Ухвала

Іменем України

29 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 158/3277/19
провадження № 51-4014ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 липня 2020 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 липня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 02 лютого 2021 року апеляційні скарги прокурора, законного представника ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень злочин вчинено за таких обставин. ОСОБА_5 09 жовтня 2019 року о 19:30, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки: «Mersedes-Benz MB 100D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Незалежності в смт Цумань Ківерцівського району Волинської області, біля будинку №104 проявив безпечність та неуважність під час руху, у момент виникнення перешкоди для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, а саме пішохода, який рухався в попутному напрямку по правому краю дороги стосовно напрямку руху автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, продовжив рух, у результаті якого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 .

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_8 отримала комплекс тілесних ушкоджень, які відносяться до тяжких за критерієм небезпеки для життя в момент їх спричинення, від яких настала її смерть.

Порушення Правил дорожнього руху (пунктів 2.3, 10.1, 12.3) водієм ОСОБА_5 має причинний зв`язок із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи фактичних обставин справи і кваліфікації дій ОСОБА_5 , просить судові рішення щодо його підзахисного змінити на підставах невідповідності призначеного покарання особі засудженого й тяжкості вчиненого злочину і вказує на те, що судами не повною мірою враховано пом`якшуючих обставин, визначених ст. 66 КК, та інших обставин, які дають підстави для звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 цього Кодексу. Зокрема вважає, що судами не в повній мірі враховано даних про особу засудженого, який має позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, працює, є пенсіонером, одружений, має постійне місце проживання де мешкає разом з дружиною та донькою яка є інвалідом 1 групи та перебуває на його утриманні, винуватість визнав в повному обсязі, щиро розкаявся, відшкодував збитки завдані злочином, відношення до скоєного, його поведінку, позицію потерпілої та її представника які не наполягали на позбавленні волі ОСОБА_5 .

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, немає, враховуючи таке.

Статтею 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, відповідності призначеного покарання і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також безпідставного незастосування ст. 75 КК є необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що належить згідно зі ст. 12 КК до тяжких злочинів, дані про його особу, який за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, є пенсіонером, одружений, має на утриманні дитину з інвалідністю 1 групи, утримує батьків пенсійного віку, визнав себе винуватим у вчиненому злочині, вибачився перед потерпілою та її законним представником, добровільно відшкодував завдані збитки, а також стан його здоров`я та міцність соціальних зв`язків, відсутність на нього скарг від сусідів, позицію потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні, обставини, які пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди і обтяжуючу покарання відповідно до статті 67 цього Кодексу обставину вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Узявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування покарання, однак наявні підстави для застосування ст. 69 КК.

Таким чином, призначаючи засудженому ОСОБА_5 покарання з застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого злочину, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухвалення такого рішення.

Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що місцевий суд повною мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди, завданої злочином, що є пом`якшуючими покарання обставинами, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, що є обтяжуючою покарання обставиною, обставини кримінального правопорушення, позицію потерпілої сторони щодо виду і розміру покарання, тобто дотримався загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК, у зв`язку з чим засудженому судом обґрунтовано призначено основне покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Що стосується позиції потерпілої, яка не наполягала на реальному позбавленні волі та часткового відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням, то вказані обставини враховано з іншими обставинами в сукупності і вони не є вирішальним під час визначення міри та виду покарання та не є такими, що дають підстави для звільнення від відбуття покарання з випробуванням. Крім цього, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, а тому думка потерпілого щодо виду, розміру покарання та можливості звільнення засудженого від його відбування сама собою не є вирішальною у цьому питанні.

Відсутність в судових рішеннях посилання на висновки викладені у досудовій доповіді підготовленій Ківерцівським районним сектором філії ДУ «Центр пробації» у Волинській області не є істотним порушенням, яке беззаперечно впливає на справедливість призначеного покарання.

Таким чином, обставини кримінального правопорушення та дані про особу винного, визнані судами такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, були покладені в основу застосування положень ст. 69 КК, однак з урахуванням вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння є недостатніми для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 цього Кодексу.

Доводи захисника, викладені в касаційній скарзі, що є аналогічними за змістом доводам в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив. Розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.

На думку Суду, відсутні підстави для зміни оскаржуваних судових рішень унаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого і призначене покарання не є явно несправедливим через суворість.

З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 липня 2020 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3