Київський апеляційний суд
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
Провадження № 11-кп/824/720/2021
Єдиний унікальний № 759/6092/18
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_10
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Судом першої інстанції частково задоволено цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_11 та ухвалено стягнути з ОСОБА_6 : на користь ОСОБА_8 200000,00 гривень моральної шкоди; на користь ОСОБА_11 13205,40 гривень матеріальної шкоди, 100000,00 гривень моральної шкоди та 5000,00 гривень в рахунок відшкодування процесуальних витрат.

Також судом вирішено питання стосовно процесуальних витрат на проведення судових експертиз у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 22 червня 2014 року приблизно о 00 годин 20 хвилин ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ВАЗ-11173», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проспекту Перемоги зі сторони вулиці Живописної в напрямку проспекту Академіка Палладіна зі швидкістю близько 84,7 91,2 км/год., грубо порушив вимоги п. 1.5, п.п. «а» п. 2.1, п.п. «б» п. 2.3, п. 12.1, п. 12.4 Правил дорожнього руху, а саме, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно справним автомобілем, рухався з перевищенням максимально допустимої швидкості на даній ділянці дороги, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, відволікся від керування автомобілем, переключаючи радіостанції в магнітолі, внаслідок чого біля будинку № 131 по проспекту Перемоги в місті Києві скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , що рухався попереду автомобіля в лівій смузі в попутному напрямку, який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1903 від 02 липня 2014 року, смерть ОСОБА_12 настала від множинних переломів кісток скелету з ушкодженнями внутрішніх органів, крововтратою та шоком. Характер та розташування тілесних ушкоджень на тілі, ознаки струсу тіла і сліди на одязі, вказують на можливість виникнення ушкоджень в результаті автомобільної травми.

Порушення ОСОБА_6 вимог п. 1.5, п.п. «а» п. 2.1, п.п. «б» п. 2.3, п. 12.1, п. 12.4 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного обвинуваченому покарання і ухвалити новий вирок, яким призначити йому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та покладенням на нього обов`язків, що передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

Окрім цього в апеляційній скарзі захисник просить зменшити до 100000,00 гривень розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 , а також залишити без задоволення позовні вимоги потерпілої ОСОБА_11 про стягнення з обвинуваченого суми процесуальних витрат.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги захисник зазначає про те, що при призначенні ОСОБА_6 основного покарання, яке йому слід відбувати реально в місцях позбавлення волі, суд першої інстанції належним чином не врахував,:

- що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення хоча і є тяжким, однак являється необережним;

- обставини його скоєння, зокрема поведінку потерпілого, який був у стані алкогольного сп`яніння та в нічний час доби знаходився на проїзній частині дороги, у не передбаченій для пішоходів третій смузі руху транспортних засобів, чого водій ОСОБА_6 не міг передбачити;

- що відповідно до зафіксованої у протоколі та схемі пригоди слідової інформації обвинувачений намагався уникнути зіткнення шляхом застосування екстреного гальмування;

- що одразу після зіткнення саме ОСОБА_6 викликав швидку медичну допомогу, тобто вжив дії, спрямовані на збереження життя потерпілого;

- що обвинувачений визнав свою винуватість, щиро розкаявся, добровільно відшкодовує завдану потерпілим ОСОБА_8 і ОСОБА_11 матеріальну та моральну шкоду, зокрема на даний час виплатив їм загалом 55000,00 гривень, чого суд безпідставно не визнав пом`якшуючими його покарання обставинами;

- що за місцем проживання обвинувачений характеризується позитивно (а не посередньо як зазначено у вироку);

- що до кримінальної відповідальності він притягується вперше;

- його матеріальний стан, необхідність утримання батьків пенсіонерів і хворого брата, а також те, що у 2020 році обвинувачений переніс дві операції на очах, у зв`язку із чим перерахувати потерпілим більшу суму коштів у нього не було можливості;

- відсутність обставин, які б обтяжували його покарання;

- висновок досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації про те, що він не є суспільно-небезпечною особою і не потребує ізоляції від суспільства.

З огляду на наведені обставини апелянт вважає, що ОСОБА_6 не потребує ізоляції від суспільства і до нього можна застосувати положення ст. 75 КК України та звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням. При цьому захисник вказує, що посилання суду в обґрунтування протилежних висновків на дані про притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності, починаючи з 2012 року, є безпідставними, оскільки пригода мала місце у 2014 році, тому необхідно брати до уваги інформацію про вчинені ним правопорушення саме з цього часу, яка, в свою чергу, свідчить про те, що після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 зробив для себе належні висновки і дотримується них.

Не погоджуючись із розміром спричиненої потерпілій ОСОБА_8 моральної шкоди, визначеної судом в сумі 200000,00 гривень, захисник ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначає про те: що потерпіла не проживала разом із сином ОСОБА_12 з 2012 року і той проживав окремо зі своєю дружиною; що вона не є недієздатною особою, а тому не перебувала в залежності від сина та його родини; що про смерть сина вона дізналася від свого цивільного чоловіка, у зв`язку із чим апелянт вважає, що стверджувати про наявність у неї із сином близьких родинних відносин неможливо. Враховуючи наведене та обставини дорожньо-транспортної пригоди, у настанні якої винуватий і сам потерпілий ОСОБА_12 , захисник переконаний, що визначення заподіяної ОСОБА_8 моральної шкоди в сумі 100000,00 гривень буде обґрунтованим, відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

Крім цього, захисник звертає увагу на те, що суд неправильно стягнув з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_11 5000,00 гривень витрат на правову допомогу, оскільки вони матеріалами кримінального провадження належним чином не підтверджуються. При цьому з наявної в справі копії квитанції до прибутково касового ордеру від 14 жовтня 2014 року, згідно з якою адвокат ОСОБА_13 отримав від потерпілої указану суму грошових коштів за надання правової допомоги, неможливо встановити, яку саме допомогу було надано, як і те, що цей адвокат готував цивільний позов, який був поданий лише 16 січня 2019 року, тобто за сплином майже п`яти років. Будь-яких інших документів, які б свідчили про витрати ОСОБА_11 на правову допомогу, потерпілою до суду надано не було, водночас власні інтереси в суді вона представляла самостійно. Таким чином у зв`язку з недоведеністю, що потерпіла ОСОБА_11 понесла такі витрати у даному провадженні, апелянт вважає, що 5000,00 гривень не можуть бути стягнуті на її користь з обвинуваченого.

Інші учасники кримінального провадження вирок суду першої інстанції не оскаржили.

На день розгляду кримінального провадження від потерпілої ОСОБА_11 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, при цьому не заперечує щодо застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги щодо пом`якшення призначеного судом покарання, а також про зміну вироку в частині вирішення цивільних позовів, думку прокурора ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 та її представника адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_14 , за викладених у вироку обставин є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються дослідженими та оціненими судом за правилами ст. 94 КПК України доказами.

Такі висновки суду ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, у зв`язку із чим апеляційним судом не перевіряються згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Перевіряючи вирок суду в межах апеляційних доводів захисника ОСОБА_5 стосовно суворості призначеного ОСОБА_6 покарання внаслідок незастосування положень ст. 75 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з вироку, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину, ставлення обвинуваченого до скоєного, зокрема визнання ним своєї винуватості та часткове відшкодування заподіяної потерпілим шкоди, дані про його особу, що він неодружений, за місцем реєстрації та проживання характеризується посередньо, працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, а також взяв до уваги висновок досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації про те, що ОСОБА_6 не становить високої суспільної небезпеки.

Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Зваживши наведені обставини в сукупності, які впливають на захід примусу та порядок його відбування, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції закону, за яким він визнаний винуватим, а саме у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, що захисником в апеляційній скарзі фактично не оспорюється.

При цьому, врахувавши дані про особу обвинуваченого, те, що у період часу з 2012 по 2018 роки він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі за перевищення як водієм встановлених обмежень швидкості руху, за керування транспортними засобами без відповідних документів та у стані сп`яніння, суд не знайшов підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, чому у вироку наведені переконливі та достатні мотиви, з якими погоджується і колегія суддів.

Доводи захисника ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно не визнав щире каяття обвинуваченого у вчиненому як обставину, що пом`якшує його покарання, є неприйнятними.

Щире каяття у вчиненому передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання особою своєї провини у скоєному, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї протиправної поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 власне ставлення до скоєного ним злочину змінював, спочатку визнав винуватість частково, а потім повністю, заподіяну вчиненим кримінальним правопорушенням шкоду почав відшкодовувати за сплином чотирьох років після дорожньо-транспортної пригоди, а саме з 23 жовтня 2018 року, після постановлення щодо нього попереднього обвинувального вироку та в ході його оскарження в апеляційному порядку, в тому числі з підстави суворості призначеного покарання, і на час даного апеляційного провадження відшкодував її незначну частину в сумі 65000,00 гривень, зокрема потерпілій ОСОБА_8 - 30000,00 гривень та потерпілій ОСОБА_11 35000,00 гривень, із яких по 5000,00 гривень безпосередньо під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції (т. 1 а.п. 240б, 240в, 241в).

Окрім цього, після дорожньо-транспортної пригоди, що сталась внаслідок порушення обвинуваченим ряду правил безпеки дорожнього руху та призвела до тяжких наслідків у виді смерті людини, водій ОСОБА_6 дванадцять разів притягувався до адміністративної відповідальності за порушення аналогічних та інших вимог правил дорожнього руху, зокрема за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів, за керування транспортними засобами без відповідних документів, неодноразово за керування транспортними засобами у стані сп`яніння та за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння, при чому у непоодиноких випадках наведені різні правопорушення скоєні ним в один і той самий день (т. 1 а.п. 83, 84, 85, 86,87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94). На переконання колегії суддів, указане свідчить про відсутність у ОСОБА_6 критичного ставлення до скоєного ним злочину та осуду власної протиправної поведінки, а також про те, що після дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений для себе належних висновків не зробив.

За таких обставин колегія суддів вважає, що щире каяття ОСОБА_6 у вчиненому, як і добровільність відшкодування завданої потерпілим шкоди, матеріалами кримінального провадження належним чином не підтверджується, носить формальний характер, спрямований виключно на зменшення власної відповідальності за скоєне, а відтак правильно не визнане судом обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на матеріальне становище ОСОБА_6 , а саме на необхідність утримання батьків пенсіонерів, хворого брата та перенесення обвинуваченим у 2020 році двох операцій на очах, що перешкодило йому відшкодувати потерпілим більшу суму грошових коштів, наявними в справі даними не підтверджується також. При цьому копії пенсійних посвідчень батьків ОСОБА_6 та виписка з історії хвороби його брата, згідно з якою останній хворіє з 2014 року, не є беззаперечним свідченням того, що саме обвинувачений, який працевлаштований лише з 20 вересня 2018 року, їх утримує та матеріально забезпечує (т. 1 а.п. 218, 219, 241, 241б, т. 2 а.п. 75).

Що стосується вказівки суду у вироку на посередню характеристику ОСОБА_6 за місцем реєстрації та проживання, то вона відповідає змісту зазначеного документа і, всупереч твердженням апелянта, не містить позитивних, схвальних відгуків (т. 1 а.п. 194).

Всі інші обставини, про які вказує захисник ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, а саме на те, що вчинений ОСОБА_6 злочин хоча і є тяжким, однак необережним, що він частково відшкодував завдану потерпілим шкоду, що він раніше не судимий, що відсутні обставини, які б обтяжували його покарання, посилання на висновок досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації, поведінку обвинуваченого в момент та після дорожньо-транспортної пригоди, а також потерпілого ОСОБА_12 , який в нічний час доби знаходився на проїзній частині дороги, у не передбаченому для пішоходів місці та перебував у стані алкогольного сп`яніння, були враховані судом разом з іншими встановленими в справі обставинами при призначенні ОСОБА_6 основного покарання у виді позбавлення волі у розмірі, що наближений до мінімального, встановленого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, яке колегія суддів вважає справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Разом із цим, враховуючи в сукупності встановлені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу та порядок його відбування, колегія суддів вважає, що протиправна поведінка потерпілого ОСОБА_12 в даній дорожній ситуації, на якій акцентує увагу сторона захисту, не зменшує ступінь суспільної небезпечності особи обвинуваченого, оскільки він, допустивши ряд грубих порушень правил дорожнього руху в нескладній дорожній обстановці, скоїв хоча і з необережності, проте тяжкий злочин, який призвів до невідворотних наслідків у виді смерті людини, та після цього, не зробивши для себе належних висновків, продовжив зухвало ігнорувати необхідність дотримання правил дорожнього руху і впродовж 2016-2017 років дванадцять разів притягувався до адміністративної відповідальності за порушення аналогічних та інших вимог цих правил, в тому числі неодноразово керував транспортним засобом у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, а також у 2018 році притягувався до адміністративної відповідальності за розпивання алкогольних напоїв у громадських місцях та за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського (т. 1 а.п. 83, 84, 85, 86, 87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94, 95, 96).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_6 основне покарання у виді позбавлення волі йому слід відбувати реально в умовах ізоляції від суспільства, а відтак про відсутність правових підстав для застосування положень ст. 75 КК України, оскільки це, як правильно зазначив суд першої інстанції, не сприятиме досягненню мети покарання, що регламентована ч. 2 ст. 50 КК України, виправленню обвинуваченого та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень.

За таких підстав вимоги апеляційної скарги захисника про звільнення ОСОБА_6 від відбування основаного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України задоволенню не підлягають.

Також колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги захисту стосовно зменшення визначеної вироком суду суми моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 .

Як видно з вироку, вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 128 КПК України, ст. ст. 23, 1168 ЦК України, врахував обставини та характер вчиненого кримінального правопорушення, глибину душевних страждань потерпілої, яких вона зазнала внаслідок смерті сина, порушення її життєвих зв`язків та, виходячи із принципів розумності, достатності і справедливості, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_8 та стягнув з ОСОБА_6 на її користь 200000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції в цій частині, на переконання колегії суддів, є належно вмотивованим і обґрунтованим. При цьому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 про те, що потерпіла ОСОБА_8 : не проживала разом з сином ОСОБА_12 з 2012 року; не була недієздатною, а тому не знаходилась в залежності від потерпілого; про його смерть дізналася від цивільного чоловіка, у зв`язку із чим неможливо стверджувати про наявність у неї з сином близьких родинних стосунків, колегія суддів вважає неприйнятними, такими, що ґрунтуються виключно на суб`єктивній оцінці апелянта, і не зменшують обсягу та характеру страждань, спричинених ОСОБА_8 через втрату єдиної дитини - сина.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог захисника стосовно зменшення розміру стягнутої з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральної шкоди до 100000,00 гривень.

Твердження захисника ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про те, що суд неправильно стягнув з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_11 5000,00 гривень процесуальних витрат на правову допомогу також є безпідставними.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, до яких п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України віднесено і витрати на правову допомогу, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

При цьому вимогами ч. 2 ст. 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування даних щодо розміру процесуальних витрат покладається на сторону, що їх подає.

Згідно з ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження заявлених в цивільному позові витрат на правову допомогу ОСОБА_11 надано копії договору про участь адвоката ОСОБА_13 у кримінальному провадженні як представника потерпілої та квитанції до прибуткового касового ордера від 14 жовтня 2014 року, згідно з якою ОСОБА_11 сплатила цьому адвокату 5000,00 гривень за надання правової допомоги (т. 2 а.п. 11-14, 181-183, 27).

Посилання захисника в апеляційній скарзі про те, що потерпіла ОСОБА_11 власні інтереси в суді представляла самостійно і цивільний позов подала лише 16 січня 2019 року не є беззаперечним спростуванням понесених нею витрат на правову допомогу, яка могла виразитися в наданні їй адвокатом усних консультацій, роз`яснень з правових питань чи в підготовці документів в справі, поданих від її імені.

Таким чином, оскільки потерпіла ОСОБА_11 документально підтвердила здійснені нею процесуальні витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 гривень, суд першої інстанції правильно задовольнив її цивільний позов в цій частині та стягнув указаний розмір грошових коштів з ОСОБА_6 .

Виходячи з наведеного, апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3