Провадження №11-кп/801/473/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,
з участю: прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
та їх захисників - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 4 лютого 2021 року,
яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Мухівці Немирівського району Вінницької області, громадянин України, з середньою освітою, не працює, проживає у цивільному шлюбі, мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий:
13.07.2012 Вінницьким районним судом Вінницької області за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік;
19.06.2013 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 186, з урахуванням частини першої статті 71 Кримінального кодексу України до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 26.07.2016 на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 18.07.2016 умовно-достроково з невідбутим строком покарання 1 рік 5 місяців 1 день,

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 289 та ч. 1 ст. 296 КК України з призначенням йому покарання за:
- ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі;
- ч.2 ст. 289 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- ч.1 ст. 296 КК України (в редакції Закону № 767-VII від 23.02.2014) у виді 1000 (тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень;
відповідно до ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з дня затримання його на виконання вироку суду.
Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зараховано до строку призначеного покарання строк перебування ОСОБА_8 під вартою з 24.09.2019 по 11.12.2019 з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Вінниці, громадянин України, з середньою освітою, не працюючий, проживає у цивільному шлюбі, мешкає у АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, з призначенням йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
згідно з ч.1 ст. 75 КК України звільнено його від відбування призначеного покарання з випробуванням - іспитовим строком 2 (два) роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 КК України : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Початок іспитового строку ухвалено обчислювати з моменту проголошення вироку.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в рівних долях (частках) на користь держави 1884 (одну тисячу вісімсот вісімдесят чотири) гривні витрат на залучення експертів;
стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в рівних долях (частках) на користь ОСОБА_12 4162 (чотири тисячі сто шістдесят дві) гривні 46 (сорок шість) копійок матеріальної шкоди, 10000 (десять тисяч) гривень моральної шкоди.
Вирішено долю речових доказів,

встановив:

За вироком суду ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнані винними у наступному.

ОСОБА_8 23.04.2019 близько 01.30 год., маючи незняті та непогашені судимості, перебуваючи разом зі своїм знайомим ОСОБА_7 на відкритій місцевості поблизу будинку АДРЕСА_3 , помітили раніше незнайомого їм ОСОБА_12 , який пересувався на належному йому мотоциклі марки «Viper», моделі «VМ200-10», номер кузова НОМЕР_1 , вартість якого становила 21416 грн.
В подальшому у ОСОБА_8 і ОСОБА_7 виник спільний злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом та майном ОСОБА_12 , для чого вони вступили між собою в попередню змову. Далі ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , реалізовуючи цю змову, діючи спільно, а ОСОБА_8 - також і повторно, опираючись на дії один одного, почали виконувати узгоджений злочинний план.
ОСОБА_8 несподівано для ОСОБА_12 , діючи відкрито, підбіг до останнього, коли той зупинив керований ним транспортний засіб, та шляхом ривка зіштовхнув ОСОБА_12 з мотоцикла, внаслідок чого останній втратив рівновагу та впав на землю. Після того, як ОСОБА_12 опинився в лежачому положенні, ОСОБА_8 , діючи умисно та відкрито для ОСОБА_12 , почав наносити удари руками та ногами в ділянку тулуба та голови ОСОБА_12 , тим самим створивши умови для ОСОБА_7 , щоб останній здійснив незаконне заволодіння вищезазначеним мотоциклом. ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що ОСОБА_12 не здатний чинити опір заволодінню його майном, але спостерігає за його діями, підійняв вищевказаний мотоцикл та з ним у руках зник у невідомому напрямку. Після цього, продовжуючи свій злочинний умисел та притримуючись спільного злочинного плану, спрямованого на незаконне заволодіння майном ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , діючи відкрито, усвідомлюючи, що за його діями спостерігає потерпілий, шляхом ривка зірвав з шиї останнього два ланцюга та кулон у вигляді хрестика із срібла, а з лівої руки зірвав годинник марки «Amazfit Stratos А1619». Загальна вартість вказаних цінностей становила 4395,6 грн. Після цього з місця злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_7 зникли, при цьому в подальшому пошкодили викрадений у ОСОБА_12 мотоцикл, який 25.04.2019 вилучено працівниками поліції.
Вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_12 , внаслідок пошкодження мотоцикла марки «Viper», моделі «VМ200-10», становить 4162,46 грн.
Крім того, внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . ОСОБА_12 заподіяно тілесні ушкодження - синці та садна на голові, крововилив під кон`юктиву лівого ока, крововилив та садно на слизовій оболонці верхньої губи по центру, травматичний відлам коронкової частини першого зуба зліва на верхній щелепі, синці на шиї, які належать до легких тілесних ушкоджень.
Крім того, ОСОБА_8 , маючи не зняті та не погашені судимості, близько 19:50 год. 04.05.2019, перебуваючи біля магазину «Гранд», що за адресою: вул. Київська, 128-А в м. Вінниці, помітив малознайому ОСОБА_13 , яка заходила до магазину. В цей час у ОСОБА_8 почалася словесна суперечка з останньою, під час якої у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямованні на вчинення хуліганства.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 нехтуючи загальноприйнятими нормами моралі та поведінки у суспільстві, усвідомлюючи, що він перебуває у громадському місці в присутності сторонніх осіб, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, прагнучи самоствердитись за рахунок приниження іншої особи, використовуючи при цьому малозначний привід, почав виражатись нецензурною лайкою в сторону ОСОБА_13 , після чого, проявляючи особливу зухвалість, використовуючи свою фізичну перевагу над останньою, схопив правою рукою ОСОБА_13 за шию та наніс їй один удар кулаком лівої руки в ділянку правої щоки, після чого - ще один удар долонею правої руки в ділянку лівої щоки, в результаті чого остання втратила рівновагу та впала на поверхню асфальту, вдарившись крижовою ділянкою спини.
В цей час ОСОБА_13 , побоюючись за своє здоров`я та намагаючись припинити насильство з боку ОСОБА_8 , повідомила останньому, що вона вагітна. Проте, ОСОБА_8 , не припиняючи свої хуліганські дії, усвідомлюючи при цьому, що перед ним вагітна жінка, наніс їй ще один удар кулаком лівої руки в ділянку правого плеча, після чого з місця вчинення злочину зник.
В результаті неправомірних дій ОСОБА_8 . ОСОБА_13 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синців обличчя, правого плеча, правого передпліччя, синця з садном крижової ділянки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їх засуджено, порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухваленні нового вироку, яким засудити ОСОБА_8 за ч.2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, за ч.2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна, за ч.1 ст. 296 КК України до штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн, на підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна. Доповнити резолютивну частину вироку вказівкою про вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 , вказати у мотивувальній та резолютивній частині про стягнення з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_12 4162 грн за спричинену матеріальну шкоду та 10 000 грн за спричинену моральну шкоду.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом при призначенні ОСОБА_8 додаткового покарання у виді конфіскації майна не конкретизовано, яка саме частина майна підлягає конфіскації. Таким чином суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Крім того, оскільки потерпілий не звертався до суду з заявою про визначення відповідальності ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у рівних долях, обвинувачені мають нести солідарну відповідальність перед потерпілим згідно вимог ст. 1190 ЦК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, а по інкримінованим ОСОБА_8 правопорушеннях, передбачених ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 296 КК України виправдати обвинуваченого за відсутності складів даних кримінальних правопорушень та кримінальне провадження закрити.

Вважає, що жодним чином не доведено, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 виник спільний злочинний умисел, спрямований на заволодіння транспортним засобом та майном ОСОБА_12 , про що пояснювали в судовому засіданні обвинувачені та сам потерпілий, однак судом не надано оцінки цим доказам. Крім того, вважає, що відсутній склад злочину у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, зокрема об`єктивна та суб`єктивна сторони, мета злочину. Обвинувачений ОСОБА_8 не брав безпосередньої участі у вилученні мотоцикла у потерпілого і не здійснював на ньому будь-яких поїздок. Свідки в судовому засіданні не підтвердили факту заволодіння ОСОБА_8 мотоциклом.

Крім того, вважає, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України. Свідки в судовому засіданні підтвердили, що саме протиправна поведінка потерпілої ОСОБА_13 призвела до конфлікту з ОСОБА_8 . Під час проведення досудового розслідування правоохоронними органами не було знято інформації з відеокамер, на яких зафіксовано протиправну поведінку ОСОБА_13 .. Крім того, в суді не були допитані усі свідки даного конфлікту, зокрема, співмешканець ОСОБА_13 та інші свідки, які були допитані під час проведення досудового розслідування.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить виключити з резолютивної частини вироку посилання про стягнення на користь потерпілого матеріальних збитків в сумі 4162 грн 46 коп. матеріальної шкоди в рівних частинах з обвинувачених, оскільки вказані збитки потерпілому відшкодовані під час судового розгляду, що підтверджується поясненнями самого потерпілого та розпискою, що міститься в матеріалах кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 на підтримку своєї апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_10 , які наполягали на задоволенні своєї апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, заперечивши проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, а у задоволенні апеляційних скарг сторони захисту відмовити.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 296 КК України та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, базується на ретельно досліджених у судовому засіданні доказах, сукупності яких у вироку дана належна оцінка.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 про відсутність у ОСОБА_8 складів злочинів, передбачених ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 296 КК України є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 пояснював, що квітні 2019 року він з компанією святкував день народження знайомої в закладі на Станіславського. Він побачив потерпілого, який заводив мотоцикл. Підійшовши до потерпілого, він зіштовхнув останнього з мотоциклу та почав наносити йому тілесні ушкодження. Удари наносив кулаками та ногами. Після цього він зірвав з потерпілого два ланцюжка з підвіскою та хрестиком, а також забрав годинника. Коли він наносив удари потерпілому, мотоцикл лежав на землі. При цьому повідомив, що він погукав ОСОБА_14 , щоб той забрав мотоцикла.

В подальшому ОСОБА_8 змінив свої показання та пояснив суду, що жодних вказівок забирати мотоцикл ОСОБА_7 він не давав. Останній самостійно підняв мотоцикл з-землі та повів в бік рейок. Через деякий час ОСОБА_15 зателефонував до нього та запитав, що робити з мотоциклом, а також повідомив, де він перебуває. Він підійшов до ОСОБА_7 та вони залишили мотоцикл біля гаража, а згодом сховали його до гаража знайомого.

Однак, такі показання спростовані поясненнями обвинуваченого ОСОБА_7 , який пояснив, що саме ОСОБА_8 сказав йому забрати мотоцикл потерпілого. Після чого він сів на заведений транспортний засіб та поїхав у бік вулиці Айвазовського. При цьому, колії він не перетинав, а звернув на вулицю перед ними. Згодом він зателефонував ОСОБА_16 , повідомив, де він знаходиться, після чого вони зустрілися на «водоканалі» та завели мотоцикл до гаража свого знайомого на ім`я ОСОБА_17 . ОСОБА_18 вони не повідомляли, що мотоцикл вони викрали.

Суд вірно розцінив зміну показів ОСОБА_8 критично, оскільки обвинувачений не зміг навести жодних мотивів такої зміни своїх первинних показань.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.11.2019 (справа № 710/439/17) - вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії готування до злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає з частини другої статті 28 КК, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими.

У постанові від 11.06.2020 (справа № 725/855/18) ВС зауважив, що про наявність попередньої змови групи осіб щодо незаконного заволодіння транспортним засобом (частина друга статті 289 КК) може свідчити як безпосереднє вчинення співучасниками дій, спрямованих на заволодіння таким засобом, так і вчинення інших дій у межах попередньо досягнутої домовленості про спільне вчинення злочину (наприклад, сприяння у відкритті транспортного засобу, супровід цього транспортного засобу до місця зберігання).

Потерпілий ОСОБА_12 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що під час того, як він розвертав мотоцикл, щоб від`їхати, він побачив, що в його бік на відстані приблизно 50 м йде дві особи (обвинувачені). При цьому спочатку вони йшли поруч один з одним, а потім один з них почав бігти. Коли він повністю розвернувся та почав рух, хтось схопив його ззаду за куртку та скинув з мотоциклу. Після чого, ОСОБА_19 почав наносити йому удари ногами, а ОСОБА_15 у цей час сів на його мотоцикл та поїхав. Сподарук В. йому тілесних ушкоджень не наносив.

Те, що ОСОБА_8 безпосередньо не заволодів мотоциклом потерпілого не може розцінюватись як відсутність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, оскільки ОСОБА_8 застосував до потерпілого насильство, внаслідок чого ОСОБА_7 отримав можливість заволодіти мотоциклом, належним ОСОБА_12 .

Таким чином, доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 щодо того, що жодним чином не доведено, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 виник спільний злочинний умисел, спрямований на заволодіння транспортним засобом та майном ОСОБА_12 не можна прийняти до уваги.

В апеляційній скарзі захисник також вважає, що відсутній склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, інкримінований ОСОБА_8 , однак його вина в судовому засіданні повністю підтверджена.

Зокрема, ОСОБА_8 пояснив, що саме ОСОБА_13 спровокувала конфлікт та накинулась на нього, однак його пояснення спростовані , зокрема, поясненнями самої потерпілої, яка пояснила, що ОСОБА_8 обізвав її, потім почав наносити їй удари. Вона повідомила обвинуваченому, що вагітна, однак це останнього не зупинило. Після другого удару вона впала на землю, ОСОБА_8 підняв її за капюшон, після чого вона плюнула йому в обличчя.

Наведені показання потерпілої об`єктивно узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Так, під час проведення слідчого експерименту потерпіла повідомляла про механізм вчинення протиправного посягання на неї.

Крім того, з висновку проведеної експертизи № 882 від 08.08.2019 вбачається, що у ОСОБА_13 виявлено легкі тілесні ушкодження. При цьому експертами додатково зазначено, що характер, множинність і локалізація на різних взаємно протилежних поверхнях тіла виключають можливість утворення їх внаслідок одноразового співударяння при падінні на площину з положення стоячи.

Отже, показання обвинуваченого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_20 в частині того, що обвинувачений ОСОБА_8 не бив потерпілу, а лише відштовхнув її від себе спростовані висновком судово-медичної експертизи, а тому суд першої інстанції критично віднісся до показань обвинуваченого та даного свідка.

Таким чином, дії ОСОБА_7 у незаконному заволодінні транспортним засобом вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та дії ОСОБА_8 у незаконному заволодінні транспортним засобом вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого; відкритому викраденні чужого майна (грабежі) , вчиненому повторно, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого; та хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується з особливою зухвалістю, кваліфіковані вірно.

Призначаючи обвинуваченим покарання, суд дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, його особу, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, визнав вину, наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, що його обтяжують, а тому призначене йому покарання у виді позбавлення волі від відбування якого його звільнено з випробуванням, вважати надто суворим чи м`яким підстав немає.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, а також середньої тяжкості на момент вчинення, а на момент розгляду як кримінальний проступок, особу винного, який на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, компроментуючих матеріалів за місцем його проживання не надходило, злочини вчинив в період незнятої та непогашеної судимості, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - повернення потерпілому частини викраденого майна та обставин, що його обтяжують рецидив злочинів, а також вчинення кримінального правопорушення, щодо жінки, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності, а тому вважати призначене йому покарання у вигляді реального позбавлення волі надто суворим підстав немає.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов пленуму Верховного суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» та п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернуто увагу судів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна біти викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.

Суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_8 додаткове покарання у виді конфіскації майна, не конкретизував, яка саме частина майна підлягає конфіскації, як цього вимагає ст. 59 КК України.

Так, за змістом вказаної статті, у разі конфіскації не всього майна, а лише його частини суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфісковується або перелічити предмети, що конфісковуються.

Отже, слід вважати, що ОСОБА_8 призначене додаткове покарання у виді конфіскації всього належного йому майна.

Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Відповідно до ч.4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку має бути зазначено рішення про цивільний позов.

Однак, в резолютивній частині вироку суду першої інстанції відсутнє будь- яке формулювання щодо вирішення цивільного позову потерпілого, хоча стягнуто з обвинувачених на користь потерпілого матеріальну та моральну шкоду, та у в мотивувальній частині вироку вмотивовано необхідність часткового задоволення цивільного позову.

Згідно з ч.5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим кодексом. Якщо процесуальні відносити, що виникли у зв`язку з цивільним позовом цим кодексом не врегульовані. До них застосовується норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Як видно з вироку, потерпіла сторона не зверталась до суду з відповідною заявою про визначення відповідальності ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у певних долях, а тому вони мають нести солідарну відповідальність перед потерпілими.

Однак, судом першої інстанції даних вимог закону не виконано та під час задоволення цивільного позову ОСОБА_12 стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 матеріальну та моральну шкоду у рівних долях, а не солідарно.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні належні докази на підтвердження того, що ОСОБА_7 було добровільно відшкодовано завдану потерпілому матеріальну шкоду, як про це зазначає захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 .

Так, потерпілий ОСОБА_12 та його представник у судових дебатах підтримували заявлений цивільний позов у повному обсязі, наголошували на відсутності будь-якого відшкодування завданих ОСОБА_12 збитків, а тому суд вірно не взяв до уваги розписку потерпілого про відшкодування шкоди (том 2 а.пров. 211).

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 413 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 4 лютого 2021 року змінити, зазначивши в його резолютивній частині про часткове задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 - стягнення на його користь з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 солідарно 4162, 46 грн матеріальної шкоди та 10000 грн моральної шкоди.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4