Справа № 161/4355/21 Провадження №11-кп/802/531/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 164 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження №0001374 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2021 року щодо нього,
В С Т А Н О В И В :
Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Луцька Волинської області, мешканець АДРЕСА_1 , з вищою освітою, неодружений, перебуває у громадському шлюбі, має двох малолітніх дітей, не працюючий, раніше не судимий,
засуджений за ч.1 ст.164 КК України на 1 (один) рік обмеження волі.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області від 08.12.2010 зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 450 грн щомісячно, починаючи з 05.11.2010 і до досягнення дитиною повноліття. 01.12.2015 рішенням Сокальського районного суду Львівської області змінено спосіб стягуваних аліментів на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 700 грн щомісячно, починаючи з 03.11.2015 і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 30.08.2018 змінено спосіб стягуваних аліментів на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з 08.10.2018 і до досягнення дитиною повноліття.
Обвинувачений ОСОБА_8 , знаючи про необхідність сплати аліментів на утримання дитини, являючись дієздатною та працездатною особою, маючи дохід з неофіційних джерел, про суму заробітку та джерела доходів державного виконавця не повідомляв та з доходів аліментів не сплачував, чим свідомо злісно ухилявся від сплати встановлених рішеннями суду аліментів на утримання дитини. Згідно інформації Другого відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) за період з вересня 2019 року по грудень 2020 року включно утворилась заборгованість по несплаті встановлених рішенням суду коштів (аліментів) в сумі 33 000 грн, тобто у розмірі, що в сукупності перевищує суму виплат за 3 місяці відповідних платежів.
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_8 вважає вирок суду необґрунтованим. Посилається на те, що він не міг у повній мірі сплачувати аліменти по стану здоров`я. Також зазначає, що він сплачував аліменти на руки, без будь-яких чеків. Просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити.
В запереченні на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_7 зазначає, що ОСОБА_8 надалі ухиляється від сплати аліментів. Вважає апеляційну скаргу обвинуваченого необґрунтованою.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та заперечення потерпілої на апеляційну скаргу, обвинуваченого, який подану апеляційну скаргу підтримував та просив скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження, думку прокурора та потерпілої, які заперечували апеляційну скаргу і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із положеннями ст.94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
І з цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
На думку апеляційного суду, вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції дотримані.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції законно, обґрунтовано і вмотивовано розглянув дане провадження та дотримався вимог ст. 370 КПК України при розгляді і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.164 КК України, а саме злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини.
Обвинувачений в суді першої інстанції винуватим себе у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково, суду дав показання, що після розірвання шлюбу з потерпілою, остання подала позов про стягнення аліментів на утримання їх спільного сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про рішення суду з приводу стягнення аліментів на утримання дитини та про необхідність сплати коштів знав та по мірі можливості сплачував. Оскільки він досить часто хворів та продовжує хворіти, в зв`язку з чим не працював, тому об`єктивно не міг сплачувати кошти, відповідно до розміру, визначеного судовими рішеннями (про зменшення їх розміру позову не подавав), на даний час частково виплачує кошти на утримання дитини, а тому вважає, що злісного ухилення від їх виплати у його діях немає. В подальшому, по можливості, має намір виплачувати аліменти та погасити борг.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненому кримінальному правопорушенні за обставин, викладених вище, суд апеляційної інстанції вважає, що його винуватість підтверджується сукупністю доказів оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності.
В суді першої інстанції потерпіла показала, що обвинуваченим не сплачуються аліменти на утримання дитини, згідно рішення суду, в зв`язку з чим на даний час виникла заборгованість, яка за період з вересня 2019 по грудень 2020 року становить 33 000 грн. Ствердила, що обвинувачений частково сплатив аліменти (зокрема, у січні 1000 грн, у лютому 1000 грн. та у квітні 500 грн., однак, на її думку, зробив це лише у зв`язку з перебуванням даної справи у суді.
Так, згідно протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 30 грудня 2020 року, а також відповідно до витягу ЄРДР за № 0001374 від 31.12.2020, з правовою кваліфікацією ч.1 ст.164 КК України, в період часу з 2015 року по даний час ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , злісно ухиляється від сплати аліментів, які встановленні рішенням суду, чим спричинив заборгованість по не виплачені аліментів у сумі 70 698 гривень (Т.1 а.м.к.п.1-2).
Свідоцтвом про народження ОСОБА_10 , серія НОМЕР_1 , виданого Тартаківською сільською радою Сокальського району Львівської області 17 січня 2006 року, підтверджується, що батьком дитини зазначено обвинуваченого ОСОБА_8 (Т.1 а.м.к.п.22).
Відповідно до копії (заочного) рішення Сокальського районного суду Львівської області від 08.12.2010, ОСОБА_8 зобов`язаний щомісячно, починаючи з 05.11.2010 і до досягнення дитиною повноліття сплачувати в користь ОСОБА_7 аліменти на утримання сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 450 грн (Т.1 а.м.к.п.7-8).
Згідно копії виконавчого листа від 12.01.2011 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.01.2011, вищевказане рішення суду було звернене до виконання (Т.1 а.м.к.п.9).
І подальшому (заочним) рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 01.12.2015 змінено розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 08.12.2010; стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 700 грн щомісячно, починаючи з 03.11.2015 і до досягнення дитиною повноліття (Т.1 а.м.к.п.10-11).
Відповідно до копії виконавчого листа від 12.01.2016 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.02.2016, вказане рішення суду було звернене до виконання (Т.1 а.м.к.п.12).
Рішенням (заочного) Сокальського районного суду Львівської області від 30.08.2018 збільшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 , на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01.12.2015; стягнуто з ОСОБА_8 в користь ОСОБА_7 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно в розмірі 2000 грн, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили до досягнення дитиною повноліття (Т.1 а.м.к.п.13-14).
Відповідно до виконавчого листа від 17.10.2018 вказане рішення суду було звернене до виконання.
Довідкою-розрахунком заборгованості за виконавчим документом підтверджується, що загальний борг за виконавчим документом за період з станом на 01.02.2021 становить 71698,49 (Т.1 а.м.к.п.21).
Таким чином, суд першої інстанції після безпосереднього дослідження перевірки та оцінки всієї сукупності доказів дійшов законного та обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів) та належним чином мотивував у вироку кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.1 ст.164 КК України шляхом зіставлення ознак фактично вчиненого ним діяння та ознак відповідного кримінального правопорушення, передбаченого вказаною вище статтею кримінального закону, та обґрунтував фактичними обставинами кримінального правопорушення.
Аналіз наведених судом першої інстанції доказів в їх сукупності свідчить про те, що обвинувачений умисно, злісно, ухилився від сплати аліментів, встановлених рішенням суду. Проаналізувавши сукупність зібраних доказів, суд першої інстанції дійшов до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, доведена повністю.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції .
Доводи апеляційної скарги апелянта, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч.1 ст.164 КК України, оскільки він сплачував аліменти по мірі можливості є необґрунтованими.
Так, об`єктом даного злочину є право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток.
Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства»). Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства»).
Згідно положень ч.1 ст.3 Конвенції ООН, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання.
Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в Основному Законі (ст.51 Конституції України), а також в Сімейному кодексі (ст. 180) та гарантується Державою, в свою чергу, ст.15 Сімейного кодексу чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.
Предметом злочину, який аналізується, є кошти, що за рішенням суду підлягають сплаті на утримання дітей.
З об`єктивної сторони злочин передбачений ч.1 ст.164 КК України може бути вчинений у формі злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).
Під ухиленням від сплати аліментів слід розуміти не тільки пряму відмову від сплати присуджених судом аліментів на дітей, а і приховування винним свого дійсного заробітку, зміну роботи або місця проживання з метою уникнути утримань за виконавчим листом, а також інші дії, які свідчать про ухилення від сплати за рішенням суду коштів на утримання дітей. Необхідною умовою притягнення до кримінальної відповідальності за злісну несплату аліментів є наявність рішення суду, що набрало чинності і зобов`язує особу сплачувати аліменти.
Про злісний характер ухилення від сплати аліментів можуть свідчити: тривалість ухилення (приміткою до ст.164 КК України передбачено, виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів), продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов`язку та можливість кримінальної відповідальності з боку державного виконавця, неодноразове звернення потерпілого чи інших осіб до винної особи з цього приводу тощо.
Судом правильно враховано, що обвинувачений був обізнаний щодо наявності рішення суду про стягнення аліментів та обов`язку виконувати дане рішення, повідомлений державним виконавцем про необхідність сплати аліментів але незважаючи на це, аліменти у розмірі, визначеному рішенням суду, не сплачував, на обліку в центрі зайнятості не перебував, приховував свої доходи від отриманих сторонніх заробітків та достатньої допомоги на утримання дитини не надавав.
Таким чином суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що обвинувачений мав змогу заробляти гроші і сплачувати аліменти. Не існувало жодних обставин, які б свідчили б про поважність причин чи вимушеність несплати обвинуваченим аліментів.
Посилання обвинуваченого, що він частково сплачував аліменти, тому в його діях відсутнє злісне ухилення, не має під собою підгрунття, оскільки незважаючи на незначні платежі, решту коштів, визначених рішенням суду, він не сплатив, що призвело до заборгованості по аліментам, яка значно перевищує суму виплат за три місяці.
Зазначення апелянтом, що він не мав змоги платити аліменти через відсутність роботи, також не заслуговує на увагу, оскільки вказана обставина ні в якому разі не звільняє його від обов`язку утримувати дитину. Будучи обізнаним про наявність заборгованості, обвинувачений на протязі майже 6 років не вживав дієвих заходів до погашення заборгованості по аліментам.
Також, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, будь-яких обставин, які свідчили б про поважність причини чи вимушеність несплати обвинуваченим аліментів (хвороба, каліцтво, обов`язок по утриманню інших осіб, тривале відрядження тощо), не виявлено та в апеляційній скарзі не наведено.
Крім того, і під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений продовжував не сплачувати аліменти, що підтверджується поясненнями потерпілої.
Відповідно до п.65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, при оцінці доказів, як правило, суд застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Таким чином, встановивши в порядку ст.91 КПК України обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, належність та допустимість доказів, з урахуванням доводів обвинуваченого та наведенням мотивів на їх спростування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості обвинуваченого у вчиненні даного кримінального правопорушення.
Таким чином, доводи, наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до вимог ст.12 КК України є кримінальним проступком, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, частково визнав вину, не розкаявся, зважаючи на його особу - притягався до кримінальної відповідальності (18.10.2017 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.164 ч.1 КК України, на підставі ст.1 п. «в» Закону України «Про амністію 2016 року» від 22.12.2016.
Так, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про те, що обвинуваченому необхідно обрати покарання в межах санкції, передбаченої ч.1 ст.164 КК України у виді обмеження волі із застосуванням ст.75 КК України.
Враховуючи наведене вище, перевіривши вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що він є законним, обґрунтованим, вмотивованим та справедливим, а саме ухваленим відповідно до норм КК України з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства щодо кримінального провадження, передбаченим КПК України.
Істотних порушень вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення апеляційним судом не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2021 року щодо нього без зміни.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: