справа № 606/2029/21
Ухвала
22 вересня 2021 року м. Теребовля

Слідчий суддя Теребовлянського районного суду Тернопільської області ОСОБА_1 при секретарі судового засідання ОСОБА_2 за участю прокурора Теребовлянської окружної прокуратури ОСОБА_3 розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора Теребовлянської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000172 від 11.09.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,-

Встановив:
Прокурор Теребовлянської окружної прокуратури ОСОБА_3 звернулася до суду із клопотанням про арешт майна, а саме: автомобіля марки «Mercedes-benz» моделі «Sprinter412 D», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_4 , свідоцтва про реєстрацію автомобіля марки «Mercedes-benz» моделі «Sprinter412 D», д.н.з. НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 .

В обґрунтування клопотання, прокурор вказує, що упровадженні СД відділення поліції №3 (м. Теребовля) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000172 від 11 вересня 2021 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 11.09.2021 близько 7:30 години, перебуваючи на автобусній зупинці в с. Глещава, Тернопільського району (Іванівська ТГ), Тернопільської області між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителем АДРЕСА_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жит. АДРЕСА_2 виник словесний конфлікт, в ході якого останній перебуваючи за кермом маршрутного транспортного засобу марки «Mercedes Sprinter» білого кольору, який здійснює пасажирські перевезення по маршруту «Тернопіль Сороцьке» умисно спрямував вказаний транспортний засіб в сторону ОСОБА_5 та здійснив наїзд переднім лівим колесом автомобіля на стопу лівої ноги останнього, чим спричинив ОСОБА_5 тілесні ушкодження.

В ході досудового розслідування встановлено, що після спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 внаслідок наїзду маршрутного транспортного засобу марки «Mercedes-benz» моделі «Sprinter412 D», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , водій даного автомобіля ОСОБА_6 з`їхав з місця пригоди та не вжив будь-яких заходів для надання медичної допомоги потерпілому ОСОБА_5 .

Вказаний вище транспортний засіб має суттєве значення для встановлення важливих обставин кримінального проступку, також вказаний автомобіль є знаряддям вчинення кримінального проступку, а тому з метою проведення повного, всебічного та об`єктивного розслідування по даному кримінальному провадженні, дослідження усіх обставин вчинення даного кримінального проступку, а також для проведення ряду слідчих дій, експертизи технічного стану автомобіля та транспортно-трасологічної експертизи, а тому виникла необхідність у накладенні арешту на автомобіль марки «Mercedes-benz» моделі «Sprinter412 D», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_4 .

Окрім цього вказаний автомобіль марки «Mercedes-benz» моделі «Sprinter412 D», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та його необхідно утримувати на території спец-майданчика для утримання транспортних засобів відділення поліції №3 (м. Теребовля) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області, що за адресою: м. Теребовля вул. Січових Стрільців, 13 Тернопільської області, оскільки, за його допомогою можливе доведення вини особі, а у випадку доведення вини водія транспортний засіб може бути засобом забезпечення цивільного позову та засобом відшкодування матеріальної шкоди.

У судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання про арешт майна та просив його задовольнити із зазначених у ньому підстав.
Заслухавши думку прокурора, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак, зазначених вимог закону прокурор, який вніс клопотання про арешт майна, не дотримався.

Як вбачається з матеріалів провадження за клопотанням прокурора, власник майна, не мав статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000172, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а отже не є суб`єктом ст. 170 КПК України, на підставі чого правових підстав для накладення арешту на майно, яке перебувало в його власності немає.

Зі змісту норм Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких прокурором вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Слідчий суддя вважає, що прокурор у своєму клопотанні належним чином не обґрунтував доцільність застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає, що у даному кримінальному провадженні прокурор не довів необхідності у накладенні арешту на майно, що відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

За таких обставин, у задоволенні клопотання про арешт майна слід відмовити, оскільки воно внесено до суду з порушенням вимог КПК України та за недоведеності необхідності арешту майна, який, при викладених у клопотанні обставинах, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 64-2, 170-173, 175, 309 КПК України, слідчий судя, -

П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні клопотання прокурора Теребовлянської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна - відмовити.

Ухвала підлягає оскарженню безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Cлідчий суддя ОСОБА_1