У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі № 11 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області кримінальне провадження № 0001080 від 08 липня 2021 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . уродженця м. Слов`янська Донецької області, громадянина України, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

* 24.09.2009 року Слов`янським міськрайонним судом за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки. 12.07.2010 року звільнений умовно - достроково, невідбутий строк покарання 1 рік 2 місяці 19 днів;

* 11.07.2011 року Слов`янським міськрайонним судом за ч. 2 ст. 317, ч. 1 ст. 311, ч. 1 ст. 70, ч. 2 ст. 70, 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, звільнений 24.06.2015 року;

* 17.11.2016 року Слов`янським міськрайонним судом за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки, перегляд вироку Апеляційним судом Донецької області призначено покарання за ч. 1 ст. 263, ст. 71 КК України позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць;

* 14.09.2017 року Слов`янським міськрайонним судом за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 311, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 роки 6 місяців, звільнений 20.01.2021 року умовно достроково, невідбутий строк покарання 11 місяців 29 днів, -

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у родинних відносинах, є матір`ю та сином, ведуть сумісний побут та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 маючи не зняту та непогашену в установленому законом порядку судимість за вчинення кримінальних правопорушень проти життя здоров`я особи у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів та інші кримінальні правопорушення проти здоров`я населення, у період умовно - дострокового звільнення знову вчинив кримінальний проступок за наступних обставин.

06.07.2021 року приблизно о 14 год. 30 хв. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у них виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_5 виник протиправний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .

Реалізуючи свій протиправний умисел, 06.07.2021 року приблизно о 14 год. 30 хв. ОСОБА_5 діючи умисно, протиправно, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , підійшов до останньої, яка сиділа в зальній кімнаті на дивані та розташовуючись обличчям до обличчя, наніс ОСОБА_4 один удар кулаком в обличчя з правого боку ближче до підборіддя.

В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_5 потерпілій ОСОБА_4 заподіяно синець овальної форми синюшного кольору з жовто зеленим відтінком по периферії розміром 4х3 см в області підборіддя справа, який відноситься до легких тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 відмовилася від обвинувачення, заявила, що претензій матеріального або морального характеру до обвинуваченого не має, просила закрити кримінальне провадження.

Обвинувачений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 дане клопотання підтримали, просили закрити кримінальне провадження.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти закриття кримінального провадження з тих підстав, що дане кримінальне правопорушення пов`язано з домашнім насильством, закриття кримінального провадження у даному випадку заборонено нормами КПК України.

Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що дане кримінальне провадження підлягає закриттю з наступних підстав:

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження).

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України, в підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбаченими пунктами 4-8 частини першої або частини другої статті 284 цього Кодексу.

Пунктом 7 частини 1 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається у разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Виходячи із засади диспозитивності (стаття 26 КПК), відмова потерпілого або його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Законом України № 2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК внесені зміни, відповідно до яких кримінальне провадження не може бути закрито, якщо провадження стосується злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Закон № 2227, яким були внесені зміни до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, спрямований на реалізацію положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству (надалі - Стамбульська Конвенція).

Зокрема, виключення цим законом із загального правила закриття кримінального провадження у разі, коли потерпілий відмовився від обвинувачення у справі приватного обвинувачення, випадків, пов`язаних з домашнім насильством, вочевидь є імплементацією в національне законодавство положень частини 1 статті 55 цієї Конвенції, яке передбачає, що «сторони забезпечують, щоб розслідування або кримінальне переслідування правопорушень, установлених відповідно до статей 35, 36, 37, 38 та 39 цієї Конвенції, не залежали цілком від повідомлення або скарги, поданої жертвою, … і щоб провадження могло продовжуватися навіть, якщо жертва відкликає свою заяву або скаргу».

Хоча Стамбульська Конвенція до цього часу Україною не ратифікована, однак пряме посилання на неї в законі зобов`язує Суд при визначенні «домашнього насильства» та «злочину, пов`язаного з домашнім насильством», приймати до уваги не лише національне законодавство, але й положення цієї Конвенції, а також інших міжнародних договорів та дотичну практику міжнародних органів у тій частині, в якій вони важливі для розуміння її положень.

Стаття 2 Стамбульської Конвенції передбачає, що «ця Конвенція застосовується до всіх форм насильства стосовно жінок, у тому числі домашнього насильства…». Пункт (а) статті 3 визначає, що «насильство стосовно жінок» … означає всі акти насильства стосовно жінок за гендерною ознакою…». Відповідно до пункту (d) статті 3, «насильство стосовно жінок за гендерною ознакою» означає насильство, яке спрямоване проти жінки через те, що вона є жінкою, або яке зачіпає жінок непропорційно».

Група експертів з питань протидії насильству щодо жінок та домашньому насильству, створена відповідно до Стамбульської Конвенції для контролю за виконанням Сторонами Конвенції (надалі - GREVIO) зазначала, що хоча в статті 3 Конвенція передбачає гендерно-нейтральну дефініцію домашнього насильства, що охоплює як жертв, так і кривдників обох статей, вона також чітко визначає, що домашнє насильства зачіпає жінок непропорційно і, таким чином, є насильством, що є виразно гендерно-обумовленим (gendered).[2] Також вона зазначила, що Конвенція охоплює багато форм насильства щодо жінок, починаючи від каліцтва геніталій і закінчуючи домашнім насильством, під загальним прапором «гендерно-обумовленого насильства щодо жінок», наголошуючи на гендерній нерівності як їх спільній структурній причині,[3] а також що «Конвенція виразно пов`язує насильство проти жінок та домашнє насильство зі шкідливими гендерними стереотипами».

Таким чином, Стамбульська Конвенція та орган, створений для її імплементації, підкреслюють, що термін «домашнє насильство» позначає один з різновидів гендерно-обумовленого насильства, а не окремий від нього вид насильства.

Хоча пункт (b) статті 3 Стамбульської Конвенції сформульований у гендерно-нейтральних виразах, коли визначає види «домашнього насильства» та круг осіб, яких воно може стосуватися, однак це не змінює характеристики домашнього насильства як різновиду насильства, що ґрунтується на певних дискримінаційних, у тому числі гендерних, ознаках.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації.

Однак це жодним чином не свідчить про те, що міжнародні договори мали намір розглядати як «домашнє насильство» будь-яке насильство, що трапляється між членами сім`ї, але яке зумовлене іншими причинами. Суд не має підстав вважати, що законодавець, приймаючі Закон № 2227-VIII, під терміном «домашнього насильства» мав намір визначити більш широке коло діянь, ніж міжнародне законодавство, на імплементацію якого він спрямований.

Для того, щоб обґрунтувати застосовність виключення щодо домашнього насильства у пункті 7 частини 1 статті 284 КПК до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства.

Докази тому, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо)».

Це не виключає того, що докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.

Також при вирішенні питання про застосування пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, необхідно розглянути докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілого, поточного стану стосунків між потерпілим та обвинуваченим, наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілого, історії взаємовідносин, включаючи попередні випадки насильства тощо. Суд також має прийняти до уваги надані стороною обвинувачення відомості про заходи, що вживалися державними органами відповідно до Закону про домашнє насильство і результати цих заходів.

Відповідно до обвинувального акту стороною обвинувачення ОСОБА_5 інкримінується вчинення кримінального проступку на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин.

Саме по собі таке формулювання не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілої з боку обвинуваченого, мало на меті підтримання панівного становища по відношенню до потерпілої або було одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між ОСОБА_5 і його матір`ю.

Суду не надано відомостей, які доводили б, що потерпіла отримала спеціальний захист, передбачений Законом про домашнє насильство, наприклад, винесення термінового заборонного припису стосовно обвинуваченого, взяття на його на профілактичний облік та проведення з ним профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством, тощо. Тому, суд не має підстав вважати, що державні органи в цій ситуації вважали потерпілу жертвою домашнього насильства, і, відповідно, що інкримінований злочин був «пов`язаний із домашнім насильством» у значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй Постанові від 07 квітня 2020 року (справа № 647/1931/19, провадження № 51-174км20).

За таких обставин, суд доходить до висновку про неможливість вважати дане кримінальне правопорушення пов`язаним з домашнім насильством, у зв`язку з чим вважає за можливе закрити дане кримінальне провадження у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Відповідно до частини 7 статті 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 6,7,8 частини першої цієї статті виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог пункту 7 частини 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України підлягає закриттю у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_4 від обвинувачення.

На підставі викладеного, керуючись п. 7 ч. 1, ч. 6 ст. 284, ст.ст. 314, 477 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Кримінальне провадження № 0001080 від 08 липня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - закрити у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_4 від обвинувачення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Донецького Апеляційного суду через Слов`янській міськрайонний суд протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду ОСОБА_1