КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26.11.2020 задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_7 , та накладено арешт на майно, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та на автомобіль марки JEEP COMPAS 2012 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , шляхом накладення заборони на їх відчуження.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що слідчим суддею накладено арешт необґрунтовано, з порушенням положень ст. 170 КПК України, права на захист та без врахування практики Європейського суду з прав людини та основоположних свобод.

Органом досудового розслідування не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір дарування квартири є удаваним договором.
На думку захисника, слідчий суддя не надав належної правової оцінки безпідставності внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України, та визнання майна ОСОБА_6 речовим доказом.
Апелянт зазначав, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , раніше належала ОСОБА_8 , дана квартира ним придбана в 2017 році за власні кошти, задовго до отримання овердрафту ТОВ «Укрнова» та підписанням ним договору поруки з AT «Банк «Український капітал».
Договір дарування спірної квартири повністю відповідає чинному законодавству та його посвідчено приватним нотаріусом 04.09.2020, тобто за два місяці до моменту подачі заяви AT «Банк «Український капітал» про вчинення кримінального правопорушення та внесення відомостей 10.11.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004267. Дії сторін договору дарування повністю відповідають їх намірам і чинному законодавству, даний договір ніким не оскаржено, а тому він не несе характеру фіктивного або удаваного правочину у розумінні ст.ст. 234, 235 Цивільного кодексу України.
Крім того, слідчим суддею не встановлено, що перереєстрація автомобіля Jeep Compas, д.н.з. НОМЕР_2 , відбулась внаслідок укладення договору купівлі-продажу у територіальному сервісному центрі, який укладено задовго до подачі заяви про вчинення кримінального правопорушення. Даний договір є чинним та укладеним у відповідності до закону.
Слідчим суддею не враховано співмірності можливого розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та вартістю майна, а також наслідки, завдані арештом для третіх осіб, оскільки вартість спірної квартири складає близько 2 500 000 грн., що вдвічі перевищує суму отриманого ТОВ «Укрнова» овердрафту.
Постанова прокурора про визнання майна речовими доказами у даному кримінальному провадженні є незаконною, оскільки зазначене в ній майно не має жодного доказового значення стосовно фактів чи обставин, які є предметом розслідування у кримінальному провадженні.
На думку захисника, арештоване майно не є речовими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки воно не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не містить слідів вчинення кримінального правопорушення, не було об`єктом кримінально-протиправних дій та не набуто кримінально протиправним шляхом.
Апелянт зазначав, що укладений ОСОБА_8 договір поруки не має заборони на розпорядження його особистим майном. Інших договорів, які його зобов`язують в разі невиконання основного договору відшкодовувати збитки банку за рахунок свого особистого майна не укладено.
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 станом на 04.05.2021 не було вручено повідомлення про підозру у даному кримінальному провадженні, зазначені особи жодного разу не викликалися для допиту.
Також апелянт звертав увагу на те, що 10.12.2020 AT «Банк «Український капітал» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ТОВ «Укрнова» та ОСОБА_8 про стягнення 1 972 386,87 грн.Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2021 відкрито провадження по справі № 910/19544/20.
Крім того, захисник зазначив, що копію оскаржуваної ухвали отримано 29.04.2021, після звернення до суду із заявою про її отримання.
Прокурор та власник майна ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.
З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , який не заперечував проти апеляційного розгляду у відсутності прокурора та власника майна ОСОБА_6 , колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності вказаних осіб.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто у відсутності власника майна або його захисника.
Як зазначено у апеляційній скарзі та підтверджується даними наявної у матеріалах справи розписки, копію оскаржуваної ухвали вручено захиснику ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 29.04.2021, та 05.05.2021 подано апеляційну скаргу, тобто в строк, передбачений п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 395 КПК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Київською місцевою прокуратурою №8 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0004267, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.11.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Згідно даних клопотання, в період часу з 23.10.2019 по червень 2020 року, посадові особи ТОВ «Укрнова» заволоділи майном, яке належить AT «Банк «Український капітал», чим завдали останнім майнової шкоди.
Так, 23.10.2019 між ТОВ «Укрнова» та AT «Банк «Український капітал» укладено договір кредиту за овердрафтом №81овк-19 строком на 1 рік з лімітом 1 000 000,00 грн. з процентною ставкою 25% у рік.
23.10.2019, у день підписання кредитного договору за овердрафтом в забезпечення його виконання між банком та ОСОБА_8 , як основним бенефіціаром ТОВ «Укрнова», укладено договір поруки №166 (надалі договір поруки), відповідно до якого ОСОБА_8 , як поручитель, взяв на себе зобов`язання в повному обсязі відповідати перед банком як солідарний боржник за кредитним договором.
Посадові особи ТОВ «Укрнова» та поручитель до підписання кредитного договору та договору поруки були письмово попереджені про кримінальну відповідальність за шахрайські дії з кредитними ресурсами.
Розрахунок розміру ліміту за овердрафтом, згідно цього банківського продукту, здійснюється виходячи з обсягу надходжень на рахунок клієнта відкритого у банку.
Достовірно знаючи про такі умови договору, керівники ТОВ «Укрнова», з метою заволодіння коштами банку в особливо великих розмірах, організували, як пізніше було встановлено, штучний рух коштів по рахунку, здійснивши надходження та перерахування коштів з рахунків пов`язаних підприємств та підконтрольних, що дозволило їм претендувати на збільшення ліміту овердрафту.
04.12.2019 між банком та ТОВ «Укрнова» підписано договір про внесення змін до договору №81овк-19, яким було збільшено ліміт Овердрафту до 2 000 000,00 грн. (розрахунковий ліміт). Також було внесено відповідні зміни у договір поруки №166.
Розуміючі, що за умовами договору овердрафту банк має право безумовно списувати суму заборгованості за овердрафтом з рахунку клієнта, бенефіціари, щоб не повертати банку кредитні кошти, скориставшись зовнішніми обставинами, що склалися у державі в зв`язку з пандемією, викликаною коронавірусною інфекцією, та умовами, визначеними Постановою НБУ від 03.04.2020 № 46, яка дозволяла реструктурувати заборгованість, 28.04.2020 звернулись до AT «Банк «Український капітал» з пропозицією внесення змін до договору в частині зміни виду кредиту з овердрафту на невідновлювальну відкличну кредитну лінію, що дозволяло ТОВ «Укрнова» погашення кредиту на дату закінчення кредитного договору, а не кожні 90 днів, як за овердрафтом, чим ввели в оману банк відносно своїх справжніх намірів.

04.05.2020 відповідні зміни були внесені в кредитний договір №81овк-19 та договір поруки №166.
Таким чином, отримавши відтермінування дати розрахунку за кредитом та імунітет від одностороннього списання банком коштів з рахунку клієнта, бенефіціари ТОВ «Укрнова» перестали заводити гроші на свій рахунок у банку, вивели всі власні ТОВ «Укрнова», кошти контрагентів та кредитні кошти банку на інші рахунки, у тому числі підконтрольних підприємств, після чого перестали відповідати на повідомлення та дзвінки працівників банку та почали всіляко уникати зустрічей для з`ясування перспектив погашення заборгованості.
Перевіркою працівниками банку у червні 2020 року місць ведення діяльності ТОВ «Укрнова» та складських орендованих приміщень було встановлено, що ТОВ «Укрнова» покинуло всі орендовані приміщення, вивезло в невідомому напрямку залишки готової для реалізації продукції та обладнання.
Таким чином, було встановлено, що бенефіціари ТОВ «Укрнова», маючи повну можливість погасити заборгованість за кредитним договором перед банком, свідомо відмовились це зробити та заволодівши кредитними коштами банку, розпорядившись ними на власний розсуд, зникли.
Крім того, встановлено, що ОСОБА_8 виступаючи поручителем відповідно до договору поруки №166 по договору кредиту за овердрафтом №81овк-19, мав у приватній власності квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль JEEP COMPAS 2012 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_3 , які з метою приховування власного майна, на яке може бути звернуто стягнення, шляхом укладення удаваних договорів перереєстрував на ОСОБА_6 , яка приходиться останньому матір`ю.
Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 8 Ботезата від 23.11.2020 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та на автомобіль марки JEEP COMPAS 2012 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0004267.
26.11.2020 прокурор Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва із клопотанням від 25.11.2020, в якому просив накласти арешт на майно, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та на автомобіль марки JEEP COMPAS 2012 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , шляхом накладення заборони на їх відчуження.
Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26.11.2020 задоволено клопотання прокурора, та накладено арешт на майно, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та на автомобіль марки JEEP COMPAS 2012 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , шляхом накладення заборони на їх відчуження.

Постановляючи ухвалу про арешт майна, слідчий суддя виходив з необхідності збереження майна як речового доказу.
З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та на автомобіль марки JEEP COMPAS 2012 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , шляхом накладення заборони на їх відчуження, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом у межах кримінального провадження № 0004267 від 10.11.2020, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.
Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою збереження речових доказів.
З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вказані в оскаржуваній ухвалі квартиру та транспортний засіб, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути відчужене.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Викладені у апеляційній скарзі доводи проте, що слідчим суддею накладено арешт з порушенням положень ст. 170 КПК України, є необгрунтованим, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом.
Порушення слідчим суддею вимог ст. 170, 173 при розгляді клопотання про арешт майна, колегією суддів не встановлено.
Посилання апелянта на те, що договір дарування квартири квартира за адресою: АДРЕСА_1 , та договір договору купівлі-продажу автомобіля Jeep Compas, д.н.з. НОМЕР_2 , є чинними та повністю відповідають вимогам законодавства, а також те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 станом на 04.05.2021 не було вручено повідомлення про підозру у даному кримінальному провадженні, не впливає на правильність висновків слідчого судді про наявність підстав для арешту вказаних в оскаржуваній ухвалі квартири та транспортного засобу, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів, та не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Твердження захисника про те, що слідчим суддею не враховано співмірності можливого розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та вартістю майна, а також наслідки, завдані арештом для третіх осіб, ретельно перевірялися колегією суддів та не знайшли свого підтвердження. Матеріали провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги про те, що арештоване майно не є речовими доказами у даному кримінальному провадженні, є надуманими, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль марки JEEP COMPAS 2012 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Посилання захисника на те, що 10.12.2020 AT «Банк «Український капітал» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ТОВ «Укрнова» та ОСОБА_8 про стягнення 1 972 386,87 грн., не спростовують висновків слідчого суддіпро наявність підстав на даному етапі досудового розслідування для накладення арешту на вказане у клопотанні майно.
Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3