Справа № 314/717/20
Провадження № 1-кп/314/151/2021
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2021 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000072 від 22.01.2020 відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Лепетиха Великолепетихського району Херсонської області, має середню освіту, не працює, не одружений, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою без реєстрації: АДРЕСА_2 , на даний час утримується в ДУ «Вільнянська установа виконання покарань № 11», раніше судимий:

- 13.08.2015 Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України, до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 2 місяці;

- 27.06.2017 Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі.На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

- 31.08.2017 Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст.297, 65, 68 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ч.ч.1, 4 с. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань з вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 27.06.2017 призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки;

- 20.03.2018 Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначеним за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 31.08.2017, остаточно призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбуваня покарання з іспитовим строком 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

15 січня 2020 року, в ранковий час, більш точного часу встановлено не було, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , маючи умисел, направлений на таємне, повторне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, перебуваючи за місцем свого тимчасового мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , скориставшись відсутністю уваги з боку власника та інших осіб, шляхом вільного доступу, з приміщення комірчини, яка розташована в середині господарської будівлі, здійснив крадіжку 2 алюмінієвих бідонів об`ємом по 40л кожен, вартість яких становить 700 гривень (згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 258 від 28.01.2020), після чого з викраденим майном покинув місце злочину, тим самим маючи реальну можливість розпоряджатись викраденим майном на власний розсуд.
Своїми умисними діями ОСОБА_3 спричинив матеріальну шкоду на суму 700,00 грн.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 після роз`яснення йому судом суті обвинувачення вину у скоєному злочині не визнав, пояснивши, що майно, яке він продав ОСОБА_6 , належить йому. Це майно він перевіз із с.Грушівка, де проживав раніше, до с.Великодубове.

Також пояснив, що на досудовому розслідуванні він під впливом тиску на нього з боку працівників поліції визнав свою вину та під час проведення слідчих дій показував де, коли та як викрав майно. Про тиск на нього під час проведення досудового розслідування він ні своєму захиснику, ні слідчому судді не заявляв, оскільки не вірив в результативність такої скарги, а також боявся щодо вчинення інших протиправних дій щодо себе з боку працівників поліції.

Просив суд звернути увагу на те, що на досудовому розслідуванні потерпілим від злочину було визнано ОСОБА_7 , проте йому не належить будинок, в якому зникли речі, а відповідно, і не належать вказані в обвинувальному акті речі. Під час досудового розслідування та судового розгляду справи встановити потерпілу особу взагалі не вдалося, тому відсутній і склад злочину.

Незважаючи на позицію сторони захисту, винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого злочину повністю підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів, досліджених у ході судового розгляду.
Так, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що в будинку АДРЕСА_2 проживав його брат, ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . У померлого брата є син, ОСОБА_9 , який проживає в м.Запоріжжя.
Він, як близький родич, наглядав за будинком померлого брата. У вересні 2019 року він домовився з матір`ю ОСОБА_3 про те, що вона разом з дочкою та онукою будуть проживати в літній кухні.
Потім сусіди повідомили йому, що в будинку з`явився ОСОБА_10 і вони бачили, як він щось грузив в мішках в легкову машину.
Він приїхав на подвір`я, почав гукати, але нікого не було вдома. Побачив, що хата, яка до цього була закрита на навісний замок, відкрита. Він зайшов до неї і побачив, що на ліжку лежить п`яний чоловік, якого він вигнав. На той час він не знав, що це син ОСОБА_11 . Потім приїхала його мати і почала скаржитися.
З території домоволодіння зникли: газова піч, металеві стовпчики з подвір`я, каструлі, бідони на 40л, металеві кутники. Він написав заяву до поліції про факт крадіжки цих речей. Більше він ОСОБА_12 в будинку не бачив, а його мати сказала йому, що це не ОСОБА_13 вкрав.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив, що проживає в с.Великодубове і всі мешканці знають, що він працює таксистом. Одного разу до нього підійшов чоловік, ОСОБА_3 , і попросив перевезти його речі із с.Грушівка до с.Великодубове. До машини він вантажив мішки з речами, там були речі, схожі на ковдру, подушки, одяг.
Через 1-2 місяці він знов прийшов і попросив перевезти речі із с.Великодубове до с.Петро-Михайлівка. У с.Великодубове ОСОБА_3 завантажив до його «Ланоса» 2-3 білих поліетиленових мішки, в яких лежало щось схоже на металобрухт, а також два бідони: один приблизно на 30-40л, інший менший. ОСОБА_3 показав вулицю в с.Петро-Михайлівка, де зупинитися. Переніс речі у двір, повернувся без речей і розрахувався. Коли це було, не пам`ятає, але приблизно це була весна.
Потім через 1-2 тижня знов прийшов домовлятися про те, щоб перевезти речі в с.Петро-Михайлівка, але так і не прийшов. Десь днів через 3 приїхали працівники поліції і почали розпитувати про перевезені речі, сказали, що вони були викрадені.
Свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що проживає в с.Петро-Михайлівка Вільнянського району Запорізької області. У ОСОБА_3 він покупав металеві труби та 2 молочні бідони на 30-40л. ОСОБА_15 зайшов у двір та запропонував купити ці речі. Труби були металеві, приблизно по 2м кожна, всього близько 10 штук. Труби потім він перепродав. Було це приблизно весною, він точно не пам`ятає.
Надані свідком ОСОБА_6 пояснення в частині встановлення суб`єкта злочину узгоджуються з дослідженим судом протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю вказаної особи від 10.02.2020. Згідно вказаного протоколу ОСОБА_6 впізнав ОСОБА_3 як особу, у якої він придбав, зокрема, 2 алюмінієвих бідони (арк.с.140-142).

Також, показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_14 узгоджуються між собою та з поясненнями потерпілого ОСОБА_7 в частині предметів злочину, а саме, викрадених 2 алюмінієвих бідонів.
Згідно з дослідженим протоколом огляду місця події від 22.01.2020 та фото таблиці до нього слідчим в присутності понятих було оглянуто домоволодіння АДРЕСА_2 , зокрема, времянку та комору в приміщенні времянки, терторію господарчого двору (арк.с. 126-133).
Судом було досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 18.02.2020 з додатком диском відеозапису даної слідчої дії за участю підозрюваного ОСОБА_3 (арк.с.167-169). Згідно вказаного протоколу ОСОБА_3 показав та пояснив, яким чином та звідки він викрав вказане в обвинувальному акті майно.
Стороною захисту було заявлено, що показання ОСОБА_3 під час слідчого експерименту не можуть бути визнані належним доказом його вини з огляду на положення ч.4 ст.95 КПК, оскільки суд не вправі обґрунтовувати судове рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Разом з тим, суд вважає даний доказ належним та допустимим, незважаючи на те, що в судовому засіданні обвинувачений змінив свої показання, проте це не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів.
При цьому суд виходив з того, що якщо відомості повідомлено підозрюваним, обвинуваченим, свідком під час проведення процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати. Отже, показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 95 КПК.
За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком, належна правова процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта, за його волею та вільним волевиявленням. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої дії, як складової судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.
Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 цього Кодексу. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінку судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу.
Таким чином, у цьому випадку відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК.
Зважаючи на те, що вказаний доказ підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню, отриманий в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, він є належним та допустимим, та в сукупності з іншими дослідженими судом доказами підтверджує вину ОСОБА_3 у викраденні 2 алюмінієвих бідонів з приміщення комірчини в середині господарської будівлі, що розташована по АДРЕСА_2 .
Послання сторони захисту на факт відсутності доказів, що підтверджують право власності на будинок та викрадені з нього речі потерпілому ОСОБА_7 , як на підставу відсутності складу злочину, судом до уваги не приймається з огляду на таке.
Суд вважає, що вказівка в ст.185 КК України на вчинення дій стосовно чужого майна, свідчить про те, що відповідальність за крадіжку пов`язана, як правило, не із встановленням конкретної особи, власності якої заподіяно шкоду, а з усвідомленням винним факту заволодіння майном, яке належить іншій особі за відсутності законних підстав для того і збільшення внаслідок цього власного майнового становища.
Також, згідно пред`явленого органом досудового розслідування обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, реалізовуючи свій первинний злочинний умисел на незаконне викрадення майна, наступного дня, а саме 16 січня 2020 року, в ранковий час доби, більш точного часу досудовим розслідуванням встановлено не було, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжуючи свій злочинний умисел направлений на таємне, повторне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, перебуваючи за місцем свого тимчасового мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , яке на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , скориставшись відсутністю уваги з боку власника та інших осіб, на задньому подвір`ї помітив та викрав 10 металевих кутників, довжиною по 1м кожен, товщиною металу 3мм, вартість яких складає 240 гривень 50 копійок (згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 258 від 28.01.2020), котрі в подальшому склав до металевої тачки, яку знайшов на території, та не зупиняючись на досягнутому, шляхом вільного доступу, з приміщення комірчини, яка розташована в середині господарської будівлі, здійснив крадіжку металевої газової печі, марки «А-PLUS» на 2 конфорки, вартістю 262 гривні 13 копійок (згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 258 від 28.01.2020).
У подальшому, ОСОБА_3 разом з викраденим майном покинув місце злочину, тим самим маючи реальну можливість розпоряджатись викраденим майном на власний розсуд.
Згідно з ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Зокрема, слідчий, прокурор згідно зі ст. 91 КПК України зобов`язані доказувати подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Суд, оцінивши наявні у справі докази в порядку ст. 94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та неупередженості та керуючись законом, в їх сукупності, вважає, що факт викрадення ОСОБА_3 16.01.2020 10 металевих кутників довжиною по 1м та металевої газової печі марки «А-PLUS» на 2 конфорки, в якому обвинувачується ОСОБА_3 , стороною обвинувачення не доведений, а пред`явлене обвинувачення в цій частині не знайшло своє підтвердження в ході судового слідства з огляду на таке.

Так, досліджені безпосередньо у судовому засіданні показання потерпілого ОСОБА_7 , письмові докази: протокол огляду місця події від 22.01.2020, протокол проведення слідчого експерименту від 18.02.2020 з додатком у вигляді DWD-диску підтверджують лише факт викрадення вказаного вище майна з місця тимчасового проживання ОСОБА_3 . Будь-яких даних, які б свідчили про те, що ці дії відбулися внаслідок умисних дій ОСОБА_3 або іншої особи, вказані докази не містять, тому не можуть буди прямими доказами на підтвердження факту вчинення інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення.

Аналізуючи показання потерпілого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_14 суд вважає, що вони не можуть бути визнані доказами факту вчинення ОСОБА_3 або будь-якою іншою особою викрадення 16.01.2020 10 металевих кутників довжиною по 1м та металевої газової печі марки «А-PLUS» на 2 конфорки, оскільки, потерпілий повідомив лише про факт викрадення вказаного майна з території будинку АДРЕСА_2 .

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_6 . ОСОБА_3 вантажив до його машини білі поліетиленові мішки, в яких, як йому здалося, був металобрухт, проте категорично заявив, що металеві труби довжиною по 2м ОСОБА_3 не вантажив, оскільки вони навіть не могли поміститися до багажнику його машини.

Разом з тим, свідок ОСОБА_14 стверджував, що придбав у ОСОБА_3 2 алюмінієвих бідони та приблизно 10 металевих труб довжиною по 2м кожна, а газова металева пічка або її деталі взагалі відсутні в його показаннях.

Таким чином, показання допитаних у судовому засіданні свідків у цій частині не узгоджуються між собою та протирічать одне одному.

Інших переконливих доказів, які б підтверджували в своїй сукупності пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення за фактом викрадення ним майна 16.01.2020, і оцінка яких була б позбавлена відповідних сумнівів щодо доведеності факту вчинення кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченому, суду не надано.

Таким чином, в ході судового розгляду даного кримінального провадження стороною обвинувачення не було доведено, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив 16.01.2020 крадіжку металевих кутників довжиною по 1м та металевої газової печі марки «А-PLUS» на 2 конфорки, оскільки докази сторони обвинувачення ні самі по собі, ні у своїй сукупності, не підтверджують цих обставин.

Частиною 1 статті 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Сумнівний характер вчинення кримінального правопорушення 16.01.2020, інкримінованого ОСОБА_3 , не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій вияв як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенні у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпції факту.

Дослідивши та оцінивши в сукупності вищезазначені докази, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого повністю доведена дослідженими доказами, та кваліфікує його дії: за фактом вчинення злочину 15.01.2020 за ч.2 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Обставин, що обтяжують покарання та пом`якшують покарання, судом не встановлено.

При призначенні покарання ОСОБА_3 суд враховує позицію сторони обвинувачення, потерпілого, який просив суд суворо не карати обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжкого; відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання; дані про особу винного, який раніше судимий за умисні корисливі злочини проти власності, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на обліку військовозобов`язаних не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, та вважає за необхідне з метою виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів призначити йому покарання в межах санкції статті, за якою кваліфіковані дії обвинуваченого, у вигляді позбавлення волі.

При призначенні покарання суд також враховує, що ОСОБА_3 скоїв даний злочин, знаходячись на випробовуванні за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.03.2018, яким його засуджено до 5 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки, призначені покарання у вигляді позбавлення волі із звільненням від його відбуття на певні строки не стали достатніми для його виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи вищевикладене, а також роз`яснення, надані в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких за сукупністю вироків (ст. 71 КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили, суд застосовує ст.71 КК України.
Щодо заявленого потерпілим ОСОБА_7 цивільного позову на суму 1450 грн., суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Під час судового розгляду було встановлено, що в будинку АДРЕСА_2 до дня своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав ОСОБА_8 , брат потерпілого ОСОБА_7 .

Також, потерпілий ОСОБА_7 повідомив суду, що не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого брата, оскільки в нього є спадкоємці першої черги, зокрема, син. Після смерті брата він лише наглядав за майном, яке залишилось, оскільки проживає в цьому ж населеному пункті.

Матеріали кримінального провадження не містять документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_7 на будинок та/або речі, що знаходились у вказаному будинку.

Таким чином, у задоволенні позову потерпілого ОСОБА_7 на суму 1450 грн. необхідно відмовити у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 є неналежним позивачем.

Враховуючи вид покарання, призначений судом, запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою.

Речові докази та витрати на залучення експертів відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_3 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.03.2018, визначивши остаточно покарання у вигляді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Строк покарання відраховувати з дня затримання, а саме, з 14.02.2020.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 відмовити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня проголошення, а обвинуваченим, який знаходиться під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_16

28.10.2021