можливість зарахування обвинуваченого до Збройних Сил України.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України контроль за доцільністю продовження тримання обвинуваченого під вартою покладено на суд.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності та передбачає надання відповідним органом державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністрації та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відведення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, замовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

В умовах найкризовішої ситуації в Україні, завданням, передбаченим КПК України, яке покладається на орган державної влади України, органи досудового розслідування, прокуратури та суду, є забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду, що передбачає собою дотримання процесуальних строків і прийняття відповідних процесуальних рішень у разі їх закінчення.

Положення ст.615 КПК України передбачають особливості досудового розслідування в умовах воєнного стану та заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації,

однак безпосередньо не регулюють питання щодо продовження строку тримання під

вартою, що свідчить про здійснення даної процедури на загальних підставах,

передбачених КПК України.

Беручи до уваги вищенаведене суд приходить до висновку, що питання щодо

доцільності продовження строків тримання під вартою обвинуваченим слід розглянути без участі обвинувачених, оскільки в умовах воєнного стану, та частих повідомлень про повітряну тривогу існує об`єктивна загроза життю та здоров`ю учасників кримінального провадження як під час пересування по місту Києву, Київській області так і під час перебування в кімнатах призначених для відео конференції зв`язку.

Таким чином суд, вислухавши прокурора, який не заперечив проти слухання справи в відсутності обвинувачених та захисників, перевіривши ризики які були підставою для обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу приходить до наступних

висновків.

У відповідності до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного

заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на

нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від

органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити

будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення

обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого,

свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж

кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим

чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне

правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які лають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Суд вважає, що обрані обвинуваченим запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбаченого ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.

Станом на цей час завершити судове провадження до спливу продовженого строку тримання обвинувачених під вартою неможливо.

Перевіряючи доводи клопотання на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та додані стороною обвинувачення докази, а саме переховуватись від суду, знищити, сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, незаконно впливати на свідків, потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, судом окрім норм України, враховується практика Європейського суду з прав людини, сформульована зокрема у рішенні «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 року та свідчить про те, що тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Крім того, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинувачених, в їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність стороною обвинувачення у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. Таким чином відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, оскільки сторона обвинувачення в повному обсязі довела суду обставини, які виправдовують обмеження права обвинувачених на свободу.

Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які приймались до уваги при обранні та продовженні дії обраних запобіжних заходів суду не подавалось. У цьому кримінальному провадженні зважаючи на сукупність наявних у справі доказів та враховуючи доводи всіх учасників процесу, не вбачається достатньо підстав вважати тримання обвинувачених під вартою таким, що порушує їх право, передбачене ст.5 Європейської конвенції з прав людини, оскільки саме такі запобіжні заходи є обґрунтованими і достатніми для досягнення мети кримінального провадження.

Ризики, які враховувались судом при обранні запобіжного заходу залишаються актуальними, доводи захисту суд вважає непереконливими і необґрунтованими, а тому відсутні достатні підстави для зміни обвинуваченим запобіжних заходів, оскільки судом не здійснено допит потерпілого та свідків у цьому провадженні, а наявні ризики не зменшувались.

Враховуючи сукупність вказаних вище і повідомлених сторонами кримінального провадження обставин, суд вважає, що продовження тримання обвинувачених під вартою є виправданим, оскільки у даному випадку наявність конкретного суспільного інтересу щодо вирішення справи про вчинення суспільно небезпечного діяння превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Таким чином, вбачаються достатні підстави для продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ст. 183 ч. 4 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає розмір застави щодо злочинів вчинених із застосуванням насильства чи погрозою його застосування.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинувачених альтернативних запобіжних заходів, враховуючи вищезазначене, тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальні правопорушення у вчиненні яких вони обвинувачуються, можливість переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілого, продовжити злочинну діяльність, на думку суду, є підставою для продовження саме виключних запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не забезпечать виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків і їх належну поведінку, оскільки не пов`язані з виключними запобіжниками у комунікації та переміщенням обвинувачених, та не можуть запобігти наявним ризикам.

А отже, виходячи з положень ст.ст. 177, 178, 183, 194 КПК України, ст.ст. 5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що обвинуваченим необхідно продовжити строк тримання під вартою.

При наданні оцінки доводам захисту щодо зміни запобіжного заходу суд враховує наступне.

У клопотанні захисника не наведено відомості які б спростовували висновки суду про актуальність існування раніше доведених ризиків, зокрема:

п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватися від суду, оскільки обидва обвинувачені обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, з конфіскацією майна, усвідомлюючи можливість призначення відносно них такого покарання, з метою уникнення кримінальної відповідальності може змінити єдине відоме місце проживання або взагалі виїхати за межі території України, ураховуючи той факт, що останні є громадянинами Азербайджану та у разі перебування на волі можуть перетнути кордон України та повернутись до Азербайджану,

п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на потерпілого, та свідків, оскільки їй відомі відомості про таких осіб.

Доводи захисника щодо виявлення бажання ОСОБА_4 захищати Україну під час війни з російською федерацією суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст.616 КПК України у разі введення в Україні або окремих її місцевостях воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України підозрюваний, обвинувачений, який під час досудового розслідування або судового розгляду тримається під вартою, крім тих, які підозрюються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених статтями 115, 146-147, 152-156, 186, 187, 189, 255, 255-1, 257, 258-262, 305-321, 330, 335-337, 401-414, 426-433, 436, 437-442 Кримінального кодексу України, має право звернутися до прокурора з клопотанням про скасування цього запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених статтями 146, 187 Кримінального кодексу України, тому на нього дія вказаної захисником норми права не розповсюджується.

Процедура вирішення подібного клопотання не дотримання, оскільки захисник звернувся до суду із відповідним клопотанням, хоч у цьому випадку обвинувачений міг би звернутись до прокурора, тому клопотання суперечить КПК України.

Згідно ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно ч.2 ст.17 Закону України «Про оборону України» громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Враховуючи викладене доводи захисника щодо виявлення бажання ОСОБА_4 захищати Україну під час війни з російською федерацією суд вважає необґрунтованими і такими, що не породжують достатніх підстави для зміни запобіжного заходу, оскільки обвинувачений не є громадянином України, є громадянином іншої держави, відтак не пілягає мобілізації до Збройних Сил України, обвинувачується у вчиненні таких злочинів, щодо яких є виключення для застосування відповідної норми права, а характеристики стосуються проходження ним військової служби у збройних силах іншої держави, що не має правового значення для правозастосування в Україні.

Таким чином, вимоги клопотання є безпідставними, правових і фактичних підстав для задоволення клопотання немає, тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 27, 31, 32, 33, 176, 314,315,316 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.
Запобіжний захід ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» до 21 травня 2022 року, включно.
Запобіжний захід ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжити у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» до 21 травня 2022 року, включно.
Ухвала в частині продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою підлягає негайному виконанню.
В задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжних заходів відмовити.
Судове засідання відкласти.
Ухвала в частині продовження строків тримання під вартою може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом семи діб з дня проголошення ухвали, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1