Номер провадження: 11-кп/813/1659/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 25.05.2021 року в кримінальному провадженні №0001350 від 28.04.2020 року щодо:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Нове Татарбунарського району Одеської області, громадянки Українки, маючої середню освіту, офіційно не працюючої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-
встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_9 визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченому ч.1 ст.286 КК України та їй призначено основне покарання у виді штрафу у розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) грн., та додаткове покарання у виді позбавлення права керування усіма видами транспортних засобів строком на 3 (три) роки

Вироком суду стягнуто витрати за проведення експертиз та вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

28.04.2020 року, приблизно о 08:00 год., водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась у денний час доби по асфальтованому, сухому дорожньому покриттю при дворової території будинку за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського Козацтва, буд. 60 в Суворовському районі.
Доїхавши до виїзду з при дворової території на вул. Чорноморського Козацтва, де організований односторонній рух з трьома смугами, зупинилася перед виїздом, починаючи рух, не переконався, що це буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, маючи об`єктивну можливість бачити мопед «Yamaha», без реєстраційного номеру, під керуванням ОСОБА_10 , який рухався з боку вул. Миколи Плигуна в напрямку пров. Солонцеватого, у правій смузі свого напрямку руху, не прийняла заходів для зупинки транспортного засобу, тим самим не надала перевагу в русі ОСОБА_10 .
В результаті неуважних дій водія ОСОБА_9 , відбулося зіткнення передньої частини мопеду «Yamaha», без реєстраційного номеру, з передньою лівою частиною автомобіля «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
В результаті ДТП водію мопеду «Yamaha», ОСОБА_10 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому зовнішньої щиколотки правої гомілки зі зміщенням кісткових уламків, садна обох гомілок. Зазначені ушкодження спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 вимог п.10.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, введених в дію 01.01.2002 року, згідно з якими, виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу транспортним засобам, що рухаються по ній, у зв`язку із чим знаходяться в прямому, причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Належним виконанням зазначеної вимоги пункту 10.2 Правил дорожнього руху, водій автомобіля «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , мала технічну можливість запобігти настанню даної дорожньо-транспортної пригоди.
Не погоджуючись з вироком суду обвинувачена ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, в іншому складі суду.

Обвинувачена посилається на незаконність та необґрунтованість вироку, вказує на те, що суд першої інстанції дав невірну оцінку доказам у кримінальному провадженні, не врахував, що частина їх отримана з недотриманням вимог КПК України, у зв`язку із чим є недопустимими доказами у кримінальному провадженні.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілого ОСОБА_10 , який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, однак за участю його представника адвоката ОСОБА_7 .

Апеляційної суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права потерпілого на доступ до правосуддя.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачену та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити;думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції, оцінивши надані стороною обвинувачення докази на підтвердження доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_9 відповідно до пред`явленого обвинувачення, визнав обвинувачену винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, зазначивши у вироку відповідні мотиви прийнятого рішення з посиланням на докази.
На підтвердження встановлених фактичних обставин справи суд першої інстанції послався на пояснення потерпілого ОСОБА_10 , який дав суду послідовні та логічні показання щодо місця та обставин дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно показань потерпілого, 28.04.2020 року він їхав по головній дорозі вул. Чорноморського козацтва в м. Одесі на мопеді «Yamaha», та отримав удар від автомобіля «Mazda», оскільки водій ОСОБА_9 порушила правила дорожнього руху, та не надала йому перевагу у русі при виїзді на дорогу з житлової зони.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання потерпілого ОСОБА_10 допустимим доказом винуватості обвинуваченої, оскільки його показання об`єктивно підтверджуються іншими належними та допустимими доказами, які були дослідженні судом, а саме:
- протоколом огляду місця дорожньої - транспортної пригоди від 28.04.2020 року, фото таблицею та схемою місця ДТП, які об`єктивно відображають обставини місця дорожньо-транспортної пригоди;
- висновком експерта №20-2474 транспортно трасологічної експертизи обставин зіткнення автомобіля «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з мопедом «Yamaha», та фототаблицею до нього, згідно якого спочатку мопед «Yamaha» контактував правою передньою частиною з передньою лівою частиною автомобіля «Mazda 626» під кутом близько 75 85 градусів, при його відлічуванні у плані проти ходу годинникової стрілки від напрямку повздовжньої осі мопеда до напрямку поздовжної осі автомобіля, як це вказано на схемі та додатку;
- висновком експерта №1588 від 06.07.2020 року, згідно якого у ОСОБА_10 виявлені наступні тілесні ушкодження: закритий перелом зовнішньої щиколотки правої гомілки зі зміщення кісткових уламків, садна обох гомілок. Вказані ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини кузова автомобіля, мопеда та дорожнє покриття в умовах ДТП. Вищевказані ушкодження, складають єдиний морфологічний комплекс і оцінюються разом, спричиняють тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день та відносяться до ушкоджень середньої тяжкості;
- висновком експерта №20-4417 автотехнічної експертизи обставин ДТП зіткнення мопеда «Yamaha» з автомобілем «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно якої, у даній дорожньою-транспортній ситуації дії водія автомобіля «Mazda 626» регламентувались вимогами пункту 10.2 ПДР, згідно з якими виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзної частиною та тротуаром дати дорогу транспортним засобам, що рухаються по ній. Водій «Mazda 626» мала технічну можливість запобігти зіткненню з мопедом «Yamaha», дії водія «Mazda 626» невідповідні до вимог пункту 10.2 ПДР, з технічної точки зору, перебувають в причинному зв`язку з ДТП;
- висновком експерта №20-2472 автотехнічної експертизи дослідження технічного стану мопеда «Yamaha» та фототаблицю до нього, згідно якого, до моменту ДТП рульове керування мопеда «Yamaha», його ходова частинна дозволяли водієві керувати мопедом, не мали несправностей, які б приводили до раптової для водія відмови, відведення мопеда убік, або раптової втрати керованості транспортним засобом. До моменту ДТП робоча гальмова система мопеда дозволяла знижувати швидкість транспортного засобу з відомою водію ефективністю, не мала несправностей, що приводять до раптової для водія відмови;
- висновком експерта №20-2473 автотехнічної експертизи дослідження технічного стану автомобіля «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та фототаблицю до нього, згідно якого, до моменту ДТП рульове керування автомобіля «Mazda 626», його ходова частина дозволяли водієві керувати автомобілем, не мали несправностей, які б приводили до раптової для водія відмови, відведення автомобіля убік, або раптової втрати керованості транспортного засобу, до моменту ДТП гальмова система автомобіля дозволяла знижувати швидкість автомобіля з відомою водію ефективністю, не мала несправностей, що призводять до раптової для водія відмовою, раптового відведення автомобіля у бік при русі та гальмуванні;
- постановою про визнання предметів речовими доказами та залучення до матеріалів кримінального провадження від 28.04.2020 року, згідно якої визнано речовими доказами автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та мопед «Yamaha» (шасі № НОМЕР_2 ).
Разом з тим, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято в якості доказу сторони обвинувачення довідку про факт реєстрації у журналі єдиного обліку події за №5709 від 28.04.2020 року, яка відкрита іншій стороні за клопотанням прокурора від 26.04.2021 року), оскільки вказаний доказ був наявний у прокурора при виконанні ст.291 КПК, однак стороні захисту його відкрито не було.
При цьому, судом першої обґрунтовано відмовлено стороні захисту у визнанні недопустимими доказами: протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.04.2020 року, схеми ДТП та фототаблиці до нього, оскільки вказані слідчі дії проводились в межах кримінального провадження та уповноваженими особами.
Так, суд першої інстанції, при аналізі вказаних доказів, встановив наступну хронологію дій слідчих органів: згідно повідомлення на лінію «102», надійшло повідомлення про скоєння дорожньо-транспортної пригоди у м. Одесі по вул. Чорноморського козацтва, буд.60, о 08:10 год.; патрульна служба поліції СОГ по ДТП, прибула на місце пригоди; огляд місця події злочину розпочатий черговим слідчим ОСОБА_11 о 08:20 год. (згідно протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди), закінчилась вказана слідча дія о 09:10 год. Вказана слідча дії провадились у присутності ОСОБА_9 та понятих, а також фіксувалась на фотоапарат «Olimpus», фото схема місця ДТП також виконана черговим слідчим ОСОБА_11 вказана слідча дія проводилась до внесення відомостей до ЄРДР.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що пряме посилання статті 214 КПК, яка регламентує чіткий порядок внесення даних до ЄРДР, а також прямо вказує на можливість проведення такої слідчої дії, як огляд місця події до внесення даних про таке кримінальне правопорушення до ЄРДР. Крім того, при наданні оцінці витягу з ЄРДР, суд першої інстанції звернув увагу, що згідно показів обвинуваченої ОСОБА_9 дорожньо-транспортна пригода, сталась близько 08:00 год., про що вона особисто сповістила правоохоронні органи за допомогою виклику «102», про що і є відповідні відомості у витязі з ЄРДР, які внесені уповноваженим слідчим (а.п.66).

З огляду на викладене, доводи обвинуваченої про неналежність та недопустимість як доказу протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.04.2020 року, схеми ДТП та фототаблиці до нього, з посиланням на те, що вони були складені до внесення відомостей до ЄРДР неуповноваженими посадовими особами, є безпідставними.
Крім того, суд першої інстанції врахував, що стороною захисту не надано жодних доказів, які спростовують провину ОСОБА_9 , та порушення потерпілим правил дорожнього руху, які і були причиною зазначеної дорожньо-транспортної пригоди та жодним чином не спростовують провину обвинуваченої у дорожньо-транспортній пригоді, також суду не надано жодних належних та допустимих доказів чіткого взаємозв`язку дорожньо-транспортної пригоди з діями потерпілого ОСОБА_10 та обвинувачена не клопотала про отримання таких доказів.

Суд першої інстанції зазначив у вироку, що висновком експерта №20-4417 від 15 липня 2020 року, який є неспростованим доказом, чітко стверджено, що з технічної точки зору водій ОСОБА_9 мала технічну можливість уникнути скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, та з технічної точки зору її дії перебувають у причинному зв`язку із ДТП. Та в обставинах даного провадження суд першої інстанції дійшов вірного переконання, що обвинувачена ОСОБА_9 усвідомлювала, що вона має діяти таким чином, щоб не створити перешкод учасникам руху, які мають перевагу. Організація дорожнього руху на зазначеній ділянці дороги дозволяла їй не розподіляти свою увагу між різними напрямами, і зосередитися на головному факторі, який він мав врахувати перед здійсненням маневру: на розташуванні, швидкості та інших важливих факторах руху транспортних засобів, що мали перевагу, аби переконатися, що актуальна дорожня обстановка дозволяє здійснити маневр.

Доводи обвинуваченої про неможливість ствердження про зіткнення транспортних засобів на проїжджій частині, оскільки у схемі місця ДТП не зазначена відстань від автомобіля до місця зіткнення, а проїжджа частина не містить розділювальних смуг, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки в схемі місця ДТП чітко визначено місце зіткнення транспортних засобів, а саме його розташування на проїжджій частині, місцезнаходження автомобілю «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та мопеду «Yamaha», б/н. Вказану схему було складено в присутності ОСОБА_9 та двох понятих, підписано нею без жодних заперечень та зауважень, чим остання фактично висловила свою згоду з правильністю встановлених слідчим обставин.
Окрім цього, в п.5 «Умовних позначень» схеми зазначено, що місце зіткнення вказано «зі слів водія автомобілю «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 », що свідчить про те, що місце зіткнення слідчому вказано саме ОСОБА_9 (а.п.37).

Твердження обвинуваченої про те, що транспортні засоби не вилучались та не визнавались речовими доказами, оскільки відсутня постанова про визнання їх речовими доказами, апеляційний суд визнає неспроможними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.04.2020 року, відповідно до якого було вилучено автомобіль «Mazda 626», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та мопед «Yamaha», б/н, та постановою слідчого СВ Суворовського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_12 від 28.04.2020 року, вказані транспортні засоби визнані речовими доказами (а.п.33-36, 72-73).
З врахуванням викладеного апеляційний суд визнає також неспроможними доводи обвинуваченої про неналежність як доказів висновків експертних досліджень, з посиланням на невизнання транспортних засобів речовими доказами.
Доводи обвинуваченої щодо невідповідності обвинувального акту вимогам ст.291 КПК та наявності підстав для його повернення прокурору, в чому судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, апеляційний суд визнає неспроможними з огляду на таке.
Вимоги та перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт, визначені ст.291 КПК.
Підстави для повернення обвинувального акту прокурору визначені в п.3 ч.3 ст.314 КПК, яким передбачено, що суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК.
Посилання в обвинувальному акті на назви проведених в ході досудового розслідування експертиз, які не розкривають їх змісту та висновків, не є порушенням ч.ч.2, 4 ст.291 КПК, у зв`язку із чим доводи обвинуваченої є неспроможними.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.11.2020 року (а.п.28-30) обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання захисника про повернення обвинувального акту з доданими до нього документами прокурору, оскільки обвинувальний акт відповідає вимогам КПК та містить всі необхідні реквізити. Недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування (описки в датах та номері кримінального провадження) суд першої інстанції вірно визнав несуттєвими та звичайними описками та не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору, та вірно відмовив в задоволенні клопотання захисника.
Посилання обвинуваченої на допущені в реєстрі матеріалів досудового розслідування невідповідності в датах допиту її в якості свідка та даті повідомлення їй про підозру, є технічними описками, та не спростовують доведеності її вини та законності вироку суду.

Таким чином, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив всі обставини, які мали значення для прийняття законного та мотивованого рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані суду докази, сформулював обвинувачення визнане судом доведеним, дав належну оцінку сукупності доказів, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченому ч.1 ст.286 КК України.
Доводи обвинуваченої щодо не порушення нею 28.04.2020 року Правил дорожнього руху, апеляційний суд визнає неспроможними, об`єктивно нічим не підтвердженими та такими, що спростовуються показаннями потерпілого, а також письмовими доказами у кримінальному провадженні.
Апеляційний суд звертає увагу, що всі доводи апеляційної скарги обвинуваченої фактично зводяться до її незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.
Разом з цим, обвинувачена та її захисник не навели будь-яких переконливих доводів, в чому саме полягає невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, з посиланням на докази.
Незадоволення сторони захисту діями слідчого, непогодження з наданими слідчим вихідними даними, які останнім зібрані відповідно до вимог Закону, не можуть бути підставою для визнання будь-якого доказу недопустимим. Підстав ставити під сумнів протокол огляду місця ДТП від 28.04.2020 року, схему місця ДТП та фототаблицю до нього, суд першої інстанції не знайшов, з чим погоджується апеляційний суд.
Доводи обвинуваченої про невірну оцінку судом першої інстанції наданих стороною обвинувачення доказів та недопустимість деяких доказів, спростовуються матеріалами кримінального провадження та змістом вироку, в якому містяться досліджені докази доведеності винуватості обвинуваченої ОСОБА_9 .
За змістом ч.3 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з цим, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та її вимоги щодо скасування вироку, незважаючи на можливість ініціювання клопотання про повторне дослідження доказів у разі невідповідності висновків суду обставинам справи та дослідженим доказам, обвинувачена та її захисник, всупереч положенням ч.3 ст.404 КПК, у разі незгоди сторони захисту з їх оцінкою районним судом у вироку, не скористалися можливістю заявити клопотання в порядку зазначеної норми закону про повторне дослідження доказів по справі, що позбавляє апеляційний суд права повторно дослідити докази по справі.
Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на які в своїй апеляційній скарзі посилається обвинувачена, навів їх детальний аналіз та з достатньою повнотою надав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
За таких умов, враховуючи відсутність клопотання сторони захисту щодо повторного дослідження доказів по справі, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, а з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, у апеляційного суду відсутні законні підстави повторно досліджувати докази в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.
Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.
Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).
Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.
В свою чергу, згідно з положеннями ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за сукупності таких чинників: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) обставини, встановлені під час кримінального провадження, судом першої інстанції досліджено не повністю або з порушеннями. Також ч. 3 ст. 404 КПК передбачає право апеляційного суду дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, за двох умов: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) про дослідження цих доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або такі докази стали відомі після ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Отже, слід констатувати, що відсутність клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази за наявності умов, встановлених ч.3 ст.404 КПК.
Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини (Далі ЄСПЛ), зокрема враховується висновок у справах: «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року,«Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року, «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

За таких обставин, доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та доказам у кримінальному провадженні, яким на думку захисту судом першої інстанції дана невірна оцінка, з урахуванням відсутності клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, апеляційний суд визнає декларативними та безпідставними та такими, що не підтверджуються доказами.

Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції повно та об`єктивно досліджені всі докази по справі, які проаналізовані в їх сукупності, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчинені кримінального правопорушення.
Вимога апеляційної скарги обвинуваченої про скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, є безпідставною, оскільки апелянтом не зазначено жодної обставини, яка б з урахуванням положень ст.412, 415 КПК, слугувала підставою для скасування вироку та для призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.
З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК України, оскільки апеляційна скарга обвинуваченої не містить у собі доказів про існування підстав для скасування чи зміни оскарженого вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК України, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 25.05.2021 року, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджена за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4