Справа №584/1257/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/605/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА
Іменем України

17 листопада 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 584/1257/20 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 12.01.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Кабичене, Марківського району, Ворошиловградської області та мешканку АДРЕСА_1 , раніше не судиму

визнано винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_12 ,

захисника адвоката ОСОБА_13 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати, а провадження закрити за відсутністю достатніх доказів для доведеності винуватості ОСОБА_10 , оскільки вирок суду ґрунтується на припущеннях, в його основу було покладено показання ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які перебувають між собою у родинних стосунках і відповідно є зацікавленими особами, висновки експерта № 203 від 07.09.2020 та № 238 від 10.09.2020 не відповідають вимогам ст. 101, 102 КПК через відсутність дослідної частини та незабезпечення участі обвинуваченої;

- прокурор ОСОБА_16 просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, ухвалити новий вирок, згідно якого ОСОБА_10 вважати винуватою за ч. 1 ст. 125 КК та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, оскільки не отримали належної оцінки з боку суду ті обставини, що ініціатором конфлікту була саме обвинувачена, вину у вчиненому не визнала, не розкаялася, на примирення з потерпілим не погоджувалася.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисника потерпілий ОСОБА_17 вказає про законність та обґрунтованість вироку суду, хоча вважає покарання м`яким, і з цих підстав просить задовольнити апеляційну скаргу прокурора.

Вироком Путивльського районного суду Сумської області від 12.01.2021 ОСОБА_10 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, та їй призначене покарання у виді штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн, в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 2600 грн.

Згідно вироку, 23.08.2020 близько 12:00 ОСОБА_10 біля господарства № 21 по вул. Шляховій у с. В?язенка, в ході сварки з потерпілим ОСОБА_11 кинула у останнього пилку по дереву, влучивши у праву ногу, внаслідок чого спричинила йому легкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_13 , які підтримали свою апеляційну скаргу і заперечили проти апеляційної скарги прокурора, доводи потерпілого ОСОБА_11 , його представника ОСОБА_12 та прокурора ОСОБА_9 , які не підтримали жодної апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на вимогах закону і перевірених в судовому засіданні доказах.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 про недоведеність вини ОСОБА_10 поза розумним сумнівом, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки обставини вчинення обвинуваченою інкримінованого їй правопорушення ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам і доводам сторін надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Так, в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_10 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення заперечила повністю та пояснила, що 23.08.2020 близько 12:00 вона перебувала на вулиці, обпилювала гілки на дрова, коли повз неї пройшов потерпілий, який почав до неї чіплятися, однак вона йому нічого не відповіла. Коли через нетривалий час потерпілий йшов у зворотному напрямку, то знов став до неї чіплятися та нецензурно лаятися у її бік, після чого наніс їй тілесні ушкодження. Пилки по дереву вона в нього не кидала, тілесні ушкодження потерпілий наніс собі сам після сварки.

Однак такі показання обвинуваченої ОСОБА_10 не знайшли свого підтвердження ні під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, ні у ході апеляційного розгляду, а суд першої інстанції вірно встановив наявність фактів і обставин, що мають значення для кримінального провадження, мотивовано поклавши в основу вироку належні, достовірні та допустимі докази.

Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їй правопорушення суд першої інстанції цілком обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_11 , безпосередньо допитаного в судовому засіданні у встановленому законом порядку і попередженого про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, яка пояснив, що 23.08.2020 близько 12:00 він йшов до сусідки повз обвинувачену, яка пиляла дрова. Він привітався з нею, проте вона не відповіла. На зворотному шляху він запитав у обвинуваченої, чому вона з ним не вітається, на що вона стала обзивати його злодієм та нецензурно лаятися в його бік, а потім кинула в його напрямку пилку, в результаті чого поранила йому ногу. У відповідь на такі її дії він взяв гілку та наніс нею обвинуваченій декілька ударів, а потім підняв пилку та викинув у кущі. Після закінчення конфлікту він разом з дружиною пішов додому.

Вказані показання потерпілого ОСОБА_11 об`єктивно узгоджуються і співпадають з іншими доказами у кримінальному провадженні, зокрема з показаннями свідків, які також були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу суду завідомо неправдивих показань.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що 23.08.2020 близько 12:00 вона почула, що на вулиці хтось свариться, і вийшовши з двору, побачила, що ОСОБА_10 кричить на її чоловіка, а останній їй щось відповідає, проте слів вона не розчула. Потім ОСОБА_10 кинула в її чоловіка пилкою, яку тримала в руках, нанісши таким чином йому рану на нозі. Після чого її чоловік наніс ОСОБА_10 тілесні ушкодження, а пилку викинув у кущі.

Аналогічні показання в судовому засіданні дала і свідок ОСОБА_15 , яка є тещою потерпілого ОСОБА_11 .

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_18 , пояснив, що працює інспектором ювенальної превенції ВП № 2 (м. Путивль) Конотопського РВП ГУНП в Сумській області і 23.08.2020 він разом з поліцейським СРПП ВП № 2 (м. Путивль) ОСОБА_19 виїздив на виклик. Коли вони прибули на місце, обвинувачена кричала на потерпілого. Він опитував обвинувачену, а ОСОБА_19 потерпілого. У потерпілого на нозі він бачив подряпини, які зі слів останнього утворились внаслідок того, що обвинувачена кинула в нього пилку-ножовку.

Аналогічні показання надав суду і свідок ОСОБА_19 .

Також факт вчинення обвинуваченою ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 203 від 07.09.2020, згідно якого потерпілому ОСОБА_11 спричинені легкі тілесні ушкодження (а. к. п. 42); протоколом слідчого експерименту від 08.09.2020, згідно якого потерпілий детально пояснив та показав як відносно нього було вчинено кримінальне правопорушення (а. к. п. 38-40); висновком судово-медичної експертизи № 238 від 10.09.2020, згідно якого механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілого ОСОБА_11 відповідає механізмові, продемонстрованому ним під час проведення слідчого експерименту від 08.09.2020 (а. к. п. 41); протоколом слідчого експерименту від 08.09.2020, згідно якого свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 розповіли та показали яким чином відносно потерпілого ОСОБА_11 було вчинено кримінальне правопорушення (а. к. п. 32-33, 35-36); висновками судово-медичних експертиз № 236 та № 240 від 10.09.2020, згідно яких механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілого ОСОБА_11 відповідає механізмові, продемонстрованому свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_15 під час проведення слідчих експериментів від 08.09.2020 (а. к. п. 34, 37).

Оцінюючи кожний вказаний вище і наведений у вироку доказ винуватості ОСОБА_10 з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічній, повній й неупередженій перевірці всіх доводів апеляційної скарги сторони захисту та обставин кримінального провадження, не вбачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Зокрема, судом першої інстанції вірно визнано доведеним зміст і спрямованість умислу обвинуваченої ОСОБА_10 на спричинення умисного легкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , що знайшло своє підтвердження і під час апеляційного розгляду кримінального провадження.

Що стосується доводів захисника про невідповідність висновків експерта № 203 від 07.09.2020 та № 238 від 10.09.2020 вимогам ст. 101, 102 КПК, то колегія суддів не може прийняти їх до своєї уваги, оскільки вказані висновки експертів за своєю формою і змістом повністю відповідають вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень затвердженої наказом МЮ України від 08.10.1998 № 53/5, яка встановлює для кожного виду експертного дослідження перелік обов`язкових умов, що має бути дотриманий аби експертне дослідження відповідало вимогам закону. Крім того, захисником серед доводів про невідповідність висновків експерта вимогам закону зазначено про не порушення перед експертом питання про можливість отримання потерпілим тілесного ушкодження в результаті випадковості, однак зміст ч. 1, 4 ст. 101, п. 4 ч. 1 ст. 102 КПК дають можливість зробити однозначний висновок, що питання ставляться експертові саме особами, що його залучають, а не самим експертом і належність, допустимість висновку експерта як доказу не може залежати від кількості (влучності) порушених перед експертом питань.

Доводи апеляційної скарги захисника з приводу не забезпечення участі обвинуваченої під час проведення такої слідчої дії як експертиза, також задоволенню не підлягають, оскільки експертне дослідження не є слідчою дією в розумінні глави 20 КПК, так як згідно ст. 101 цього Кодексу проводиться саме експертом за залученням особи, яка його залучила, слідчого судді чи суду, а тому КПК не зобов`язує слідчого чи прокурора, приймаючи процесуальне рішення про призначення експертизи, за відсутності потреби залучати для проведення експертного дослідження будь-кого із учасників кримінального провадження.

Є необґрунтованими і твердження апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченій ОСОБА_10 , оскільки приписами ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого; суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини КК, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання; особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини КК, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останньою кримінального правопорушення, особу винної, яка раніше не судима, є особою похилого віку, пенсіонером, на «Д» обліку у лікарів психіатра-нарколога не перебуває, має позитивну характеристику за місцем мешкання, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді штрафу у мінімальному розмірі у межах санкції ч. 1 ст. 125 КК, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому визначене судом покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для її виправлення і попередження нових злочинів.

Таким чином, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги захисника і прокурора без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Путивльського районного суду Сумської області від 12.01.2021 відносно ОСОБА_20 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4