Ухвала
іменем України

21 жовтня 2021 року

м. Київ
справа № 456/259/21
провадження № 51-4932ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року

про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Встановлені обставини
Стрийський міськрайонний суд Львівської області у відкритому судовому засіданні ухвалою від 7 вересня 2021 року задовольнив клопотання прокурора та продовжив обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у виді домашнього арешту на строк

2 місяці до 5 листопада 2021 року включно.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 17 вересня 2021 року відповідно до ч. 4

ст. 399 КПК відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 на зазначене рішення місцевого суду з підстав того, що згідно з ч. 2 ст. 392 цього Кодексу воно оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суть питання
У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу апеляційного суду на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону

і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 2 ст. 19 Основного Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та іншими законами України.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження

не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягнути.

За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Відповідно до ст. 24 та ч. 2 ст. 392 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого

в порядку, передбаченому цим Кодексом. Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 цієї статті.
Зазначені норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).
Встановлення законодавцем такого обмеження права на апеляційне оскарження судових рішень має на меті забезпечення належного здійснення правосуддя через розумне регулювання кількості справ, що надходять до судів апеляційної інстанції,

та створення умов для ефективного використання обмежених ресурсів судової влади.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Встановивши, що в апеляційному порядку оскаржується ухвала про продовження строку запобіжного заходу у виді домашнього арешту, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції, яка за правилами Кримінального процесуального кодексу України не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, апеляційний суд правильно відмовив у відкритті провадження та прийняв законне, обґрунтоване і належно вмотивоване судове рішення.
З урахуванням наведеного підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального закону обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , Верховний Суд вважає за необхідне згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3