печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2021 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Києві провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000853 від 13.02.2020 року,-

ВСТАНОВИВ:
Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням від 05.08.2021, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.12.2020 №757/57632/20-к у кримінальному провадженні №0000853 від 13.02.2020 року.

В обґрунтування клопотання посилається на те, що вказаною ухвалою було накладено арешт на майно, вилучене 18.12.2020 під час проведення обшуку індивідуального банківського сейфу № НОМЕР_1 (два) відділення VIP-центр «Нові липки» Столичної філії АТ КБ «ПриватБанк», за адресою: м. Київ, вул. Драгомирова Михайла, 16-Б, наданий в користування ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідно до заяви від 26.11.2020 № 0005 на приєднання до підрозділу «Банківські сейфові скриньки» Умов та Правил надання банківських послуг, а саме: кошти в сумі 771 370 (сімсот сімдесят одна тисяча триста сімдесят) євро та 45 000 (сорок п`ять тисяч) доларів США, - шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування означеним майном.

Зазначає, що вказаний арешт майна підлягає скасуванню, оскільки приймаючи ухвалу про накладення арешту, слідчий суддя в обґрунтування наводив лише те, що 18.12.2020 року постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_5 вилучені під час обшуку від 18.12.2020 вказані грошові кошти визнано речовими доказами в даному кримінальному провадженні, однак слідчий суддя не навів обґрунтованості, на підставі чого вилучене майно може мати статус речового доказу в розумінні ст. 98 КПК України, окрім цієї постанови слідчого. На сьогодняшній день ОСОБА_4 не має процесуального статусу ані підозрюваного, ані обвинуваченого, що дає підстави зробити висновок про відсутність будь-якого відношення ОСОБА_4 до кримінального провадження №0000853 від 13.02.2020.

Одночасно, адвокат звернув увагу на те, що при вирішенні питання про арешт майна, слідчим суддею не було обґрунтовано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, як це передбачено п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України. В оскаржуваній ухвалі не наведено причин та аргументації про заборону щодо користування, володіння або розпорядження арештованим майном. Вказане свідчить про наявність підстав для скасування вказаного арешту, підстави у подальшому застосуванні якого на даний час відсутні.

Адвокат в судовому засіданні клопотання підтримав та просив задовольнити.

Прокурор та слідчий про місце, день та час розгляду клопотання повідомлялись належним чином, не з`явились, слідчий суддя визнав можливим провести розгляд клопотання за їх відсутності.

Заслухавши пояснення адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , вивчивши матеріали клопотання, долучені до нього документи, приходжу до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснювалось досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000583 від 13.02.2020 за фактами зловживання владою або службовим становищем працівниками правоохоронних органів з метою отримання неправомірної вигоди, що полягає у сприяння групі осіб з числа громадян України в легалізації грошових коштів, отриманих шахрайським шляхом, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян й держави; заволодіння чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство) в особливо великих розмірах, з використанням електронно-обчислювальної техніки, та легалізацією (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, за ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України.

Згідно листа листа в.о. заступника начальника відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 від 10.09.2021, якою судовий виклик було скеровано до Київської міської прокуратури, яке наразі здійснює процесуальне керівництво вказаним кримінальним провадженням, яке в свою чергу розслідується першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Києві) ТУ ДБР, розташовним у м. Києві.

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність у адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна, на якого, як володільця майна, йдеться посилання у змісті ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.12.2020 про арешт майна.

Між тим, при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює обґрунтованість підстав для скасування арешту.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.12.2020 при накладенні арешту слідчий суддя виходив з того, що слідчим, прокурором доведено наявність достатніх підстав вважати, що було вчинено кримінальні правопорушення, які розслідуються в рамках кримінального провадження, а тимчасово вилучене майно (грошові кошти) відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а тому є наявними підстави для накладення арешту на вилучені грошові кошти з метою забезпечення збереження речових доказів.

Вирішуючи клопотання адвоката про скасування арешту слідчий суддя виходить з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також за умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна у відповідності до ст.ст. 94, 132, 173 КПК України слідчий суддя повинен врахувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в постанові № 4 від 07.02.2014 «Про узагальнення судової практики розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження», арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому таке майно може перебувати як у згаданих осіб, так і в інших фізичних або юридичних осіб. Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним. З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Так, із фабули кримінального провадження №0000583 вбачається, що відомості про вказані правопорушення внесені до ЄРДР на підставі зібраних матеріалів Департаменту стратегічних розслідувань стосовно можливого вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_7 та іншими пов`язаними із ним особами, які полягали у шахрайському заволодінні коштами фізичних осіб через спеціально створені веб-ресурси та подальшій їх легалізації (відмивання) на території України. Крім того, до ГСУ НП України з Офісу Генерального прокурора для організації виконання надійшли запити компетентних органів ФРН про надання правової допомоги у кримінальній справі за фактами комп`ютерного шахрайства щодо ОСОБА_8 . Також Офісом Генерального прокурора вказано на те, що обґрунтовано припускається, що кримінальні правопорушення, які розслідуються Україною та ФРН, можуть бути пов`язані між собою.

За даними слідства ймовірним організатором та головним вигодонабувачем злочинної схеми є громадянин України та Ізраїлю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інші учасники злочинної схеми входять до оточення останнього та були залучені ним з метою реалізації злочинних намірів.

Як свідчать матеріали за клопотанням, ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності не притягується і статусом підозрюваного в даному кримінальному провадженні не наділений, як на момент накладення арешту, так і на момент розгляду клопотання про скасування арешту.

Жодних подій чи обставин, які б вказували на причетність ОСОБА_4 до кримінального правопорушення, по якому здійснюється досудове розслідування, не має, повідомлення про підозру у вчиненні злочину йому не оголошено. Зазначені доводи належними, допустими та достатніми в розумінні положень ст.ст. 84, 85, 86 КПК України доказами прокурором або слідчим, які не з`явились на виклик суду, не спростовані. Так, слідчому судді не надано доказів, які б свідчили про протилежне.

Що стосується визнання арештованого майна речовим доказам в кримінальному провадженні, то слідчий суддя погоджується з запереченнями заявника, що арештоване майно не підпадає під визначення речових доказів в кримінальному провадженні згідно ст.98 КПК України, оскільки органом досудового розслідування на даний час не представлено слідчому судді докази того, що майно набуто кримінально протиправним шляхом або отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, яке б виправдовувало таке подальше обтяження майна.

Підсумовуючи викладене, враховуючи, що ОСОБА_4 не є особою, стосовно якої здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, про підозру у вчиненні злочину йому не оголошено, що виключає можливість накладення арешту на його майно з підстав визначених ч. ч. 4, 5, 6 ст. 170 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність у справі обставин, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння особою майном та обумовлювали арешт її майна, а відтак клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 98, 167, 170,171, 172, 173, 174 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 від 05.08.2021 задовольнити.

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.12.2020 року у справі №757/57632/20-к, на майно, вилучене 18.12.2020 під час проведення обшуку індивідуального банківського сейфу № НОМЕР_1 (два) відділення VIP-центр «Нові липки» Столичної філії АТ КБ «ПриватБанк», за адресою: м. Київ, вул. Драгомирова Михайла, 16-Б, наданий в користування ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідно до заяви від 26.11.2020 № 0005 на приєднання до підрозділу «Банківські сейфові скриньки» Умов та Правил надання банківських послуг, а саме:

- кошти в сумі 771 370 (сімсот сімдесят одна тисяча триста сімдесят) євро та 45 000 (сорок п`ять тисяч) доларів США, - шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування означеним майном, скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1