Справа № 466/9278/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря с/з ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000578 від 05 липня 2021 року щодо обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Дроговиж Миколаївського району Львівської області, громадянина України, розлученого, з середньою технічною освітою, не працевлаштований, проживає за адресою - АДРЕСА_1 ,

у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,-

у с т а н о в и в:

ОСОБА_3 04 липня 2021 приблизно о 16:30год. перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 діючи умисно, усвідомлюючи свою перевагу у фізичному розвитку, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, на ґрунті неприязних відносин, вчинив фізичне та психологічне насильство щодо свого батька ОСОБА_5 , яке полягало у нанесенні тілесних ушкоджень остан- ньому та на словесних образах, принижуванні, виражанні нецензурною лайкою, які призвели до фізичних та психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілого ОСОБА_5 .

Дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ст.126-1 КК України як вчинення домашнього насильства, тобто у умисному систематичному вчиненні фізичного, психологіч- ного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призво- дить до фізичних, психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю. Просив його суворо не карати, оскільки він щиро кається.

Потерпілий ОСОБА_5 просив застосувати до сина примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги. Вказує на те, ОСОБА_3 є його сином, який часто зловживає алкогольними напоями. У стані алкогольного сп`яніння його син робиться агресивним та застосовує до нього фізичне та психологічне насильство. Він, ОСОБА_5 , у таких випадках викликає працівників поліції, які складають на його сина протоколи про вчинення домашнього насильства. Також, повідомив про те, що застосовані раніше заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги до його сина покращили його поведінку.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню щодо тих обставин, які ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються, і немає сумнівів у добровільності їх позиції, обмежився допитом обвинуваченого та потерпілого, а також доказами, що характеризують особу обвинуваченого

Крім повного визнання обвинуваченим своєї винуватості, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення повністю і об`єктивно стверджується зібраними в ході судового розслідування доказами, показаннями обвинуваченого, потерпілого, доказами, що характеризують особу обвинуваченого.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України повністю та об`єктивно доведена.

Об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України складають діяння, що виражаються в систематичному насильстві в формах фізичного, психологічного та економічного насильства.

Словосполучення «систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства» описує діяння. Закінченим кримінальне правопорушення вважається з моменту вчинення хоча б однієї із трьох форм насильства (фізичного, психологічного чи економічного) втретє, у результаті чого настав хоча б один із вказаних в законі наслідків. При цьому не має значення, чи було відображено в адміністративному протоколі поліції, в обмежувальному приписі чи в іншому документі факт перших двох актів насильства. Факт документування має значення для доказування систематичності, але не більше ніж інші передбачені законом докази.

Шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи, передбачена статтею 173-2 КУпАП, саме з метою відмежування від шкоди, визначеної ст. 126-1 КК України, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи».

За змістом ст.8 Конституції України, в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.

Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Законодавче визначення домашнього насильства міститься як в міжнародних, так і національних правових актах.

Зокрема, у п. «b» ст. 3 Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначено домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Міжнародно-правова регламентація вказаного питання орієнтує, що визначальним є правова заборона будь-якої форми насильства, яка може відображатися у різних статтях КК, незалежно від родового об`єкта кримінально-правової охорони, оскільки принциповим є не сфера суспільних відносин, в яких відбувається насильство, а сам факт таких дій, які є забороненими.

На національному рівні у п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Отже, наведені аргументи переконують, що поняття «домашнє насильство» має комплексний характер, регламентується у різних сферах суспільних відносин, а тому при встановленні змісту поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» слід виходити із конкретних фактичних обставин вчиненого насильства щодо особи, а не юридичної оцінки дій винуватця.

Наведена правова позиція викладена в Ухвалі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №453/225/19, провадження №51-4000км19.

Виходячи з аналізу і оцінки показань учасників судового провадження, досліджених під час судового розгляду доказів, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.126-1 КК України, домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного насильства щодо свого батька, що призводить до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи, а саме: обвинувачений ОСОБА_3 в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно з якою кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», систематично вчиняє психологічне насильство щодо свого батька ОСОБА_5 , з яким проживає в одному помешканні.

Суд вважає, що дії обвинуваченого слід вірно кваліфікувати за ст.126-1 КК України як систематичному вчиненні фізичного, психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до фізичних, психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілого.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами криміналь- ного покарання» №7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випад- ку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

При призначенні покарання, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 08.02.2018 у справі №522/20964/16-к, відповідно до якого визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів прав держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їхній небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Пом`якшуючими вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення обставинами, передбачених ст. 66 КК України є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обтяжуючих вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення обставин, передбачених ст. 67 КК України, суд не вбачає.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує, що ОСОБА_3 вчинив злочин, який згідно ст.12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалі- зації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому, суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, зокрема те, що обвинувачений раніше притягався до адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства, суд вважає, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у межах санкції ст.126-1 КК України у виді громадських робіт.

Разом з тим, прокурор та потерпілий просили застосувати до обвинуваченого примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №120 від 15 вересня 2021 року зазначено наступне. На даний час, ОСОБА_3 хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждає, виявляє біполярний ефективний розлад, змішаний тип перебігу із змінами особистості, обтяжений алкоголізмом, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій ОСОБА_3 хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, але також виявляв біполярний ефективний розлад, змішаний тип перебігу із змінами особистості, обтяжений алкоголізмом. Наявні у ОСОБА_3 порушення в емоційно вольовій сфері мали значний вплив у досліджуваній ситуації, передбачення наслідків своїх дій та здатність регулювати свою поведінку. Тому, в період інкримінованих йому дій, ОСОБА_3 не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_3 здатний не повною мірою сприймати обставини справи та давати покази про них. , може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_3 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Окрім цього, суд враховує й ту обставину, що ухвалою від 29.12.2021 Личаківського районного суду м.Львова заяву дільничного лікаря-психіатра некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» задовлено та продовжено ОСОБА_3 застосування примусового заходу медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги на 6 місяців.

Приписами ч.2 ст.504 КПК України встановлено, що суд ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили злочини у стані обмеженої осудності.

Положеннями ч.2 ст.94 КК України передбачено, що надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку може бути застосовано судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно-небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких є критерієм обмеженої осудності (ч.1 ст.20, ч.2 ст.94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

Відповідно до п. 8 Постанови, така допомога може надаватися особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, то здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.

Окрім того, суд звертає увагу й на те, що у п. 6 Постанови № 7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що враховуючи те, що згідно зі ст.20 КК України особа, визнана обмежено осудною, підлягає кримінальній відповідальності. Визнано правильною практику тих судів, які, отримавши на розгляд кримінальну справу з обвинувальним висновком та визнавши під час судового розгляду, що злочин вчинено в стані обмеженої осудності особою, яка внаслідок загострення наявного у неї психічного розладу потребує застосування примусових заходів медичного характеру, постановлюють обвинувальний вирок і при призначенні засудженому покарання враховують його психічний стан як пом`якшуючу покарання обставину з одночасним застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання.

З огляду на викладене, особу винного, якому ухвалою від 29.12.2021 Личаківського районного суду м.Львова задоволено заяву дільничного лікаря-психіатра некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» та продовжено ОСОБА_3 застосування примусового заходу медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги до 16.06.2022, суд враховує стан обмеженої осудності при призначенні покарання. При цьому суд вважає, що у даній справі не підлягають для застосування примусові заходи медичного характеру відносно обвинуваченого ОСОБА_3 .

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Процесуальні витрати за проведення експертизи відсутні.

Речові докази відсутні.

Керуючись ст. 370, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та призначити йому покарання у виді 150 /сто п`ятдесят/ годин громадських робіт.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирався.

Речові докази відсутні.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги встановленого ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1