ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3757/20 Номер провадження 11-кп/814/842/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Полтава провадження за апеляційними скаргами захисника адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 06 травня 2021 року по кримінальному провадженню за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Клепачі Хорольського району Полтавської області, громадянина України, освіта початкова середня, учень 9 класу ЗОШ № 25 м. Полтави, виховувався у родині з двома батьками, з 04.03.2020 вихованець КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ПОР, що в м. Полтаві по вул. Степана Халтуріна, 5, раніше не судимого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.п.2, 12 ч.2 ст.115 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Супрунівка Полтавського району та області, громадянина України, освіта початкова середня, позбавлений батьківського піклування, з 05.06.2019 вихованець КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ПОР, що в м. Полтаві по вул. Степана Халтуріна, 5, раніше не судимого, зареєстрованого в АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.п.2, 12 ч.2 ст.115 КК України, -
за участю: прокурора ОСОБА_10

представника неповнолітнього потерпілого адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , законних представників ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_6 ,

у с т а н о в и л а:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставин
Вироком колегії суддів Київського районного суду м. Полтави ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.п.2, 12 ч.2 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.п.2, 12 ч.2 ст.115 КК України та призначено йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.96 КК України постановлено застосувати до ОСОБА_7 надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання.

Запобіжний захід ОСОБА_9 залишено у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Строк відбуття покарання рахувати з моменту його затримання, тобто з 11.06.2020 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 залишено у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Строк відбуття покарання рахувати з моменту його затримання, тобто з 22.03.2020 року.

Позов прокурора задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на користь Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради - 39917,27 грн. солідарно, а у разі недостатності у ОСОБА_9 майна для відшкодування шкоди, стягнути грошові кошти з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в частині, якої не вистачає або в повному обсязі.

Позов ОСОБА_14 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_14 : в рахунок відшкодування матеріальних збитків 3193,89 грн., в рахунок відшкодування завданої потерпілому ОСОБА_15 моральної шкоди 150000 грн. солідарно, а у разі недостатності у ОСОБА_9 майна для відшкодування шкоди, стягнути грошові кошти з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в частині, якої не вистачає або в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 980,7 грн. в рівних частинах, а саме по 490,35 грн. з кожного.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно з вироком ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнані винними за вчинення злочину за таких обставин.

21 березня 2020 року у денний час у будівлі КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Полтавської обласної ради», що в м. Полтаві по вул. Ст. Халтуріна, 5, вихованець закладу ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розповів вихователю про побиття ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вихованцем старшого віку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дізнавшись про це, того ж дня ОСОБА_9 , з мотивів помсти та підтримання в такий спосіб свого авторитету серед інших неповнолітніх, вирішив позбавити життя малолітнього ОСОБА_15 , при цьому підмовивши до безпосередньої реалізації задуманого іншого вихованця ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який, в силу легкої розумової відсталості та агресивної поведінки ОСОБА_9 , погодився на це.

Так, 22 березня 2020 року близько 00 год. 30 хв. ОСОБА_9 , перебуваючи у загальній спальні для хлопців будівлі КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ПОР», що в м. Полтаві по вул. Ст. Халтуріна, 5, діючи з прямим умислом, з метою приниження, почав змушувати ОСОБА_15 вступити з іншими вихованцями закладу ОСОБА_16 та ОСОБА_7 в орально-генітальний контакт.

Діставши у відповідь відмову малолітнього ОСОБА_15 вчинити таки дії, ОСОБА_9 , використовуючи обумовлену віковою різницею перевагу у фізичній силі, наніс ОСОБА_15 сильний удар стопою ноги в спину, від чого останній втратив рівновагу та впав обличчям на підлогу. Після чого, ОСОБА_9 , сівши зверху на потерпілого, наніс йому декілька ударів руками по тулубу, після чого змусив ОСОБА_15 піднятися з підлоги та, охопивши його ззаду рукою за шию почав його душити.

Одночасно з цими діями ОСОБА_9 звернувся до ОСОБА_7 із закликом приєднатися до удушення ОСОБА_15 . ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер подальших спільних дій та бажаючи настання наслідків у виді смерті малолітнього ОСОБА_15 , сподіваючись, що завдяки цьому, в силу своєї розумової відсталості, його знову відправлять на лікування до КП «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О.Ф.Мальцева», діючи умисно та цілеспрямовано, повалив ОСОБА_15 на підлогу та почав його душити шляхом стискання шиї рушником.

В свою чергу ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер подальших спільних дій та бажаючи настання наслідків у виді смерті малолітнього, щоб помститися останньому та самоутвердитися в такий спосіб у колективі вихованців, діючи умисно та цілеспрямовано, передав ОСОБА_7 дерев`яну полицю від приліжкової тумби із вказівкою давити нею на шию малолітнього ОСОБА_15 .

За викладених обставин ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , ігноруючи появу у потерпілого блювотних та калових мас, почали разом тиснути дерев`яною полицею на шию ОСОБА_15 , до моменту втрати ним свідомості та кровотечі з носа, рота та вуха.

Побачивши, що ОСОБА_15 втратив свідомість, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 припинили його душити та перенесли потерпілого від його спального місця в прохід кімнати. Після чого, ОСОБА_7 , на виконання вказівки ОСОБА_9 , задля гарантованого досягнення спільної мети позбавлення життя малолітнього ОСОБА_15 , здійснив три стрибки з висоти ліжка на тіло ОСОБА_15 .

Переконавшись, що ОСОБА_15 не подає ознак життя, вважаючи, що всі необхідні дії для позбавлення його життя виконані, ОСОБА_9 дозволив присутньому при зазначених подіях малолітньому ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повідомити персонал закладу про вчинене правопорушення, які викликали швидку та поліції.

Внаслідок зазначеного посягання потерпілого ОСОБА_15 без свідомості доставлено до реанімаційного відділення КП «Полтавська обласна дитяча клінічна лікарня Полтавської обласної ради» з діагнозом: синдром жорстокого поводження з дитиною, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій грудної клітини, закрита травма живота, стан після механічної асфіксії, множинні садна голови, тулуба, кінцівок.

Того ж дня, ОСОБА_9 дав неправдиві викривальні показання щодо причетності до вчинення даного кримінального правопорушення виключно ОСОБА_7 , змусивши при цьому свідків малолітніх ОСОБА_16 та ОСОБА_17 дати аналогічні первісні неправдиві показання.

Своїми діями ОСОБА_9 та ОСОБА_7 спричинили потерпілому ОСОБА_15 тілесні ушкодження, з яких: до першої групи відносяться: дифузне ішемічне ураження підкіркових ядер та прецентральних звивин: спонтанний тетрапарез, судомний синдром з петехіями та ціанозом шкіри обличчя, садна шкіри обличчя, шиї, які призведи до механічної асфіксії в результаті здавлення дихальних шляхів, кваліфікуються лише в своїй сукупності, як тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя; до другої групи: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, гематоми, синці та садна шкіри голови, які кваліфікуються, як легка тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; до третьої групи: синці та садна шкіри тулубу, кінцівок, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб , які їх подали
Апеляційний перегляд здійснюється за апеляційними скаргами захисників обвинувачених - адвокатів ОСОБА_6 в та ОСОБА_8 .
Адвокат ОСОБА_6 в апеляційні скарзі просить вирок суду щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання і в частині суми моральної шкоди і призначити покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення . Відповідно до ст. 96 КК України застосувати до ОСОБА_7 надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання.

Також адвокат просить зменшити розмір моральної шкоди , що стягнутий з обвинувачених до 100 000 грн.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим , що її підзахисний вину визнавав протягом усього досудового і судового розгляду , щиро розкаявся та неодноразово висловлював жаль з приводу вчиненого. Обвинувачений позитивно характеризується , вчинив злочин під впливом ОСОБА_9 , на момент вчинення злочину був неповнолітнім , раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався. Посилається адвокат і на психічний стан свого підзахисного , те , що потрапив в реабілітаційний центр через тяжкі сімейні обставини.

Щодо розміру моральної шкоди адвокат зазначає , що суд , визначаючи суму , жодним чином не обґрунтував своє рішення.

Адвокат ОСОБА_8 в апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати повністю;

Ухвалити новий вирок , яким визнати ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні злочину та повністю виправдати в силу п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України;

У задоволенні цивільних позовів про справі відмовити.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим , що судом неправильно кваліфіковані дії його підзахисного. Також , адвокат вказує на непомірно велику суму моральної шкоди , яку стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_18 . Вказує адвокат також і на те , що відповідно до положень КПК запобіжний захід обраний на 60 діб , а тому подальше тримання його підзахисного під вартою до набрання вироком законної сили є безпідставним.

Позиція учасників судового провадження
В судовому засіданні обвинувачені, законні представники та адвокати апеляційні скарги підтримали та просили задовольнити з наведених в них підстав.

Прокурор та представник потерпілого в судовому засіданні заперечували з приводу задоволення апеляційних скарг.

Мотиви суду
Заслухавши суддю доповідача , пояснення сторін на підтримання та спростування доводів апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами , дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених положень закону, судовий розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_9 .. ОСОБА_7 , у вчиненні злочину за який вони засуджені, ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю досліджених у судовому засіданні та оцінених судом з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку й детально наведених у вироку.

Натомість, доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_19 колегія суддів вважає непереконливими.

Так колегія суддів не може погодитись із доводами апеляції про невідповідність висновку суду фактичним обставинам справи, про непричетність ОСОБА_19 до вчинення злочину.

Доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 в цілому зводяться в цій частині до заперечення правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_19 за ч.2 ст.15 п.п.2,12 ч.2 ст.115 КК України.

В контексті доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на таке.

Так, ч. 2 ст. 115 КК передбачає відповідальність за умисне вбивство, за кваліфікуючих ознак. В даному випадку щодо малолітньої дитини та за попередньою змовою групою осіб.

Замах на умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при замаху на умисне вбивство настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, умисле спрямований саме на спричинення тілесних ушкоджень.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК).

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

Так в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розповів, що 21 березня 2020 року, в день коли ОСОБА_9 наніс синець ОСОБА_20 він розповів про це вихователю. Після чого, ОСОБА_9 підійшов до нього та вдарив у ділянку грудей, запитавши при цьому для чого він «наябіднічав». Того вечора він ліг спати близько 21 години у спальні для хлопців разом з іншими вихованцями та заснув. Пізніше він прокинувся, щоб сходити до туалету та коли повертався до свого ліжка, ОСОБА_9 наказав підійти та розвернутися до нього спиною. Коли він це зробив, то відразу відчув сильний удар у спину. Від удару він впав обличчям на підлогу. Тоді ОСОБА_9 сів на нього зверху та наніс декілька ударів правою рукою у гіпсі по спині. Після чого ОСОБА_9 змусив його піднятися з підлоги, та обхопивши його ззаду рукою за шию почав душити. Потім ОСОБА_9 наказав ОСОБА_7 , щоб він продовжив його душити так само як він. ОСОБА_7 повалив ОСОБА_15 на підлогу та почав його душити руками, потім шляхом стискання шиї рушником. А в подальшому дерев`яною полицею, яку йому передав ОСОБА_9 . Від удушення він втратив свідомість. Прийшов до тями у лікарні. Тривалий час він не міг ходити та в нього сіпалися руки. Свідками вказаних подій були ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , інші вихованці спали.

Допитаний судом першої інстанції в якості свідка неповнолітній ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , пояснив, що у березні 2020 року, будучи вихованцем КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей», він проживав в одній кімнаті разом із 14-річним ОСОБА_9 , 17-річним ОСОБА_7 , 7-річним ОСОБА_15 , 8-річним ОСОБА_16 та іншими хлопцями віком до 9 років. 21 березні 2020 року близько 21 години він ліг спати. Пізніше повернулися ОСОБА_7 з ОСОБА_9 та почали сміятися. Від шуму він прокинувся. Також прокинулися ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Інші вихованці спали. Коли ОСОБА_9 побачив, що ОСОБА_23 не спить, то покликав його до себе та вдарив його рукою по обличчю. Потім ОСОБА_9 покликав ОСОБА_24 та наказав йому ґвалтувати ОСОБА_25 , тобто вступити в анальний контакт, що той і зробив, оскільки боявся ОСОБА_9 . Далі, ОСОБА_9 наказав, ОСОБА_26 вступити в орально-генітальний контакт з ОСОБА_27 . Коли ОСОБА_23 почав відмовлятися, ОСОБА_9 наказав, щоб він повернувся до нього спиною та своєю рукою обхопив шию ОСОБА_25 та почав його душити. Потім ОСОБА_9 наказав ОСОБА_20 також стискував шию ОСОБА_26 , на що той спробував, але відразу відпустив. Тоді ОСОБА_28 сказав ОСОБА_29 щоб він також душив ОСОБА_30 , як він. ОСОБА_31 почав душити ОСОБА_25 , від чого останній втратив свідомість. Після чого, ОСОБА_28 сказав ОСОБА_29 , щоб він взяв дерев`яну полицю від приліжкової тумби та почав здавлювати шию ОСОБА_30 . ОСОБА_31 виконав вимогу ОСОБА_32 та почав полицею тиснути на шию ОСОБА_25 . Потім ОСОБА_28 також взявся обома руками за полицю і вони почали вдвох тиснути нею на шию ОСОБА_25 . ОСОБА_9 та ОСОБА_7 припинили свої дії коли у ОСОБА_25 на обличчі появилася кров та пішли випорожнення. Тоді ОСОБА_28 сказав ОСОБА_29 , що тіло ОСОБА_30 треба перенести до шафи. Після чого вони вдвох взяли ОСОБА_25 за руки та ноги, перенесли його в прохід та поклали на простирадло. Далі ОСОБА_28 сказав щоб ОСОБА_31 взяв полицю та бив ОСОБА_25 по обличчю. На що ОСОБА_31 вдарив 3-4 рази полицею по обличчю ОСОБА_30 . Потім ОСОБА_28 сказав ОСОБА_33 : «якщо хочеш то стрибай на нього». Тоді ОСОБА_31 не менше трьох разів стрибнув з ліжка на тіло ОСОБА_25 . ОСОБА_17 намагався покликати на допомогу, але ОСОБА_28 сказав йому: «якщо він покличе, то зламає ніс та зробить таке саме». Лише коли ОСОБА_25 лежав непритомний і у нього пішла кров з носа, рота та вуха, то ОСОБА_28 надав дозвіл покликати на допомогу, отримавши обіцянку від ОСОБА_17 не казати про його причетність до побиття ОСОБА_25 . Також ОСОБА_17 розповів, що під час зазначених подій ОСОБА_28 дивився на свій годинник та казав скільки треба по часу душити ОСОБА_25 щоб він вмер. Через два дні після зазначених подій ОСОБА_9 на тихому часі шторою почав душити ОСОБА_24 , який хотів розповісти правду. Тоді ОСОБА_17 злякався та сам розповів все, що відбувалося вночі з ОСОБА_34 спочатку виховательці, а потім працівникам поліції.

Допитана в суді в якості свідка ОСОБА_35 розповіла, що з 2009 року по даний час працює на посаді вихователя КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей». ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_15 були її вихованцями. ОСОБА_15 охарактеризувала як спокійного, врівноваженого та розвиненого на свій вік хлопця. Поведінка ОСОБА_7 бувала агресивною, але агресію він спрямовував виключно на себе, схильний до суїциду, тілесних ушкоджень іншим вихованцям до зазначених подій не спричиняв. ОСОБА_9 потрапив до закладу 04.03.2020. Характеризує його як запального. Інші вихованці його боялися. Після появи у закладі ОСОБА_9 поведінка ОСОБА_7 , дуже змінилася в гіршу сторону. ОСОБА_7 почав наслідувати поведінку ОСОБА_9 , став бунтівником. ОСОБА_9 користувався авторитетом у ОСОБА_7 , він підкорювався йому, можливо навіть боявся. Після появи у Центрі ОСОБА_9 змінилася поведінка і інших молодших хлопчиків, вони здавалися заляканими. Також пояснила, що ОСОБА_9 двічі намагався вчинити дії сексуального характеру щодо неї. 19.03.2020 у вечірній час, коли свідок перебувала сама в кімнаті, ОСОБА_9 зачинив вхідні двері та проти волі останньої намагався вступити з нею в статеві зносини. Про вказані випадки свідок повідомляла адміністрацію закладу. Крім того, за кілька днів до 19.03.2020, у ОСОБА_9 стався конфлікт та бійка з іншим вихованцем центру, через що ОСОБА_9 перебував два дні у лікарні, де йому було накладено гіпс на кисть правої руки.

Допитана в суді в якості свідка ОСОБА_36 , розповіла, що вона працює на посаді вихователя КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей». ОСОБА_37 знає з літа 2019 року. Він періодично проходив лікування в психіатричні лікарні, має затримку психічного розвитку, лякливий. Вихованець ОСОБА_28 перебував у них у Центрі не тривалий час. Всі діти його побоювалися, так як він більш фізично розвинений. Відомі факти, що ОСОБА_28 намагався вступити в сексуальні зносини з вихователем. ОСОБА_38 користувався авторитетом у ОСОБА_37 та останній його побоювався.

Аналіз вказаних свідчень дає всі підстави вважати: по-перше, що обвинувачений ОСОБА_9 має схильність до вчинення насильницьких дій і в тому числі сексуального характеру. По-друге, інші вихованці закладу перебували під його психологічним впливом. По-третє, дії по удушенню малолітнього потерпілого, тобто спробі позбавити його життя, вчинялись як обвинуваченим ОСОБА_9 так і обвинуваченим ОСОБА_7 . По-четверте, мотивом вчинення насильницьких дій щодо малолітнього ОСОБА_15 було те, що він розповів про насильницькі дії ОСОБА_9 щодо іншого вихованця.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта обласного бюро судово-медичної експертизи ДОЗ Полтавської ОДА № 552 від 04.06.2020, у малолітнього ОСОБА_15 виявлені тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості можна розділити на декілька груп: до першої групи відносяться: дифузне ішемічне ураження підкіркових ядер та прецентральних звивин: спонтанний тетрапарез, судомний синдром з петехіями та ціанозом шкіри обличчя, садна шкіри обличчя, шиї, які призвели до механічної асфіксії в результаті здавлення дихальних шляхів, які кваліфікуються лише в своїй сукупності, як тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя; до другої групи відносяться закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, гематоми, синці та садна шкіри голови, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; до третьої групи відносяться синці та садна шкіри тулубу, кінцівок, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Тілесні ушкодження першої групи утворилися від дії тупих обмежених предметів. Тілесні ушкодження другої та третьої груп могли утворитись від дії тупих обмежених предметів, якими могли бути пальці рук, стиснуті в кулак, нога людини у взутті, або інші предмети з подібними характеристиками.

Тілесні ушкодження всіх груп могли утворитись в результаті багаторазової дії досить достатньої сили, яка діяла переважно в бік під експертного та могли утворитись в короткий проміжок часу, фактично одночасно.

В момент отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_15 міг перебувати як у вертикальному так і горизонтальному положенні або близькому до них.

Враховуючи кількість, тяжкість та наслідки тілесних ушкоджень, вищевказані тілесні ушкодження не могли утворитися при самоушкодженні.

Після отримання вищевказаних тілесних ушкоджень підекспертний міг втрачати свідомість на певний проміжок часу, що залежить від індивідуальних особливостей організму.

Так, як при отриманні тілесних ушкоджень підекспертний відмічав втрату свідомості, що підтверджується об`єктивними даними в наданій медичній документації на ОСОБА_15 , то останній не міг відчувати особливо нестерпний біль.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про те, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_19 зокрема, його дії, безумовно вказують на спрямованість його дій саме на позбавлення життя малолітнього потерпілого.

Колегія суддів вважає, що враховуючи обставини кримінального провадження, суд першої інстанції правильно встановив, що обвинувачений ОСОБА_19 мав умисел саме на заподіяння смерті потерпілого, а тому його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.15, п.п.2,12 ч.2 ст.115 КК України.

Твердження сторони захисту про те, що подальша поведінка обвинуваченого, перенесення потерпілого до медичного блоку, та надання йому допомоги, свідчить про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілого, колегія суддів відхиляє. Такі дії обвинуваченого після виконання всіх дій, які були спрямовані на позбавлення життя малолітньої дитини, можуть свідчити лише про дієве каяття винного, жаль з приводу вчиненого. Однак у цьому кримінальному провадженні вони не спростовують правильності висновків суду про наявність у діях засудженого складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 115 КК з відповідними кваліфікуючими ознаками.

Не є переконливими доводи автора апеляції і щодо недоведеності попередньої змови на вчинення злочину.

Якщо звернутись до аналізу тих же свідчень, що наведені вище, то очевидно прослідковується вчинення злочину саме за передньою змовою групою осіб. Так всі свідки і особисто обвинувачений ОСОБА_7 , вказують, що всі дії були узгодженими і спрямованими на досягнення однієї спільної цілі, позбавлення життя малолітньої дитини. Відсутність доказів того, що дії були узгоджені набагато раніше, наприклад за день до вчиненого, не спростовують висновків суду про наявність ознак попередньої змови.

Посилання адвоката на ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_7 виявляє ознаки вродженого недоумства у вигляді легкої розумової відсталості, також не впливають на доведеність кваліфікуючої ознаки - вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно висновків КП «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О.Ф. Мальцева Полтавської обласної ради», акту судово-психіатричного експерта № 179 від 06.05.2020, ОСОБА_7 на даний час будь-яким психічним захворюванням не страждає, як і не виявляє ознак тимчасового розладу психічної діяльності чи іншого хворобливого стану психіки, а виявляє ознаки вродженого недоумства у вигляді легкої розумової відсталості зі значними порушеннями поведінки, які потребують лікувальних заходів.

В період часу, до якого відноситься інкриміноване йому протиправне діяння, підекспертний будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждав, як і не находився в стані тимчасового розладу психічної діяльності, як і не виявляв іншого хворобливого стану психіки.

Через наявний у ОСОБА_7 вищезазначений психічний розлад він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому протиправне діяння.

Ісаєв під дію ч. 2, ч. 3 ст. 19 КК України не підпадає. Підпадає під дію ст. 20 КК України.

На даний час може постати перед судом.

Отже всі вказані обставини вказують, що обвинувачений ОСОБА_7 , навіть за наявності у нього наведених вище ознак захворювання, був здатний вчиняти погоджені із ОСОБА_9 дії і ОСОБА_9 в свою чергу це все усвідомлював і користувався цим.

Не може колегія суддів погодитись також і з доводами апеляційної скарги щодо неправильного визначення розміру моральної шкоди, неправильного покладення обов`язку відшкодування шкоди на батьків обвинуваченого, щодо неправильного визначення особи, яка має нести цивільну відповідальність, щодо відсутності в даній ситуації у прокурора повноважень на звернення до суду з цивільним позовом.

Так визначаючи розмір моральної шкоди суд першої інстанції врахував всі обставини справи в їх сукупності, ступінь тяжкості та характер тілесних ушкоджень, що значно ускладнює реабілітацію після отриманих ушкоджень, тривалість розладу здоров`я, глибину душевних і фізичних страждань, спричинених потерпілому неправомірними діями обвинувачених, тяжкість вимушених змін у його житті, пов`язаних з необхідністю лікування. При цьому, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що злочин вчинено щодо малолітньої дитини, яка на момент вчинення злочину не досягла і 8 років. Дитина була обділена батьківською увагою та турботою, потребувала уваги та людяного ставлення і через це була найбільш вразливою навіть серед всіх інших вихованців закладу.

Правильно суд визначив також і те, що витрати на лікування потерпілого та завдана йому моральна шкода підлягають стягненню з обвинувачених у солідарному порядку.

Погоджується колегія суддів також із висновком суду, що у разі відсутності у неповнолітнього ОСОБА_9 майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, її відшкодування необхідно покласти на його батьків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які не позбавленні батьківських прав та фактично до лютого 2020 року займалися його вихованням.

З цих же підстав необґрунтованими вважає колегія суддів вимоги апеляції адвоката ОСОБА_8 про необхідність відмовити у задоволенні цивільного позову через його пред`явлення до неналежного відповідача та незалучення до участі у справі КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації» , посилаючись при цьому на положення ст. 1179 ЦК України , оскільки , як зазначено вище , батьки неповнолітнього ОСОБА_9 не позбавленні батьківських прав , а отже вказаний заклад здійснював нагляд , а не піклування неповнолітнього , що виключає їхню цивільну відповідальність за заподіяну ним шкоду.

Не погоджується колегія суддів також із доводами автора апеляції, що прокурор в даній ситуації позбавлений права звернення до суду із позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Отже оскільки у вказаному провадженні державний орган не звернувся до суду у розумні строки, прокурор правомірно звернувся із позовом в інтересах держави.

Погоджується колегія суддів із рішенням суду першої інстанції про залишення в силі обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, на, що звертає у своїй апеляції адвокат.

Вказане рішення суду не суперечить як вимогам кримінального процесуального законодавства так і судовій практиці і , в тому числі , Верховного Суду.

Не може колегія суддів погодитись також і з доводами апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 щодо суворості призначеного йому покарання.

Відповідно до вимог статей 50,65 КК особі , яка вчинила злочин , має бути призначене покарання , необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості , співмірності та індивідуалізації , покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій , їх небезпечності та даним про особу винного.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи , визнаної винною у вчиненні злочині , і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання , необхідне і достатнє для виправлення засуджених , а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими , так і іншими особами . Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України , відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави , з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі , встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність , але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують, результати досудової доповіді, психологічні характеристики , умови проживання та виховання , конкретні обставини справи.

Врахувавши зазначені обставини суд призначив покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Із вказаним висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Обставини на які посилається у своїй апеляції адвокат ОСОБА_6 , повністю враховані судом першої інстанції і нових переконливих доводів, які б дозволили колегії суддів ще пом`якшити обвинуваченому покарання, в апеляції не наводиться.

Правильно суд визначив також і вид та розмір покарання і щодо обвинуваченого ОСОБА_9 .

Зокрема суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують, результати досудової доповіді, психологічні характеристики.

У контексті призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 колегія судді звертає увагу на його підвищену суспільну небезпечність як особи, активну роль у вчиненні злочину, ставлення до вчиненого, оскільки вся поведінка обвинуваченого в судовому засіданні свідчить про відсутність будь-яких переживань з приводу того, що сталось.

Також , призначаючи обвинуваченим покарання , місцевим судом правильно враховано зухвалість , особливу жорстокість , з якою ними вчинено злочин , який є особливо тяжким , наслідки , які настали від його вчинення .

Наявність вказаних обставин , на переконання колегії суддів , переважають над їхнім молодим віком , психологічними особливостями , складними життєвими обставинами , негативними умовами проживання та виховання , та іншими обставинами які наведені захисниками на переконання необхідності пом`якшення їм покарання.

Колегія суддів наголошує , що законодавець , встановлюючи особливості кримінальної відповідальності неповнолітніх , що передбачений КК України , врахував вікові , соціально-психологічні, психофізичні та інших особливості розвитку неповнолітніх, які вчинили злочин.

Разом з тим , встановлюючи понижений вік кримінальної відповідальності за деякі злочини , зокрема за такий особливо тяжкий злочин як вбивство , законодавець врахував , що навіть попри молодий вік та психо-фізіологічні особливості , неповнолітній здатен усвідомити суспільну небезпеку та тяжкість наслідків таких протиправних дій.

За вказаних у даному кримінальному проводжанні обставин , призначене ОСОБА_9 , ОСОБА_33 покарання повинно бути співрозмірним не лише з становищем та потребами неповнолітніх , а й з обставинами і тяжкістю правопорушення , потребами суспільства.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_9 покарання саме у такому виді та розмірі , який визначений судом першої інстанції , буде необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим через його суворість, про, що зокрема йдеться в апеляції адвоката ОСОБА_6 , колегія суддів не знаходить.

Вирок суду відповідає приписам статті 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які були б допущені судом першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376,404,405,407,419 КПК України, колегія суддів Полтавського апеляційного суду,-

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 06 травня 2021 року щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 3 місяців з моменту проголошення , а особою, яка перебуває під вартою - у той же самий строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

_____________ _________________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4