В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" листопада 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0005200 від 21 червня 2019 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який має на утриманні двох малолітніх дітей 2018 та 2019 року народження, судимого 17 січня 2016 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України, до штрафу 850 грн, 04 липня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання на 2 роки, 10 грудня 2019 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, з повною середньою освітою, працюючого монтажником, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого Дніпровським районним судом м. Києва, 16 липня 2013 року до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого по відбуттю покарання,

за участю учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

законних представників потерпілого ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

потерпілого ОСОБА_14 ,

захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в :
Формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним
21 червня 2019 року приблизно о 03 год 45 хв, ОСОБА_5 зі знайомим перебував за адресою: м. Київ, вул. Астраханська, буд. 25. Приблизно о 03 год 55 хв повз нього пройшов неповнолітній потерпілий ОСОБА_14 та його друг ОСОБА_18 . Між ОСОБА_5 та ОСОБА_14 виник словесний конфлікт, в результаті якого ОСОБА_5 почав бігти за потерпілим, а ОСОБА_6 до нього приєднався.

У подальшому, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 наздогнали неповнолітнього ОСОБА_14 , збили його з ніг та почали наносити удари руками та ногами в різні частини тіла потерпілого. Під час цього у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виник злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, вчиненого повторно за попередньою змовою групою осіб, а саме мобільного телефону IPhone 7 32 Gb, вартістю 10000 грн., що належить потерпілому ОСОБА_14 .

Реалізуючи злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, вчиненого повторно за попередньою змовою групою осіб, подолавши волю до опору з боку потерпілого ОСОБА_14 , ОСОБА_6 нахилився над потерпілим, а потім ривком вихопив з руки останнього мобільний телефон IPhone 7 32Gb.

Після цього ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з місця скоєння злочину зникли, спричинивши потерпілому ОСОБА_14 матеріальну шкоду на загальну суму 10000 грн.

Позиція сторони захисту
Будучи допитаним в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину, визнав частково. Пояснив, що 21 червня 2019 року приблизно о 03 год 45 хв, разом зі знайомим перебував за адресою: АДРЕСА_3 , напередодні 20 червня 2019 року у нього був день народження, який святкували до ранку. Коли він розмовляв зі своїм знайомим, біля них проходив раніше незнайомий ОСОБА_14 зі своїм другом, ОСОБА_6 у той момент поряд не було. Через те, що він зі своїм знайомим ОСОБА_19 голосно розмовляли, потерпілий пильно дивився у їх бік, вони попросили не дивитися, а потерпілий почав огризатися. Тоді він почав бігти за потерпілим і пробіг метрів 300, ОСОБА_6 теж почав бігти, не знаючи причини. Після того як потерпілий впав на землю, він почав наносити йому удари руками по тулубу, чи наносив удари ногами він не пам`ятає. ОСОБА_6 також наносив удари, проте він не пам`ятає куди. Їм хтось кричав з балкону і вони сказали, що розходяться, що і зробили. Він сказав ОСОБА_14 все, що хотів, розвернувся і пошкутильгав, бо коли біг, то підвернув ногу. ОСОБА_6 продовжував там стояти, а через 10 хв після бійки підійшов до під`їзду та передав мобільний телефон Айфон 7. Він був у стане афекту і не все розумів, як і не розумів, що це за телефон. При передачі телефону ОСОБА_6 нічого не казав. Коли приїхали патрульні, то він якраз йшов у сторону місця вчинення злочину, бо зрозумів, що телефон не ОСОБА_6 , і хотів його повернути, адже усвідомлював, що це кримінальна справа, а воно йому не треба. Те, що потерпілий неповнолітній, він не знав. З ОСОБА_6 вони знайомі років 15, бачились часто. Його ставлення до скоєного негативне, розуміє, що це не правильно і дуже шкодує про те, що зробив. Вчиняли вони це з ОСОБА_6 не за попередньою змовою, а випадково, і його не було поруч, коли забирали телефон. Стан його здоров`я поганий, у нього на утриманні перебуває двоє малолітніх дітей та батько пенсіонер. Враховуючи ці обставини та щире каяття, просив призначити йому покарання з урахуванням ст. 69 КК України та перерахувати строк перебування в СІЗО один день за два.
Будучи допитаним у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину визнав у повному обсязі та зазначив, що прийшов до ОСОБА_5 на день народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , після святкування вони залишились. Згодом він побачив, що ОСОБА_5 біжить за хлопцем і він вирішив допомогти його наздогнати. Все відбувалось дуже швидко, у межах 3 хвилин, від місця події до ОСОБА_5 було близько 200 м. Він наносив удари потерпілому по тулубу та голові, скільки ударів наніс ОСОБА_5 не знає, проте бачив як удари ним наносились. Потім він почув, як хтось кричав із балкону. Після цього потерпілий закрився руками і він забрав у нього телефон. Тоді наздогнав ОСОБА_5 та передав телефон йому. Потерпілому не віддав телефон, адже не хотів проблем з поліцією. Пояснив, що вчинив вище зазначені дії тому, що був у стані алкогольного сп`яніння. Повів себе не як доросла людина, через що засуджує свою поведінку, після цього порушень закону не було. Перед потерпілим неодноразово вибачався. Проживає один, родичів нема, батьки померли, зокрема, мати померла у травні минулого року. Працює монтажником у театрі Драми та комедії, збирає сцени, намагається погасити борги, має дівчину. У зв`язку із щирим каяттям просив звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком.

Разом з тим сторона захисту вважає, що при проведенні досудового розслідування, у зв`язку із порушенням норм кримінального процесуального законодавства, стороною обвинувачення надано ряд неналежних та недопустимих доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Не зважаючи на часткове визнання вини обвинуваченими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , їх винуватість у вчиненні за вказаних вище обставин злочину підтверджується всією сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, які узгоджуються в деталях між собою і не викликають жодних сумнівів у своїй належності, достовірності та допустимості, а у взаємозв`язку - є достатніми для таких висновків суду.

Досліджені в судовому засіданні докази
Будучи допитаним у судовому засіданні за участі законного представника потерпілий ОСОБА_14 показав, що 21 червня зранку о 04 год 00 хв він повертався додому з гаража. Біля під`їзду сидів ОСОБА_5 з іншими хлопцями та почав нецензурно висловлюватись, а потім почав бігти за ним. Бігли протягом 1-2 хвилин. Потім він спіткнувся, впав на землю і вони почали його бити, а ОСОБА_6 забрав з руки телефон. Очевидці почали кричати, що викличуть поліцію, тоді ці хлопці втекли. Перший удар наніс ОСОБА_5 , а потім ОСОБА_6 та можливо інші хлопці. При цьому ОСОБА_5 тримав його за голову та наносив удари, а ОСОБА_6 вирвав телефон. Після приїзду працівників поліції, він вказав на ознаки осіб, які забрали телефон та їх одяг, а потім йому повернули телефон. ОСОБА_6 просив у нього вибачення, однак він не вибачив, бо цей злочин завдав йому фізичні та психологічні травми.

Свідок ОСОБА_20 у судовому засіданні показала, що дату зараз точно не пам`ятає, але це було влітку півтора роки тому, під ранок, приблизно 4-5 година, вона почула крики та побачила з балкону квартири, як двоє осіб били хлопця по тілу та голові. Вона тоді викликала поліцію. Обличчя осіб не пам`ятає, але обоє хлопців були худими. Також чула як потерпілий сказав, що у нього «все забрали».

Додатково винуватість ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинення злочину від 21 червня 2019 року, в якій вказано, що близько 4 год ранку потерпілого побили невідомі та забрали телефон IPhone 7 (т. 2 а.с. 67-68).

З протоколу огляду місця події вбачається, що за адресою: АДРЕСА_4 на землі виявлено гаманець темного кольору з викликом ОСОБА_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до Дніпровського РДА та інші документи (т. 2 а.с. 72-74).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання від 21 червня 2019 року (з фототаблицею) вбачається, що потерпілий ОСОБА_14 упізнав особу ОСОБА_5 , який 21 червня 2019 року о 4 год за адресою: вул. Празька 18-А наніс йому тілесні ушкодження (т. 2 а.с. 77-81).

Сторона захисту просила визнати цей протокол недопустимим доказом, оскільки на фото присутні два чоловіки, які відрізняються від інших тілобудовою.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання від 21 червня 2019 року (з фототаблицею) вбачається, що потерпілий ОСОБА_14 упізнав особу ОСОБА_6 , який 21 червня 2019 року о 4 год за адресою: вул. Празька 18-А наніс йому тілесні ушкодження та заволодів мобільним телефоном (т. 2 а.с. 82-86).

Сторона захисту також просила визнати цей протокол недопустимими доказами, оскільки потерпілий не вказав ознаки, за якими він впізнаватиме осіб, пред`явлених для впізнання.

Оцінюючи доводи сторони захисту про визнання недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання від 21 червня 2019 року, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до положень ст. 228 КПК України, перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Перед тим як пред`явити особу для впізнання, їй пропонується у відсутності особи, яка впізнає, зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являються.

Особі, яка впізнає, пропонується вказати на особу, яку вона має впізнати, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала.

Разом з тим недопустимість доказів регламентована ст. 87 КПК України, де у частині 1 зазначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При вирішенні питання про допустимість доказів важливе значення має саме істотність порушення прав і свобод, у зв`язку з чим не всі порушення закону, допущені під час збирання доказів сторонами, є підставою для визнання доказів недопустимими.

Для вирішення питання про допустимість доказів має значення, чи порушене право особи та в якому співвідношенні перебуває з потребою забезпечення суспільних інтересів.

Таким чином, проаналізувавши та дослідивши у судовому засіданні протоколи пред`явлення осіб для впізнання, суд визнає вказані протокол пред`явлення для впізнання належними та допустимими доказами, які були проведені у відповідності з вимогами ст. 228 КПК України і під час якого слідчим були проведені дії, спрямовані на впізнання потерпілим осіб, які нанесли йому тілесні ушкодження та заволоділи його майном, а саме перед тим, як пред`явити осіб для впізнання, слідчий з`ясував, чи може потерпілий впізнати осіб, опитав про зовнішній вигляд і прикмети цих осіб, а також про обставини, за яких він бачив цих осіб, про що був складені відповідні протоколи.

Крім того, були виконані вимоги ч. 2 ст. 228 КПК України, де пред`явилось 4 особи однієї статі, які, на думку суду, не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. При цьому у протоколах пред`явлення особи для впізнання потерпілим вказано ознаки (чи їх сукупність), за якими він впізнав обвинувачених. Водночас формальне не зазначення у вказаних протоколах ознак за якими потерпілий буде впізнавати обвинувачених, враховуючи те, що він зазначив, що може їх впізнати, а також підтвердження обвинуваченими дійсності події, яка сталась за їх участю, на переконання суду, не може бути єдиною підставою визнання протоколів пред`явлення для впізнання недопустимими доказами.

Інших підстав недопустимості доказів захистом не заявлено.

Також, згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 22 червня 2019 року з підозрюваним ОСОБА_5 встановлено, що ОСОБА_5 21 червня 2019 року о 04 год 00 хв сидів на лавочці з друзями. Повз них проходили раніше незнайомі хлопці до яких вони почали висловлюватись з претензіями. Тоді потерпілий з другом почали втікати, а вони побігли за ними. Біля будинку АДРЕСА_5 догнали їх та почали наносити удари. Він не збирався брати мобільний телефон. Після бійки ОСОБА_6 передав йому мобільний телефон IPhone 7 (т. 2 а.с. 119-124).

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 22 червня 2019 року з підозрюваним ОСОБА_6 встановлено, що він знаходився 21 червня 2019 року о 04 год на лавочці з друзями. Коли він побачив, що за якимось хлопцем біжить ОСОБА_5 , то приєднався до нього. Біля будинку АДРЕСА_5 потерпілого почали бити хлопці і він також приєднався до них. Наносив удари кулаком в голову, грудну клітку та живіт. А потім він забрав мобільний телефон IPhone 7 у потерпілого та передав його ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 125-130).

Сторона захисту вказувала на те, що даний диск є копією з карти пам`яті, на яку фіксувалось проведення слідчого експерименту, а тому не може бути прийнятий судом, як допустимий доказ.

Суд не погоджується з даним твердженням з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 КПК України сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Документом, згідно ч. 1 ст. 99 КПК України, є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

З цього питання виклала свою правову позицію об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 29 березня 2021 року по справі № 554/5090/16-к, відповідно до якої ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Для виконання завдань кримінального провадження, з огляду на положення Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до ст. 7 цього Закону у випадку зберігання електронного документа на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відсутні об`єктивні дані про те, що оптичні диски, долученій до протоколів слідчих експериментів, містять електронні документи, створені не під час здійснення таких слідчих дії, а в інший час, за інших обставин, чи неуповноваженою особою.

А тому доводи сторони захисту про недопустимість протоколів проведення слідчих експериментів від 22 червня 2019 року як доказу винуватості обвинувачених через відсутність оригінального технічного носія відеозапису, не засновані на приписах закону та не спростовують висновків суду про допустимість цього доказу.

Згідно протоколу огляду предметів з фототаблицею від 24 червня 2019 року, оглянуто мобільний телефон IPhone 7, моделі А1660 чорного кольору, який потерпілий ОСОБА_14 розблокував відбитком пальця та пін кодом карти (т. 2 а.с. 133-135).

З протоколу перегляду відеозапису від 25 червня 2019 року встановлено, що 21 червня 2019 рокуо 03:53:20 у секторі огляду камери спостереження з`являється дві особи чоловічої статі, один з яких ззовні схожий на ОСОБА_5 та сідають на лавку. О 03:59:29 у камері відеоспостереження з`являється дві особи, зовні схожі на ОСОБА_14 та ОСОБА_18 , які пройшли повз лавку. Після чого о 03:59:56 ОСОБА_5 встав з лавки та побіг у напрямку руху ОСОБА_14 та ОСОБА_18 .

На іншому відеофайлі о 04:03:58 у камері огляду з`являється три чоловіки, серед яких чоловіки ззовні схожі на ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . О 04:03:59 ОСОБА_6 лівою рукою передає ОСОБА_5 мобільний телефон (т. 2 а.с. 146-153).

Сторона захисту вважає даний доказ недопустимим, оскільки порушено порядок його отримання, так як з тимчасовим доступом слідчий не звертався.

Між тим з постанови про визнання та долучення до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 25 червня 2019 року, встановлено, що під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження був отриманий рапорт начальника сектору СКП ВП № 2 майора поліції ОСОБА_21 про те, що під час виконання доручення слідчого ним отримані записи із камер відеоспостереження на прилеглій території за адресою: м. Київ, вул. Астраханська, буд. 25 та складена схема розташування відеокамер. Згідно цієї ж постанови диск DVD-R із записами з камер відеоспостереження визнано речовим доказом та долучено до матеріалів кримінального провадження.

Згідно ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене, долучення слідчим до матеріалів кримінального провадження відеозапису з камер відеоспостереження, на якому зафіксовано події, що відбувались 21 червня 2019 року біля під`їзду № 3 буд АДРЕСА_3 , здійснено у передбачений КПК України спосіб.

Постанови про визнання речовими доказами (т. 2 а.с. 136, 154).

Крім того, сторона захисту вказувала на те, що у протоколах затримання обвинувачених відсутні докази того, що були повідомлені близькі родичі та докази того, що особам було роз`яснено право на захист.

Ці твердження сторони захисту суд вважає неспроможними, оскільки з протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину ОСОБА_6 від 21 червня 2019 року вбачається, що за вибором останнього повідомлено про його затримання рідну матір ОСОБА_22 , вказано номер телефону. Також йому роз`яснено право на захист та повідомлено орган (установу), уповноважену законом на надання безоплатної правової допомоги про його затримання, у зв`язку з цим йому призначено захисника ОСОБА_23 . Крім того, у матеріалах справи є і протокол роз`яснення йому права на захист та заява, відповідно до яких він відмовився від послуг адвоката.

Так само і з протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину ОСОБА_5 від 21 червня 2019 року вбачається, що за вибором останнього повідомлено про його затримання рідну матір ОСОБА_24 , вказано номер телефону. Також йому роз`яснено право на захист та повідомлено орган (установу), уповноважену законом на надання безоплатної правової допомоги про його затримання, у зв`язку з цим йому призначено захисника ОСОБА_25 . Крім того, у матеріалах справи є і протокол роз`яснення йому права на захист та заява, відповідно до яких він відмовився від послуг адвоката

Що стосується твердження обвинуваченого ОСОБА_5 про відсутність у їх з ОСОБА_6 діях попередньої змови на вчинення злочину, то суд вважає їх безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 186 КК України передбачена відповідальність за грабіж (відкрите викрадення чужого майна), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб.

Згідно ч. 2 ст. 28 КПК України, кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

Згідно правової позиції, висловленої колегією суддів третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду по справі № 589/2313/18 (провадження № 51-841км19), викладеної у постанові від 07 жовтня 2020 року, домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір. При цьому під час вчинення злочину кожен зі співучасників може вчиняти різні дії (подолання опору потерпілого, заподіяння тілесних ушкоджень, заволодіння майном), які спрямовані на досягнення єдиної мети.

Аналізуючи дії обвинувачених, як під час вчинення злочину так і після, суд вказує на їх узгодженість. Так, обвинувачені під час вчинення злочину діяли послідовно та узгоджено.

Спільність умислу, спрямованого на здійснення відкритого викрадення майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, підтверджується конклюдентними діями обвинувачених, які діяли як співвиконавці. Після того, як ОСОБА_5 почав бігти за потерпілим, ОСОБА_6 до нього приєднався, разом вони наздогнали потерпілого та почали спільно наносити йому удари по тулубу та голові. Подолавши волю до опору потерпілого, ОСОБА_6 вихопив з рук мобільний телефон та передав потім ОСОБА_5 . Жодних дій зі сторони обвинувачених, спрямованих на повернення майна потерпілому, вчинено не було. Між тим, при проведенні обшуку затриманого ОСОБА_5 у нього виявлено та вилучено мобільний телефон IPhone 7, який належить потерпілому ОСОБА_14 .

Отже, надаючи оцінку таким доводам обвинуваченого, суд розцінює їх як голослівні і неспроможні, що суперечать матеріалам кримінального провадження, свідченням потерпілого та є спробою обвинуваченого пом`якшити покарання за вчинений злочин.

За таких обставин, суд вважає доведеною вину ОСОБА_5 у тому, що він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж) із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, а тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України.

Також суд вважає доведеною вину ОСОБА_6 у тому, що він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, а тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України.

Призначення покарання
Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Зважаючи на те, що у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 лише частково визнав вину за скоєне, суд не вбачає підстав для визнання обставиною, що пом`якшує його покарання, відповідно до ст. 66 КК України, щирого каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає рецидив злочинів.

Крім того, у судовому засіданні прокурором наведену ще таку обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_5 , як вчинення злочину щодо неповнолітного, що суд до уваги не бере, зважаючи на п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України, відповідно до якого такої обставини, як вчинення злочину щодо неповнолітнього не передбачено.

Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей 2018 та 2019 року народження, раніше судимий, не працює, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що вказаний злочин відноситься до категорії тяжких злочинів, думку державного обвинувача, особи винуватого та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі, оскільки перевиховання та виправлення ОСОБА_5 можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

Крім того, при призначенні покарання ОСОБА_5 , суд враховує положення ч. 4 ст. 70 КК України, відповідно до якого за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Таким чином, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання з урахуванням вчинення останнім злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України до ухвалення вироку Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року та застосувати ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КК України.

При цьому слді зазначити, що обвинувачений ОСОБА_5 не підпадає під дію закону, який передбачено зарахування одного дня позбавлення волі за два.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

Оцінку такій обтяжуючій обставині, як вчинення злочину щодо неповнолітнього, заявленого прокурором, наведено вище.

Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-нарколога, у лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, не одружений, раніше судимий, офіційно працює, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що вказаний злочин відноситься до категорії тяжких злочинів, думку державного обвинувача, особи винуватого та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі.

Водночас, зважаючи на вік обвинуваченого, те, що він працевлаштований, намагається вести законослухняний спосіб життя, проживає разом з дівчиною і планує створити сім`ю, неодноразово вибачався перед потерпілим, суд приходить до висновку про те, що перевиховання та виправлення винного можливе без ізоляції від суспільства, а тому необхідно призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України - звільненням від відбування покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк тривалістю 2 роки, який є достатнім для того, щоб винний в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

При цьому, суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Зважаючи на звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком, суд не вбачає підстав для застосування до нього запобіжного заходу.

Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання щодо речових доказів у кримінальному проваджені суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш сурового покарання більш суровим за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року, призначити ОСОБА_5 покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислити з моменту його фактичного затримання 10 квітня 2020 року.

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Речові докази у кримінальному провадженні: мобільний телефон IPhone 7, моделі А1660, ІМЕІ НОМЕР_1 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_14 залишити у його володінні; DVD-диск із відео з камер спостереження, який долучено до матеріалів кримінального провадження - залишити у матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченим та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1