Провадження № 1-в/127/834/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2022 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 на покарання у виді 15 років позбавлення волі

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 на покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Вказане клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_3 засуджено вироком Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

На момент розгляду кримінальної справи максимальна міра покарання за ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) була смертна кара.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 покарання у виді смертної кари визнано таким, що не відповідає Конституції України, а тому з 29.12.1999 по 04.04.2000 максимальною мірою покарання за ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) було 15 років позбавлення волі.

З 04.04.2000 вступили в силу зміни до КК України, КПК України та КВК України, якими було встановлено найвищу міру покарання - довічне позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_3 вважає, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить конституційному принципу законності та незворотності дії закону у часі та просить суд на підставі ст. 58 Конституції України та ч. 4 ст. 5 КК України застосувати зворотну дію закону, що пом`якшує покарання, а саме положення КК України (в редакції 1960 року), що діяв з 29.12.1999 по 04.04.2000 та замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 клопотання підтримав та зазначив, що оскільки він вчинив злочин до 29.12.1999 призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі є порушенням Конституції України та міжнародної судової практики, тому просив суд замінити йому міру покарання з довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі відповідно до санкції ст. 93 КК України 1960 року, що діяла в період з 29.12.1999 по 04.04.2000.
Захисник ОСОБА_5 клопотання засудженого підтримав та просив суд задовільнити клопотання з мотивів викладених у ньому.

Прокурор ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання, вважає, що підстави для його задоволення відсутні.

Суд вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши клопотання засудженого ОСОБА_6 з доданими до нього матеріалами, особову справу засудженого ОСОБА_3 приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

На даний час засуджений ОСОБА_3 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань №1».

З матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_3 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 за ст. ст. 69, 93 п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і», 142 ч. 2 і ч. 3, 70, 86 ч. 2, 222 ч. 1, 193 ч. 3, 17, 19 до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 30.01.2001 вирок Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 змінено та виключено з нього кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 193 КК України, в решті вирок Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 залишено без змін.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування. У подальшому, 22.02.2000 до ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) внесено зміни відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України № 1483-11 існував проміжок часу протягом якого Верховна Рада України приймала рішення про внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання. Цей проміжок часу був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України (в редакції 1960 року) щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483-11 стосовно встановлення нового виду покарання.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який має повноваження лише на визнання неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Тобто, зіставлення положень ст. ст. 8, 58, 92, 152 Конституції України та ст. 5 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальним законом України визначаються діяння, які є злочинами та встановлюється відповідальність зі їх вчинення. Так і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_3 особливо тяжких злочинів, тому положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_3 , а його посилання на те, що до нього безпідставно застосовано покарання у виді довічного позбавлення волі є необґрунтованим.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18.05.2006, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13.12.2007, заява № 39458/02).
Крім того, положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, нормами КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
В зв`язку з наведеним суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 на покарання у виді 15 років позбавлення волі слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 на покарання у виді 15 років позбавлення волі відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: