Справа № 570/5197/19 Провадження №11-кп/802/29/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:в порядку КПК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

засудженого - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2019 року, якою відмовлено в задоволенні його ж клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

В С Т А Н О В И В
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2019 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 вказує на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ним ухвалу суду. З посиланням на ст. 28 Конституції України та практику Європейського суду з прав людини вважає про наявність у нього права на зменшення довічного утримання та реалістичну перспективу звільнення у окресленому розумінні. Зазначає, що інститут помилування не задовольняє вимог ст. 3 Європейської конвенції в частині існування реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі. З урахуванням того, що суд першої інстанції, в ході розгляду поданого ним клопотання, не застосував закон, який підлягає застосуванню та залишив поза увагою суперечність, яка полягає у відсутності у нормах КК України реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі та її гарантій у розумінні ЄСПЛ, Європейської Конвенції та Конституції, просить оскаржувану ним ухвалу скасувати та постановити нову, якою подане ним клопотання задовольнити. Визнати порушення його права, яке передбачене у ст. 28 Конституції України та ст. 3 Європейської конвенції. Звільнити його достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть ухвали суду та доводи апеляційної скарги, думку засудженого та захисника, які просили задовольнити подану ним апеляційну скаргу, міркування прокурора, який відносно її задоволення заперечив, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд доходить такого висновку.

Як убачається з матеріалів провадження, вироком Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2010 року, який 28 жовтня 2010 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України залишено без змін, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 2, 10, ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152 КК України та засуджено до довічного позбавлення волі.

Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі - один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та у випадках, спеціально передбачених законом.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу. Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати не відбутого строку покарання, призначеного вироком.

Згідно із ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. У відповідності до п. п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому, заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Відповідно до висновків, які викладені в рішенні Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13) про те, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації, ЄСПЛ дійшов висновку, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Європейський суд з прав людини у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.

Питання можливості звільнення особи засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі умовно-достроково, або заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, було розглянуто Великою Палатою Верховного Суду з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом та у своїй постанові від 08 липня 2020 року (справа № 1-42/2004), Велика Палата ВС висловила свою позицію та мотиви, якими керувався суд при ухваленні постанови.

Так, відповідно до п. 77 вказаної постанови Велика Палата дійшла до такого висновку: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.

У п. 78 суд вказав, що в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Тоді як у п. п. 79, 80 вказаної постанови наголошено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". З урахуванням тієї обставини, що на момент розгляду Великою Палатою Верховного Суду необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ «Петухов проти України №2» законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, Верховний Суд позбавлений можливості розглянути питання про перегляд призначеного засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі, як про це просить заявник. Не внесено таких змін до національного законодавства, і на момент розгляду даного клопотання як в суді першої, так і апеляційної інстанцій. А, враховуючи відсутність необхідних змін до національного законодавства та, використовуючи свої повноваження щодо правозастосування, які реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя, можливість розгляду клопотання засудженого ОСОБА_7 , відсутня.

Разом з тим, зважає апеляційний суд і на те, що положення ЄСПЛ є частиною національного законодавства, а рішення ЄСПЛ обов`язковими до виконання, тому оцінює характеризуючі дані засудженого ОСОБА_7 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі з 29 листопада 2010 року та доходить висновку, що зміни поведінки першого не дають можливості констатувати прогрес, який не виправдовує його триваюче утримання в ізоляції.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки підстави для скасування судового рішення за доводами засудженого, відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2019 року, якою відмовлено в задоволенні його ж клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: