КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України. Суддядоповідач у апеляційній інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
Іменем України

29 березня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_6 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 31 грудня 2020 року щодо ОСОБА_7 ,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_8
законного представника потерпілого ОСОБА_9
за участю сторони захисту адвоката ОСОБА_10
обвинуваченої ОСОБА_7 ,

у с т а н о в и л а:

Цим вироком у кримінальному провадженні під №0000259, внесеному до ЄРДР 02.03.2016 р., ухваленим щодо обвинуваченої:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка народилася в сел. Поляницьке, Савранського району, Одеської області, з вищою освітою, працюючої на посаді докторанта УДФС, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдана у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.

Також цим вироком ухвалене рішення про визначення долі речових доказів та процесуальних витрат у даному кримінальному провадженні.

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Згідно обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000259, складеним старшим слідчим СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_11 та затвердженим прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури міста Києва юристом 1 класу ОСОБА_12 18.08.2016 року, ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортними засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Так, відповідно до висунутого обвинувачення, 01 березня 2016 року, о 22 годині 19 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «PEUGEOT 3008», д.н.з. НОМЕР_1 , рухалась у крайній правій смузі по проїзній частині Бориспільського шосе зі сторони Харківської площі в напрямку вул. Бориспільська в м. Києві.

В салоні автомобіля «PEUGEOT 3008», д.н.з. НОМЕР_1 в дитячому кріслі на задньому сидінні з лівої сторони знаходився малолітній пасажир ОСОБА_13

Позаду автомобіля «PEUGEOT 3008», д.н.з. НОМЕР_1 у другій смузі руху в попутному напрямку з більшою швидкістю рухався вантажний автомобіль «DAIMLER BENZ 954.04», д.н.з. НОМЕР_2 з напівпричепом «KOEGEL SN24», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_14 .

Під час руху ОСОБА_7 допустила порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт "б", 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху України:

- 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний :

- підпункт "б": бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі;

- п. 10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- п. 10.3: у разі перестроювання водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку, по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 виявились в тому, що вона, керуючи технічно справним автомобілем «PEUGEOT 3008», д.н.з. НОМЕР_1 , рухалася в крайній правій смузі руху по проїзній частині Бориспільського шосе, зі сторони Харківської площі в напрямку вул. Бориспільська в м. Києві, під час руху проявила неуважність до дорожньої обстановки та не переконавшись, що цей маневр буде безпечним і не створить перешкоди іншим учасникам руху, не впевнилася у відсутності транспорту у другій смузі руху, почала виконувати маневр перестроювання в другу смугу руху, по якій в цей час позаду неї з більшою швидкістю рухався вантажний автомобіль «DAIMLER BENZ 954.04», д.н.з. НОМЕР_3 з напівпричепом «KOEGEL SN24», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_14 . В результаті чого у другій смузі руху біля електроопори № 25 на проїзній частині Бориспільського шосе в м. Києві відбулось зіткнення вказаного автомобіля «PEUGEOT 3008», д.н.з. НОМЕР_1 з автомобілем «DAIMLER BENZ 954.04», д.н.з. НОМЕР_3 з напівпричепом «KOEGEL SN24», д.н.з. НОМЕР_2 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди малолітній пасажир автомобіля «PEUGEOT 3008», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження.

Згідно судово-медичного дослідження ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку з формуванням геморагічних вогнищ у правій лобній частці, пневмоцефалії, косого перелому лобної кістки справа з заходженням уламків, переломів обох стінок лобної пазухи справа, латеральної стінки правої орбіти з переходом лінії перелому через клиновидну кістку на піраміду лівої скроневої кістки, виличної дуги справа, медіальної стінки правої орбіти, крововиливів в клітинах решітчастого лабіринту, клиновидної пазухи, забійної рани правої скроневої ділянки, параорбітальної гематоми справа, які в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що своїми діями вона порушила правила дорожнього руху, будучи особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Вирок у кримінальному провадженні №0000259, внесеному до ЄРДР 02.03.2016 р., вмотивований тим, що перевіривши доводи обвинуваченої ОСОБА_7 , законного представника потерпілого, свідків, внаслідок аналізу наведених обставин та сукупності доказів, встановлених та досліджених у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, про відсутність в діях обвинуваченої ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки експертним шляхом та внаслідок дослідження всіх доказів у справі судом не встановлено в діях ОСОБА_7 невідповідностей вимогам ПДР України, які б знаходились в причинному зв`язку з виникненням ДТП, а надані прокурором докази не підтверджують наявності обставин, які викладені в обвинувальному акті.

Зазначив, що показання свідка ОСОБА_15 є неналежним доказом, щодо показання ОСОБА_7 в частині механізму виникнення ДТП, ураховуючи зазначені обставини, суд визнав належними та такими, що узгоджуються із схемою ДТП та висновком останньої експертизи, а показання водія ОСОБА_14 суд визнав неналежним доказом. Показання свідка ОСОБА_16 суд також не визнав належним доказом, оскільки зазначений свідок не був очевидцем ДТП.

Зокрема, оцінюючи в якості доказів на предмет належності проведені під час досудового розслідування висновки судової транспортно - трасологічної експертизи № 189ат від 03.06.2016 р. та судової автотехнічної експертизи № 469 ат від 12.07.2016 р., суд визнав зазначені висновки неналежними доказами та при оцінці дій обох водіїв надав перевагу висновку останнього експертного дослідження № 33691/19-52/14257/20-52 від 29.05.2020 р. за результатами проведення повторної комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи.

Таким чином, суд визнав єдиним належним доказом, який підтверджує відсутність в діях ОСОБА_7 невідповідностей вимогам ПДР України та спростовує висновок органу досудового розслідування про порушення ОСОБА_7 п. п. 1.5, 2.3б, 10.1, 10.3 ПДР України висновок комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 33691/19-52/14257/20-52 від 29.05.2020 р., оскільки цей висновок був зроблений на підставі оцінки всіх обставин і доказів по справі в їх сукупності з урахуванням більшого комплексу вихідних даних та із урахуванням наданого стороною захисту висновку судового експерта ОСОБА_17 № 144 від 29.11.2016 р. Останній висновок усунув суперечності, які були наявні у висновках експертів ОСОБА_18 та ОСОБА_17 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

Не погодившись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_6 звернулась з апеляційною скаргою в якій, вважаючи вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, просить: скасувати вирок Дарницького районного суду міста Києва від 31.12.2020, яким визнано невинуватою ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що нею вчинено зазначене кримінальне правопорушення, внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення та істотного порушення норм кримінального процесуального закону; повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, оскільки досліджені судом першої інстанції з порушеннями; ухвалити свій вирок, яким визнати винною ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання: за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинувачену ОСОБА_7 від відбування покарання строком на 1 рік та покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вказує, що при проведенні дослідження експертами НДЕКЦ швидкість руху автомобіля «DAIMLER», д.н.з. НОМЕР_3 , приймалась до уваги як 70-80 км/годину, а при проведенні дослідження в КНДІСЕ - 60-70 км/год, а це має суттєве значення при проведенні дослідження.

Зазначає, що осип скла та пластмаси, за відсутності іншої суттєвої слідової інформації, може вказувати лише на орієнтовне знаходження місця зіткнення в районі або поблизу розташування вказаного осипу.

Звертає увагу на те, що експерти посилаються на неналежно зафіксовані сліди юзу, що позбавило їх можливості встановити конкретне місце зіткнення транспортних засобів.

Зазначає, що аналізуючи показання ОСОБА_7 , можна зробити висновок, що після телефонного дзвінка її чоловіка, вона з метою передати мобільний телефон своїй дитині повернулась назад, тим самим втратила можливість стежити за дорожньою обстановкою та показниками спідометру, відволіклась від керування транспортним засобом, а також позбавила себе можливості стежити за розташуванням транспортного засобу відносно меж проїзної частини та безпечно керувати транспортним засобом.

Зазначає, що версія свідка ОСОБА_19 щодо розвитку ДТП в частині перестроювання (зміни напрямку руху водієм автомобіля Пежо) експертами не спростована.

Наголошує на тому, що вина обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України повністю доведена під час судового слідства.

Також вважає, що висновок комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 33691/19-52/1425720-52 від 29.05.2020 р. є неналежним доказом. Вказує, що проведення даної експертизи було здійснено на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19.11.2019, однак відповідно до журналу судового засідання від 30.10.2019 в задоволенні клопотання про проведення даної експертизи судом було відмовлено та в цьому засіданні суд закінчив з`ясування обставин справи, а 19.11.2019 клопотань про відновлення судового слідства та проведення судової комплексної експертизи сторонами провадження заявлено не було. Вважає, що суд не мав права виносити дану ухвалу.

В підсумку зазначає, що судом були порушені вимоги кримінального процесуального закону в частині неналежного отримання доказів.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_8 , який частково підтримав апеляційну скаргу, заперечення обвинуваченої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_10 та законного представника потерпілого ОСОБА_9 щодо доводів апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

При цьому згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з принципом безпосередності дослідження показань, речей та документів, закріпленого ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження дотримався цих вимог закону, що спростовує доводи апеляційної скарги прокурора, оскільки висновки суду першої інстанції про визнання ОСОБА_7 невинуватою у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, за обставин, викладених в обвинувальному акті, та виправдання ОСОБА_7 у зв`язку із відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам по даному епізоду, встановленим судом, підтверджуються доказами, які ретельно досліджені, належно оцінені, детально викладені судом у вироку.

Суди при розгляді даної категорії справ повинні керуватися постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», де у пункті 7 зазначено, що у випадках, коли передбачені ст. 286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. При цьому треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.

Крім того, Верховний Суд України у рішенні від 05 листопада 2015 року при розгляді справи № 2-218кс 15 висловив правову позицію, що у випадку дорожньо-транспортної пригоди за участі декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК, необхідно встановити причинний зв`язок між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали; дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв; хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію); тобто з`ясувати ступінь участі кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

Як убачається з матеріалів справи, суд у вироку досить детально виклав всі досліджені докази, яким надав відповідну оцінку, та у колегії суддів відсутні підстави вважати, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, як про це зазначає в апеляційній скарзі прокурор.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на прокурора.

Так, обвинувачена ОСОБА_7 в суді першої інстанції винною себе у скоєнні інкримінованого злочину за ч. 2 ст. 286 КК України не визнала та суду пояснила, що 01.03.2016 р. приблизно о 22-00 год. вона рухалась на автомобілі «Peugeot» д.н.з. НОМЕР_1 в бік аеропорту «Бориспіль», де на неї очікував її чоловік ОСОБА_9 . Рухалась вона в крайній правій (першій) смузі руху. Швидкість керованого нею автомобіля складала приблизно 30 км/год. Будь-яких транспортних засобів у всіх смугах біля неї та попереду не було. Чи були транспортні засоби позаду вона не звертала уваги. В салоні автомобіля також перебував її малолітній син - ОСОБА_13 , який знаходився на задньому пасажирському сидінні позаду місця водія в дитячому кріслі. В цей час подзвонив її чоловік і вона передала слухавку своєму синові та відразу відчула потужний удар в задню частину її автомобіля, спричинений вантажним автомобілем «Daimler» д.н.з. НОМЕР_3 . Від цього удару її автомобіль розвернуло вправо. Внаслідок ДТП її син отримав тяжкі тілесні ушкодження, перелік яких зазначений в обвинувальному акті. Одразу після ДТП вона вибігла з автомобіля та намагалась відчинити задні пасажирські двері, де знаходилась її дитина. Їй на допомогу вийшов водій з вантажного автомобіля, який стверджував, що не бачив її автомобіля та просив пробачення. Також на місці ДТП перебувала компанія людей в кількості чотирьох чоловік, які допомогли витягнути з салону автомобіля дитину. Серед цих осіб була свідок ОСОБА_15 . Таким чином, обвинувачена ОСОБА_7 стверджувала, що під час ДТП вона рухалась в крайній правій смузі руху, та не змінювала напрямку руху як зазначено в обвинувальному акті. Обвинувачена також зазначила, що після ДТП на проїзній частині вона побачила два сліди юзу від переднього та заднього лівого коліс її автомобіля «Peugeot», які були розтащовані у першій смузі руху проїзної частини. Зазначені сліди юзу були зафіксовані у схемі місця ДТП від 01.03.16 р. Вважала себе невинною у дорожньо-транспортній пригоді.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 зазначила, що вважає себе невинною.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, і це знайшло своє відображення у вироку суду, на обґрунтування винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, сторона обвинувачення послалася на показання свідків, протокол огляду місця події від 01.03.2016 р.; висновок експертного дослідження № 602/Е від 20.04.2016 р.; протокол проведення слідчого експерименту від 19.03.2016 р. за участю свідка ОСОБА_15 ; протоколи додаткових оглядів транспортних засобів «DAIMLER BENZ» та «PEUGEOT 3008» від 03.03.2016 р. та 01.04.2016 р.; висновок експертного дослідження № 188ат від 03.06.2016 р.; висновок судового транспортно-трасологічного експертного дослідження № 189ат від 03.06.2016 р.; висновок судового автотехнічного експертного дослідження № 469ат від 12.07.2016 р.

Стороною захисту в обґрунтування позиції щодо відсутності вини обвинуваченої ОСОБА_7 у скоєнні ДТП було надано висновок експерта № 144 від 29.11.2016 р.

Так, згідно з показаннями законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 в судовому засіданні першої інстанції, 01.03.2016 р. у вечірній час його дружина ОСОБА_7 рухалась на автомобілі «Peugeot» д.н.з. НОМЕР_1 до аеропорту «Бориспіль», де він очікував на неї. В салоні автомобіля також перебувала їх спільна дитина ОСОБА_13 , який знаходився на задньому пасажирському сидінні за водієм в дитячому кріслі. Автомобіль «Peugeot» під керуванням її дружини потрапив в ДТП, яка відбулась в крайній правій смузі Бориспільського шосе. В момент ДТП він розмовляв по мобільному телефону з дитиною, яка знаходилась в автомобілі. Після ДТП він прибув на ділянку траси, де відбулась ДТП, та спілкувався з водієм автомобіля, з яким відбулась ДТП, який повідомив, що перед ДТП він мав намір перестроїтись в крайню праву смугу руху Бориспільського шосе та не бачив автомобілів, які рухались попереду, дивлячись переважно в праве бокове дзеркало заднього огляду. Коли побачив попереду автомобіль «Peugeot», він не встиг загальмувати. Перелік та характер отриманих його сином тілесних ушкоджень представник потерпілого не оспорював. Не вважав винною у ДТП свою дружину ОСОБА_7 та просив її виправдати.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_14 в судовому засіданні першої інстанції, 01.03.2016 р. приблизно о 22-00 год. він рухався на вантажному автомобілі «Daimler» д.н.з. НОМЕР_3 з напівпричепом по Бориспільському шосе зі сторони м. Києва в напрямку м. Борисполя в другій смузі руху з приблизною швидкістю руху 60-70 км/год., не змінюючи при цьому його напрямку, з увімкненим ближнім світлом. Під час руху на смугу, по якій він рухався, не впевнившись у безпеці, з увімкненим покажчиком лівого повороту виїхав автомобіль «Peugeot» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснюючи маневр перестроювання, та який спричинив зіткнення з передньою правою частиною автомобіля «Daimler» під його керуванням. Виявивши автомобіль «Peugeot» він застосував екстрене гальмування, однак не уник зіткнення у зв`язку із технічною неможливістю запобігти цьому зіткненню. Таким чином, свідок ОСОБА_14 заперечував, що безпосередньо перед зіткненням він виконував будь-який маневр, у тому числі перестроювання. Свідок ОСОБА_14 стверджував також, що безпосередньо перед зіткненням він не бачив автомобіль «Peugeot» д.н.з. НОМЕР_1 , а виявив його лише після того як цей автомобіль опинився на смузі його руху, після чого одразу ж загальмував. Свідок також зазначив, що ділянка дороги, де сталась ДТП, була добре освітлена.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні першої інстанції пояснила, що 01.03.2016 р. приблизно о 22-00 год. вона перебувала в якості пасажира в автобусі, який рухався зі сторони м. Борисполя в бік м. Києва, та знаходилась поряд з місцем водія. На під`їзді до м. Києва вона стала свідком ДТП, яка відбулась в протилежному напрямку за участю вантажного автомобіля та легкового автомобіля «Peugeot». При цьому вантажний автомобіль скоїв наїзд на автомобіль «Peugeot». Свідок стверджувала, що вантажний автомобіль рухався в другій смузі руху, де саме і відбулась ДТП, та не змінював напрямку руху, а легковий автомобіль «Peugeot» виїхав на другу смугу руху з першої. Швидкість вантажного автомобіля, на думку свідка, складала приблизно 60-70 км/год. Після того, як вона побачила ДТП, вона вийшла на найближчий зупинці, після чого стала повертатись на місце ДТП. Оскільки відстань до місця ДТП була доволі значною, їй знадобилось приблизно 20 хвилин, щоб дійти. Коли вона прийшла на місце ДТП, там були працівники поліції, бригада швидкої медичної допомоги, яка забирала дитину з понівеченого автомобіля.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні першої інстанції пояснив, що 01.03.2016 р. після 22-00 год. йому подзвонила його дівчина ОСОБА_15 , яка повідомила йому, що стала свідком ДТП, яка відбулась на Бориспільському шосе на під`їзді до м. Києва, куди він через деякий час також прибув. На місці ДТП він побачив вантажний автомобіль, який зіткнувся з легковим автомобілем «Peugeot». Згодом на місце ДТП також приїхав чоловік обвинуваченої.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні першої інстанції пояснив, що 01.03.2016 р. під час патрулювання в складі екіпажу патрульної поліції на Бориспільському шосе побачив наслідки ДТП між вантажним автомобілем та легковим автомобілем «Peugeot», в якій постраждала дитина. Він разом із напарницею підбігли до легкового автомобіля та почали діставати дитину, яка була затиснута в салоні автомобіля. Одночасно він викликав швидку медичну допомогу. Вантажний автомобіль знаходився в другій смузі руху, а легковий - поперек першої смуги. У вантажного автомобіля були наявні механічні пошкодження на передній правій частині, а у легковика - була повністю пошкоджена задня частина автомобіля. Також коли він прибув на місце ДТП, там знаходилось двоє жінок, серед яких була ОСОБА_15 , а також двоє чоловіків. Жінки були на місці ДТП з самого початку коли він прибув, а двоє чоловіків можливо спочатку, а можливо прибули трохи пізніше. Свідок ОСОБА_15 допомагала йому діставати дитину з потрощеного легкового автомобіля. На проїзній частині він побачив два сліди юзу від переднього та заднього лівих коліс автомобіля «Peugeot», які обидва розміщувалися у першій смузі руху.

За наслідками проведення повторної комплексної судово-траспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, експертами було складено висновок № 33691/19-52/14257/20-52 від 29.05.2020 р., яким було встановлено, що при варіанті розвитку події, що передувала ДТП за показаннями водія вантажного автомобіля ОСОБА_14 , так і при варіанті за показаннями водія ОСОБА_7 в діях водія ОСОБА_14 наявні невідповідності ПДР України, які знаходяться в причинному зв`язку із виникненням ДТП, а в діях водія ОСОБА_7 невідповідностей ПДР України не встановлено. Так, аналізуючі пояснення водія ОСОБА_14 , експерти прийшли до висновку, що дії водія автомобіля «DAIMLER» ОСОБА_14 з технічної точки зору, не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України та вказана невідповідність знаходиться в причинному зв`язку із виникненням даної пригоди. Аналізуючи показання водія ОСОБА_7 , експерти прийшли до висновку, що дії водія автомобіля «DAIMLER» ОСОБА_14 , з технічної точки зору, не відповідали вимогам п. 13.1 ПДР України та дана невідповідність знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, з чим і погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Що стосується висновку повторної комплексної судово-траспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 33691/19-52/14257/20-52 від 29.05.2020 р., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вказаний висновок, оскільки він є більш повним, мотивованим та ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та був виконаний трьома експертами, об`єктом дослідження даної комплексної експертизи є комплекс (сукупність) об`єктивних факторів, зафіксованих в матеріалах кримінального провадження, які в тій чи іншій мірі мали вплив на обставини та механізм ДТП.

Суд першої інстанції визнав єдиним належним доказом, який підтверджує відсутність в діях ОСОБА_7 невідповідностей вимогам ПДР України та спростовує висновок органу досудового розслідування про порушення ОСОБА_7 п. п. 1.5, 2.3б, 10.1, 10.3 ПДР України висновок комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 33691/19-52/14257/20-52 від 29.05.2020 р., оскільки цей висновок був зроблений на підставі оцінки всіх обставин і доказів по справі в їх сукупності з урахуванням більшого комплексу вихідних даних та із урахуванням наданого стороною захисту висновку судового експерта ОСОБА_17 № 144 від 29.11.2016 р. Останній висновок усунув суперечності, які були наявні у висновках експертів ОСОБА_18 та ОСОБА_17 .

Доводи прокурора з приводу того, що після телефонного дзвінка чоловіка ОСОБА_7 , вона з метою передати мобільний телефон своїй дитині повернулась назад, тим самим втратила можливість стежити за дорожньою обстановкою та показниками спідометру, відволіклась від керування транспортним засобом, а також позбавила себе можливості стежити за розташуванням транспортного засобу відносно меж проїзної частини та безпечно керувати транспортним засобом є голослівними, та спростовуються тим, що в судовому засіданні ОСОБА_7 зазначила, що не втрачала увагу при керуванні автомобілем. В суді першої інстанції ОСОБА_7 зазначила, що передала телефон сину, але це не є підтвердженням того, що вона відволіклась від керування.

Твердження прокурора про те, що версія свідка ОСОБА_15 щодо розвитку ДТП в частині перестроювання (зміни напрямку руху водієм автомобіля Пежо) експертами не спростована є необгрунтованими, оскільки суд першої інстанції визнав показання свідка ОСОБА_15 неналежним доказом, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, зазначивши, що відомості, які повідомила свідок ОСОБА_15 в суді суттєво суперечать іншим доказам, дослідженим у даному кримінальному провадженні. Покази свідка ОСОБА_15 , які суттєво відрізняються від показань обвинуваченої та свідка ОСОБА_20 , суд визнав сумнівними в тій частині, що вона рухалась в автобусі та бачила механізм ДТП з салону автобуса, після чого без будь якої особистої мотивації вийшла на зупинці транспорту в районі Харківської площі та впродовж 20 хвилин поверталась на місце ДТП, оскільки ці показання спростовуються особами, які перебували безпосередньо на місці ДТП та одразу після її виникнення спостерігали свідка ОСОБА_15 разом із своїми знайомими на місці ДТП. Крім того, інспектор поліції ОСОБА_20 стверджував, що свідок ОСОБА_15 з товаришами перебували на місці ДТП з ознаками алкогольного сп`яніння, та усіляко заважали йому опитувати водія ОСОБА_14 , а також заважали фіксувати ДТП. Також, висновком останнього експертного дослідження № 33691/19-52/14257/20-52 від 29.05.2020 р. (п.9-11) експертами встановлено, що пояснення свідка ОСОБА_15 в частині вказаних нею параметрів розташування транспортних засобів (автомобілів Daimler та Pegueot) як відносно один одного так і відносно елементів проїзної частини, або швидкісних характеристик руху даних транспортних засобів перед пригодою, з технічної точки зору, є неспроможними.

Доводи прокурора з приводу того, що вина обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України повністю доведена під час судового слідства є хибними, оскільки спростовуються наявними у вироці доказами невинуватості ОСОБА_7 , з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження прокурора з приводу того, що висновок комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 33691/19-52/1425720-52 від 29.05.2020 р. є неналежним доказом та те, що проведення даної експертизи було здійснено на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19.11.2019, однак відповідно до журналу судового засідання від 30.10.2019 в задоволенні клопотання про проведення даної експертизи судом було відмовлено та в цьому засіданні суд закінчив з`ясування обставин справи, а 19.11.2019 клопотань про відновлення судового слідства та проведення судової комплексної експертизи сторонами провадження заявлено не було, спростовується наявними матеріалами справи, а саме відповідно до технічного засобу фіксування судового засідання від 19.11.2019 року /т. 3 а.с. 73-74/, головуючим суддею ОСОБА_1 ухвалено визнати необхідним відновити судове слідство для перевірки обставин, у тому числі щодо наявності повноважень експерта та відразу головуючим повторно поставилось клопотання про призначення комплексної експертизи. Заслухавши думку сторін, суд ухвалив: призначити комплексну експертизу автотехнічну та транспортно-трасологічну.

Твердження прокурора про те, що судом були порушені вимоги кримінального процесуального закону в частині неналежного отримання доказів є необгрунтованими.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на показання свідка ОСОБА_15 , що є недопустимим, оскільки її показання обгрутовано визнані судом неналежним доказом як і показання свідка ОСОБА_14 .

Доводи прокурора з приводу незгоди деяких встановлених в експертизі обставин є безпідставними, оскільки сторони кримінального провадження є рівними у використанні своїх прав та у разі незгоди з висновком експертизи, на відповідній стадії судового розгляду прокурор мав право заявити клопотання про проведення додаткової експертизи.

З огляду на викладене доводи прокурора, які зазначені в апеляційній скарзі спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження: експертизою, показаннями та самим вироком суду першої інстанції.

Фактичні обставини дорожньо-транспортної пригоди були встановлені судом першої інстанції за результатами дослідження всіх належнихта допустимих доказів, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту. При цьому жодним доказом у справі, всупереч доводів прокурора, не спростовані показання ОСОБА_7 , а тому у суду не було підстав не брати їх до уваги.

З огляду на встановлені під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції фактичні обставини провадження, на підставі дослідження всіх наданих сторонами доказів, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності не доводять беззаперечно, що дії ОСОБА_7 перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, не підтверджують наявність в діях ОСОБА_7 об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а, відтак, в діях ОСОБА_7 відсутній склад вказаного кримінального правопорушення.

При цьому, прокурор ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційної інстанції частково не підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, висловивши думку про недоречність повторно апеляційним судом дослідження обставин (доказів) в порядку передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК України.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи дотримався вимог закону, належним чином мотивував своє рішення в частині виправдання ОСОБА_7 , а тому погоджується з рішенням місцевого суду про виправдання ОСОБА_7 за висунутим їй обвинуваченням.

Будь-яких процесуальних порушень при дослідженні й оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 31 грудня 2020 року, ухвалений у кримінальному провадженні під №0000259, внесеному 02.03.2016 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С У Д Д І:

ОСОБА_21 р о л ь