Ухвала
Іменем України
09 листопада 2021 року

м. Київ
справа № 628/627/19
провадження № 51-4800 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 30 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року, яку постановлено в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002033, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , уродженця м. Єнакієво Донецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК України).
встановив:
За вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 30 березня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК України) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 30 березня 2020 року без змін.
Засуджений в касаційній скарзі посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Як вбачається зі змісту касаційної скарги, ОСОБА_4 просить змінити вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 30 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. Вказує, що судами неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки призначене йому покарання є надто суворим. Посилається на те, що судами не враховано дані про його особу, зокрема, що він хворіє на ВІЛ інфекцію третьої стадії.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги засудженого, Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, який врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів; дані, які характеризують особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий (06.07.2018 року був звільнений з місць позбавлення волі та перебуває на профілактичному обліку в Куп`янському ВП як раніше засуджена особа), не одружений, постійного місця проживання не має, не працює, зловживає спиртними напоями, веде антигромадський спосіб життя, притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 178 ч. 1 КУпАП. Водночас, судами також враховано, що ОСОБА_4 на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває та згідно висновку судово-психіатричного експерта № 100/2019 року на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Судами встановлено відсутність обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України та наявність обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, а саме скоєння ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, рецидив злочинів, вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Також суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що згідно довідки від 21 листопада 2019 року медичної частини № 27 філії у Харківській та Луганській областях Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» 12 квітня 2016 року ОСОБА_4 був встановлений діагноз ВІЛ інфекція, отримує АРТ терапію, з профілактичною метою йому призначено прийом медпрепаратів, загальний стан здоров`я задовільний.
Таким чином, доводи засудженого про те, що суд не врахував наявність у нього ВІЛ інфекції, також не є слушними.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені обвинуваченим в апеляційній скарзі і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі обвинуваченого відсутнє таке обґрунтування необхідності пом`якшити йому покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Отже, касаційна скарга засудженого не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни вироку Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 30 березня 2021 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 30 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року стосовно нього відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3