ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2021 року

м. Київ
справа № 352/1627/18
провадження № 51-3151км20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000481, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Угринів Тисменицького району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК),

за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 16 432 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 86 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 6000 грн у рахунок відшкодування судових витрат.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Івано-Франківської обласної клінічної лікарні 8773 грн за лікування потерпілого.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 20 жовтня 2017 року близько 19:30, керуючи автомобілем марки «MitsubishiGalant», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись по вул. І. Франка в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області у напрямку автодороги Н-10, на порушення вимог пунктів 1.10, 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 12.1,12.3 Правил дорожнього руху при наближенні до пішоходів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які рухалися по правому узбіччю в попутному напрямку, проявив неуважність, не врахував дорожньої обстановки та стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити попереду небезпеку для руху у вигляді пішоходів, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості руху автомобіля аж до його зупинки, не справившись з керуванням, виїхав на праве узбіччя, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_7 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_7 отримав тяжке тілесне ушкодження.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року апеляційну скаргу захисника та обвинуваченого задоволено частково, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінено в частині призначеного покарання.
Постановлено вважати його засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК. В іншій частині вирок залишено без зміни.
Короткий зміст вимог, наведених у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх доводів з посиланням на судову практику прокурор вказує, що апеляційний суд:
- усупереч вимогам ч. 3 ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) не навів в ухвалі переконливих підстав для застосування ст. 75 КК, не розмежував, які обставини вважає підставами для застосування ст.69 КК, а які для ст.75 КК, що, на його переконання, перешкодило ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення;
- без належного врахування тяжкості злочину, особи винного та інших обставин вчинення кримінального правопорушення та без належного умотивування свого рішення, за відсутності в матеріалах кримінального провадження даних, які би давали підстави для звільнення від відбування покарання з випробуванням, призначеного з урахуванням ст. 69 КК, безпідставно застосував ст.75 КК, визнавши підставою для такого звільнення ті ж обставини, що слугували для застосування ст.69 КК, зокрема, зазначивши, що та обставина, що потерпілий не наполягав на призначенні суворого покарання, є визначальною для застосування ст.75 КК;
- безпідставно врахував як обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, тоді як з матеріалів кримінального провадження вбачається, що шкоди потерпілому не відшкодовано;
- покарання із застосуванням ст.75 КК за вчинення злочинів цієї категорії не відповідає меті кримінального покарання, засадам застосування санкцій закону про кримінальну відповідальність та суспільним критеріям оцінки діяльності правоохоронних органів та суду;
- звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, призначив ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину й особі обвинуваченого і за своїм видом та розміром є несправедливо м`яким і не є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів.

Позиції учасників судового провадження

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні:
- прокурор підтримав вимоги, викладені в касаційній скарзі;
- засуджений вважав ухвалу апеляційного суду законною та обґрунтованою, просив залишити її без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду стосовно доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинних дій за обставин, установлених судом та викладених в ухвалі, а також кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
За статтею 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно із ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Так, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким злочином, за вчинення якого передбачено основне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, обставини, що обтяжують покарання, та позицію потерпілого, який просив суворо не карати обвинуваченого. Так, обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а обставинами, які його пом`якшують, щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої потерпілому шкоди. З урахуванням вказаних обставин, що пом`якшують покарання, даних про особу винного, а саме того, що він раніше не судимий, за місцем проживання та реєстрації характеризується позитивно, має на утриманні трьох малолітніх дітей, працює неофіційно, заробляючи кошти на проживання своєї багатодітної сім`ї та на оплату за оренду житла, а також того, що він на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, що є нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч. 2 ст. 286 КК.
Водночас суд прийняв рішення призначити ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи за апеляційною скаргою ОСОБА_6 та його захисника вирок суду першої інстанції в частині призначення останньому покарання, дійшов висновку, що покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців та із застосуванням додаткового покарання призначено правильно, з чим погоджується і Суд.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Отже, за змістом положень зазначеної норми КПК, критеріями невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість є вид та розмір покарання.
Проте в поданій касаційній скарзі прокурор не навів доводів, які б підтверджували зазначену ним підставу щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та не зазначив, чому саме покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяцівє явно несправедливим через м`якість.
З урахуванням зазначеного доводи в касаційній скарзі щодо м`якості призначеного засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців є необґрунтованими, а тому касаційна скарга прокурора в цій частині задоволенню не підлягає.
Суд також вважає безпідставними і доводи прокурора щодо неправильності визнання судами першої і апеляційної інстанцій пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої потерпілому шкоди, оскільки вказані обставини були встановлені судом і ніким не заперечувалися та не оспорювалися під час розгляду кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій.
Водночас, переглядаючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про зміну вироку в частині призначення покарання і постановив звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК із покладенням на нього обовязків, передбачених ст.76 КК.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту положень, передбачених ч. 3 ст. 419 КПК, убачається, що при скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

Доводи у скарзі щодо порушення апеляційним судом вимог вказаної норми КПК Суд вважає слушними, оскільки, як видно зі змісту судового рішення, апеляційний суд неналежним чином мотивував свої висновки про те, яким чином вчинення в стані алкогольного сп`яніння тяжкого злочину за обставин, зазначених у вироку, з урахуванням даних про особу винного є такими, що свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням до нього положень, передбачених ст. 75 КК. На думку Суду, це є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки таке порушення перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

При цьому обґрунтованими, як вважає Суд, є доводи прокурора, викладені в касаційній скарзі, про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність у частині безпідставного застосування ст. 75 КК.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК визначено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Згідно з положеннями, передбаченими ст. 75 КК, при вирішенні питання щодо наявності підстав для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, зокрема, судом ураховуються тяжкість злочину, особа винного та інші обставини справи.

Як убачається з оскаржуваної ухвали, ті позитивні дані про ОСОБА_6 , на які послався суд апеляційної інстанції, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, що є нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Водночас, урахування апеляційним судом одних і тих же обставини справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до засудженого положень ст. 69 КК і призначення йому покарання, нижчого від найнижчої межі санкції статті, так і положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, є недостатнім.

Суд погоджується з доводами в касаційній скарзі прокурора та вважає, що при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням апеляційний суд неналежно врахувавобставини вчинення злочину та його наслідки, оскільки ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями грубо порушив низку вимог Правил дорожнього руху, у результаті чого сталась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження. Водночас думка потерпілого при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_6 від покарання може враховуватися в сукупності з іншими обставинами, однак не є вирішальною.

Отже, з огляду на зазначене суд апеляційної інстанції, застосовуючи положення ст. 75 КК, хоча й зазначив установлені ним пом`якшуючі обставини (які були підставою для застосування ст. 69 КК), однак, на думку Суду, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставин вчинення злочину і його наслідків вищезазначені мотиви в ухвалі апеляційного суду не є переконливими, оскільки не свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та що таке звільнення від покарання буде достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

У цілому зазначене вказує на те, що порушення вимог ч. 3 ст. 419 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а застосування положень ст. 75 КК свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК), що відповідно до пунктів 1 і 2 ч. 1 ст. 438, п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК є підставою для скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду суду необхідно врахувати наведене, постановити законне й обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
Водночас слід мати на увазі, що за тих самих даних щодо тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого та конкретних обставин кримінального провадження застосування ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Керуючись статтями 412, 413, 419, 433, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3