Номер провадження: 11-кп/813/1645/21
Номер справи місцевого суду: 522/3996/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , яка діє в інтересах потерпілої ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2021 року, якою на підставі ст. 49 КК України
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Житомира, громадянина України, українця, який має вищу освіту, одруженого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та на підставі п.1 ч.2 ст.284 КК України, кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за №0005301 від 14.07.2016 року було закрито
установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Зазначеною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2021 рокуна підставі ч.1 ст. 49, ст.106 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, обвинувачений ОСОБА_9 був звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та на підставі п.1 ч.2 ст.284 КК України, кримінальне провадження було закрито. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди завданої злочином залишено без розгляду.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно обвинувального акту ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що 14.07.2016 року приблизно о 01 годині 50 хвилин він вийшов зі своєї квартири АДРЕСА_3 , під час розмови з сусідкою, яка є власником квартири АДРЕСА_4 вступив в конфлікт з ОСОБА_7 , яка почала висловлювати на адресу ОСОБА_9 своє невдоволення, щодо того, що ОСОБА_9 раніше викинув будівельне сміття до штучного водойму, який розташований у дворі будинку АДРЕСА_5 , де мешкають рибки, на що ОСОБА_9 почав нецензурно висловлюватися на адресу ОСОБА_7 , погрожуючи застосуванням сили стосовно останньої.

В подальшому, ОСОБА_9 , на ґрунті неприязних стосунків, виник умисел на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , в ту ж ніч близько 02:00 години, знаходячись біля штучного водойму у дворі будинку АДРЕСА_5 , де діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, знаходячись з боку від ОСОБА_7 , наніс один удар кулаком руки, останній в область носу, від чого ОСОБА_7 впала на коліна упершись на мішки з будівельним сміттям, розмістившись спиною до ОСОБА_9 .

Після вказаного, ОСОБА_9 не зупинившись, наніс близько 6 ударів (точно кількість ударів не встановлено) ОСОБА_7 по різним частинам тіла.

В результаті злочинних дій ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи №2338 від 12.08.2016 року потерпілій ОСОБА_7 спричинено наступні тілесні ушкодження:

- закритий лінійний перелом кісток носа без зміщення кісткових уламків, синець області носа, оцінюються в комплексі, які викликали розлад здоров`я строком понад 6 днів, але не більше трьох тижнів (21 день), і за цим критерієм відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;

- синець та садно правого плеча, садно правого передпліччя, три синця лівої кисті, які в сукупності так і окремо, мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів і за цим критерієм відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Згідно обвинувального акту дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.125 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та закриття кримінального провадження.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що:

- суд не звернув належної уваги на той факт, що обвинувачений змінив місце проживання, протягом майже року не з`являвся до апеляційного суду, у зв`язку із чим суд направляв ухвалу до правоохоронних органів ухвалу для встановлення його місця знаходження та доставки до суду; також без поважних причин неодноразово не з`являвся до суду першої інстанції при розгляді справи по суті;

- судом не враховано, що ОСОБА_9 провину у скоєному та позов потерпілої не визнав.

Посилаючись на наведене, представник потерпілої просить ухвалу суду першої інстанції відносно ОСОБА_9 скасувати та повернути матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_9 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення на його адресу судової повістки та телефонограмою, про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення справи не заявляв.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи вищезазначене, вислухавши думку прокурора, який вважав неможливим розгляд справи за відсутності обвинуваченого, потерпілої та її представника, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності обвинуваченого, враховуючи належне повідомлення обвинуваченого про день та час розгляду справи та неповідомлення його про поважні причини свого неприбуття, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку розглядати справу за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 .

Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілої та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Положення ст.2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як видно зі змісту мотивувальної частини ухвали суду, вона відповідає вимогам зазначеної вище норми закону, оскільки у ній наведені докладні мотиви на підтвердження встановлених судом обставин та положення кримінального процесуального закону, якими керувався суд при постановленні ухвали.
Так, розглядаючи клопотання ОСОБА_9 про звільнення його від кримінальної відповідальності, суд першої інстанції, враховуючи те, що кримінальне правопорушення, за яким обвинувачується останній на момент вчинення кримінального правопорушення був злочином невеликої тяжкості, та з моменту його вчинення минуло більше трьох років; перебіг давності притягнення до кримінальної відповідальності, в розумінні ст.49 КК України, не зупинявся і не переривався; дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання обвинуваченого та звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України і, відповідно, закриття кримінального провадження стосовно нього за ч.2 ст.125 КК України.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Санкцією ч.2 ст.125 КК України (в редакції, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення), за якою обвинувачується ОСОБА_9 , передбачене покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправними роботами на строк до одного року, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років, що відповідно до ч. 3 ст. 12 КК України (в редакції, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) є злочином невеликої тяжкості.
Пунктом 1 ч.2 ст.284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України, (в редакції, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою кримінального правопорушення; 2) з дня вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили минули визначені ч.1 ст.49 КК України строки давності; 3) особа не ухиляється від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч.1 ст. 49 КК України строків не вчинила нового злочину певного ступеня тяжкості.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 року у справі № 345/2618/16-к, звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч.1 ст.49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.
Відтак, суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.
Отже, суд встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження - досудове розслідування, підготовче засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження у суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2019 року у справі № 309/1201/15-к).
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, ОСОБА_9 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України 14.07.2016 року.
Тобто, на день постановлення оскаржуваної ухвали минуло понад три роки з дня вчинення ОСОБА_9 вказаного кримінального правопорушення. Протягом цього строку він не вчинив нового кримінального правопорушення та не ухилявся від слідства або суду, а тому строки давності сплинули.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув належної уваги на той факт, що обвинувачений змінив місце проживання, протягом майже року не з`являвся до апеляційного суду, у зв`язку із чим суд направляв ухвалу до правоохоронних органів ухвалу для встановлення його місця знаходження та доставки до суду та без поважних причин неодноразово не з`являвся до суду першої інстанції при розгляді справи по суті, оскільки матеріали кримінального провадження не містять доказів щодо оголошення обвинуваченого ОСОБА_9 у розшук, що стало б підставою для зупинення перебігу строків давності.

Крім того, апеляційний суд враховує те, що на момент постановлення первісної ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі та її перегляду апеляційним судом, строки давності у даному кримінальному провадженні вже закінчились.

Апеляційний суд звертає увагу, що на час розгляду клопотання судом першої інстанції не встановлено та сторонами провадження не надано інформації про ухилення обвинуваченого від слідства, вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а так само і відомостей про переривання чи зупинення строків, згідно ч.2 ст. 49 КК України.

Так, згідно наданої прокурором вимоги ГУОІ МВС України в м. Києві, УОІ УМВС України в Одеській області №261 станом на 11.02.2021 року ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності не притягувався.

Крім того, стороною захисту надано довідку Департаменту інформатизації МВС України серія ААА №1035935, відповідно до якої станом на 05.04.2021 року незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги що судом не враховано, що ОСОБА_9 провину у скоєному та позов потерпілої не визнав, з таких підстав.

За змістом ст.284 - 288 КПК України, підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.
Виходячи з цих положень Закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а отже, невизнання ним своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ним свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст.49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення, з визнанням ним своєї вини у вчиненні злочину.
У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від №730/67/16-к від 26.03.2020 року, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.
Також, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 року, у справі № 425/4506/15-к дотримання умов, передбачених ч.ч. 1 - 3 ст.49 КК України, є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.
Згідно матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_9 наполягав на закритті відносно нього кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, звільнивши його від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України.
При цьому судом першої інстанції було роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_9 , що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства.
За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції об`єктивно врахував обставини справи та дійшов правильного висновку про необхідність звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України на підставі ч.1 ст. 49, ст.106 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, та закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КК України, тому апеляційна скарга правника потерпілої не підлягає задоволенню, а ухвала суду є обґрунтованою та відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.
Керуючись ст. 284, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
постановив
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , яка діє в інтересах потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2021 року, якою на підставі ст. 49 КК України ОСОБА_9 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та на підставі п.1 ч.2 ст.284 КК України, кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за №0005301 від 14.07.2016 року було закрито залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4