Справа № 645/2102/21
н/п 1-кп/953/639/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"03" червня 2021 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора - ОСОБА_3 ,
захисника - адвоката ОСОБА_4 ,
потерпілої - ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, раніше судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, -
До Київського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт з додатками в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.
Згідно обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 01.11.2020 о 05:47 він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в ресторані «Віаnі», за адресою: м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 21, діючи умисно, взяв у руки невстановлений предмет із гострокінцевим клинком колюче-ріжучого знаряддя, який мав з одного боку ріжучий край, а з іншого боку обушок із «П» - побідним поперечним перерізом та вираженими ребрами та спричинив тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_8 , внаслідок чого останній загинув.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
В підготовчому судовому засіданні прокурор вважав можливим призначити справу до судового розгляду, інші учасники підготовчого судового засідання погодились з думкою прокурора.
Суд ознайомившись з обвинувальним актом та доданими матеріалами, вислухавши думку учасників судового провадження, вважає, що обвинувальний акт слід повернути прокурору з наступних підстав.
Згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт, в тому числі, має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону та статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.
Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.
За змістом положень ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт і є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Таким чином, обвинувальний акт відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України повинен містити не тільки виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, але й формулювання обвинувачення.
В порушення цих вимог закону обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 не містить конкретного обвинувачення, із зазначенням всіх обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 КПК України, що є порушенням права обвинуваченого на захист.
Статтею 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та інш.
Формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п.13 ч.1 ст.3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.
Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення, але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.
В порушення вищезазначених вимог закону в обвинувальному акті відсутнє конкретне формулювання обвинуваченням відповідно до положень закону з врахуванням всіх виявлених під час досудового слідства обставин в повному обсязі з дотриманням вимог КПК України, що свідчить про неконкретність пред`явленого обвинувачення, порушує право обвинуваченого на захист і в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення на виконання вимог ст.348 КПК України, та розглянути кримінальне провадження в його межах.
Особливістю кваліфікації кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , є те, що у ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний - тяжкі тілесні ушкодження і похідний - смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження винним ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно. При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного. Якщо ж таке усвідомлення відсутнє, вчинене слід кваліфікувати як вбивство через необережність.
Для відмежування умисного вбивства від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, має значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного, враховуючи сукупність всіх обставин вчиненого злочину, зокрема спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, попередню поведінку винного і потерпілого, їхні взаємовідносини.
Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, у випадку ж заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, ставлення до настання смерті проявляється в необережності.
При формулюванні обвинувачення в обвинувальному акті не розкрита суб`єктивна сторона злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , не вказано змісту і спрямованості його умислу. Також не зазначена кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень отриманих ОСОБА_8 , спосіб причинення тілесних ушкоджень, причини припинення ОСОБА_7 злочинних дій, попередня поведінку винного і потерпілого, їхні взаємовідносини.
Також в обвинувальному акті не зазначено, настання якого результату бажав ОСОБА_7 , спричиняючи тілесні ушкодження ОСОБА_8 , що стало причиною смерті потерпілого та як ОСОБА_7 відносився до наслідків своїх дій, що спричинили смерть ОСОБА_8 .
Крім того, при формулюванні обвинувачення в обвинувальному акті не зазначено, що стало причиною протиправних дій ОСОБА_7 , попередню поведінку винного і потерпілого, їхні взаємовідносини, тобто не встановлений і не зазначений в обвинувальному акті мотив дій обвинуваченого, враховуючи, що при викладені фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті зазначається, що в ресторані, в якому перебував обвинувачений, прийшов ОСОБА_8 , який з пістолета зробив 9 пострілів в напрямку ОСОБА_7 , спричинивши йому тілесні ушкодження.
Водночас, встановлення мотиву і мети при заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження є обов`язковим, оскільки наявність певних мотиву чи мети є підставою для кваліфікації такого діяння за іншими статтями КК.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити формулювання обвинувачення, яке повністю відповідає правовій кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність.
Оскільки в обвинувальному акті при формулюванні пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення не зазначено психічне ставлення ОСОБА_7 до суспільно небезпечного наслідку у вигляді смерті ОСОБА_8 , усвідомлення ОСОБА_7 можливості настання смерті потерпілого в результаті завдання йому тяжких тілесних ушкоджень, мотив, з яким діяв ОСОБА_7 , причини припинення ОСОБА_7 злочинних дій, суд приходить до висновку, що викладене в обвинувальному акті формулювання обвинувачення не відповідає правовій кваліфікації кримінального правопорушення за ч.2 ст.121 КК України.
Неконкретність пред`явленого обвинувачення, не відповідність формулювання обвинувачення правовій кваліфікації кримінального правопорушення в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення на виконання вимог ст.348 КПК України, та розглянути кримінальне провадження в його межах.
Частиною першою статті 348 КПК України встановлено, що після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання. Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.
Згідно вимог ст.374 КПК України, якщо суд ухвалює обвинувальний вирок, в ньому також зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що встановлено ст.22 КПК України.
Згідно ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Підозрюваний, обвинувачений має право на захист, яке полягає у надані йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, що передбачено ст.20 КПК України.
Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.
З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25.07.2000 у справі «Маттоціа проти Італії» зазначив, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту». При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав «…межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження» (рішення від 09.03.2011 у справі «Жупнік проти України» та від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).
З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч.1 ст.337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засад змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст.291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.
Наданий до суду обвинувальний акт не відповідає вимогам ч.2 п.5 ст.291 КПК України, оскільки фактично не містить формулювання обвинувачення відповідно до положень закону, тому у даному випадку обвинувачений позбавлений можливості належним чином підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції, адже його не було належним чином поінформовано про характер і причини обвинувачення через фактичну відсутність формулювання обвинувачення, як окремо визначеного елементу обвинувального акту, передбаченого п.5 ч.2 ст.291 КПК України.
Вказані недоліки обвинувального акту не можуть бути усунені шляхом зміни обвинувачення в суді згідно ст.338 КПК України, оскільки зазначені обставини не є новими фактичним обставинами кримінального правопорушення, враховуючи, що вони зазначені в обвинувальному акті.
В разі зміни обвинувачення в суді, ОСОБА_7 буде позбавлений наданого йому ч.3 ст.42 КПК України права надати усні або письмові пояснення з приводу обвинувачення, позбавлений права збирати і подавати докази під час досудового розслідування, в тому числі, заявити клопотання про проведення додаткового огляду місця події, проведення слідчого експерименту, допиту свідків, клопотання про проведення експертизи та інших слідчих дій.
В порушення вимог ч.2 ст.291 КПК України в обвинувальному акті при викладені фактичних обставин кримінального правопорушення стверджується, що коли ОСОБА_8 впав на підлогу, ОСОБА_7 та невстановлені в ході досудового розслідування особи продовжували наносити ОСОБА_8 удари ногами по тулубу та голові, кидати у нього різні предмети до того часу, поки останній не зміг чинити опір. В той же час при формулюванні обвинувачення не вказується про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_8 причинялись ОСОБА_7 разом з невстановленим в ході досудового розслідування особами. В обвинувальному акті при формулюванні обвинувачення зазначено, що саме ОСОБА_7 невстановленим предметом спричинив тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_8 , внаслідок чого останній загинув, але не зазначено спосіб завдання ушкоджень потерпілому, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, встановлених у потерпілого, та які з них стали причиною смерті ОСОБА_8 , а також причини припинення ОСОБА_7 злочинних дій.
Таким чином, дослідивши всі представлені до суду дані та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам, встановленим нормами ст.291 КПК України, а тому у відповідності до п.3 ч.3 ст.314 КПК України підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.
Реалізуючи це право, суд наголошує, що на стадії підготовчого провадження не розглядали та не вирішувались питання щодо доведеності вини обвинуваченого та достатності зібраних для цього доказів, а також не вирішувалось та не з`ясовувалось наперед питання про кваліфікацію дій обвинуваченого. Суд лише констатував, що для вирішення цих питань в обвинувальному акті відсутні необхідні відомості, наявність яких вимагає КПК України, встановлені порушення права на захист обвинуваченого, а тому відповідно до ч.3 ст.314 КПК України повертає обвинувальний акт прокурору.
Також в судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, посилаючись на те, що останній вчинив тяжкий злочин, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити новий злочин, чим перешкоджатиме кримінальному провадженню. Тому, з метою запобігання ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також з врахуванням тяжкості злочину, у вчиненні якого останній обвинувачується, просив задовольнити його клопотання. Потерпіла ОСОБА_5 просила задовольнити клопотання прокурора. Обвинувачений та його захисник заперечували проти клопотання прокурора та просили змінити цілодобовий домашній арешт на домашній арешт в нічний період часу.
Вислухавши думку сторін кримінального провадження по заявленому прокурором клопотанню, суд приходить до наступного.
ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.04.2021 відносно обвинуваченого ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, строк якого спливає 07.06.2021 року.
Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочинну діяльність.
Згідно зі ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному залишати житло цілодобово або у певний період доби. Вказаною статтею передбачено, також, що строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
Суд вважає встановленим продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, враховуючи наступне.
ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років позбавлення волі, тому враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 , він може переховуватись від органу досудового розслідування та суду. Також ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків з метою надання ними неправдивих відомостей та вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи, що раніше ОСОБА_7 засуджувався за вчинення злочинів і в теперішній час в провадженні судів перебувають інші кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 .
Вказане свідчить про достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, що передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК Украйни, але запобігання цим ризикам, шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту згідно чинного КПК України є можливим та ефективним, оскільки ризик впливу на свідків, переховування від органів досудового розслідування та можливість вчинити інше кримінальне правопорушення можливо запобігти покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст.194 КПК України.
Таким чином, оцінивши в сукупності тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, загрозу призначення суворого покарання за нього, характер вчинених злочинних дій, у яких обвинувачується ОСОБА_7 , певні ризики які зазначені вище та одночасно вивчивши дані, які характеризують особу обвинуваченого, суд приходить до висновку, за доцільне продовжити обвинуваченому передбачений ст. 181 КПК України строк дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, заборонивши ОСОБА_7 цілодобово підозрюваному залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора, суду, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України до 01.08.2021 включно.
Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, для застосування обвинуваченим більш м`якого запобіжного заходу в судовому засіданні захисником не надано, а тому у задоволені його клопотання щодо зміни запобіжного заходу з цілодобового домашнього арешту на домашній арешт в нічний період часу слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 91, , 369, 177, 178, 181, 194, 214, 217, 291, 314-317, 331, 367, 369, 372 КПК України, суд, -
В задоволенні клопотання захисника щодо зміни запобіжного заходу з цілодобового домашнього арешту на домашній арешт в нічний період часу - відмовити.
Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.
Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонивши ОСОБА_7 цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора, суду строком до 01.08.2021 включно.
Покласти на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:
- не відлучатися з м. Харкова без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- не залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
- утримуватися від спілкування з свідками подій у справі;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України, в`їзд в Україну.
Ухвалу направити для виконання до відділення органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_7 через прокурора ОСОБА_3 .
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом 7 днів з дня її проголошення.
Головуючий суддя ОСОБА_1