Справа № 155/841/21 Провадження №11-сс/802/291/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:арешт майна Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні: виконувача обов`язків начальника Горохівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Горохівського районного суду Волинської області від 10 червня 2021 року (кримінальне провадження №0000124),

В С Т А Н О В И В
Ухвалою слідчого судді Горохівського районного суду Волинської області від 10 червня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ відділення поліції №2 (м.Горохів) Луцького РУП ГУНП у Волинській області лейтенант поліції ОСОБА_7 про накладення арешту на майно, а саме: спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е марки «VOLVO» моделі «FH 12», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , оранжевого кольору, 1999 року випуску; спеціалізований напівпричіп- самоскид-Е марки «BODEX» моделі «KIS 3WS», номер шасі НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , 2006 року випуску; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 ; дров`яну деревину породи «дуб червоний», «граб» та «осика», що знаходяться на вищевказаному причепі; товарно-транспортні накладні серії ВЛА № 186900 від 07.06.2021, ВЛА №230354 від 07 червня 2021 року, ВЛА №230356 від 07 червня 2021 року, яке було вилучено в ході проведення огляду місцевості від 07 червня 2021 року.
Слідчий суддя, обґрунтовуючи свої висновки про відмову в накладенні арешту на вищезазначене майно вказав, що всупереч вимогам ст.170, 173 КПК України, сторона обвинувачення в ході його розгляду не навела достатніх обґрунтувань та не надала належних і допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 та ч.2 ст.167 КПК України в кримінальному провадженні №0000124, окрім як визнання цього майна речовими доказами, а такий спосіб забезпечення кримінального провадження як арешт цих речей, на думку слідчого судді, є невиправданим.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу.

Вважає, що слідчим суддею допущено неповноту дослідження матеріалів клопотання та справи і прийнято рішення, яке не враховує всіх обставин та містить невідповідність висновків фактичним обставинам провадження, вказує, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, слідчий суддя повинен був задовольнити клопотання слідчого, оскільки не враховано те, що подані до слідчого судді матеріали кримінального провадження прямо вказують на доведеність мети застосування арешту майна забезпечення збереження речових доказів, і на нього слід було накласти арешт.

Таким чином, посилається, що вилучене під час проведення огляду місцевості майно зберегло на собі сліди злочину. Ці речі є доказами його вчинення, у зв`язку з чим їх визнано речовими доказами. Просить скасувавши ухвалу слідчого судді, прийняти нову ухвалу, якою повністю задовольнити клопотання слідчого.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

В статті 2 КПК України зазначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. У відповідності до вимог ст.16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Положення ч.1 ст.167 КПК України регламентують, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Апеляційний суд доходить висновку, що слідчим суддею при винесенні рішення вказаних вимог закону дотримано.
Як вбачається з матеріалів клопотання, органом досудового розслідування не доведено наявність підстав для накладення арешту на вищевказане майно, оскільки фактично не підтверджено, що таке майно має значення речового доказу в даному провадженні, тобто що вилучені речі зберегли на собі сліди протиправної діяльності, є засобом або знаряддям його вчинення або ж у ньому містяться відомості, які потребують дослідження в ході досудового розслідування.
Аналіз наданих матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна, як арешт майна.
У відповідності з практикою Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСі" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. theUnitedKingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108. п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Отже, жодних доказів, які б беззаперечно вказували на необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна до суду не надано, у зв`язку з чим слідчий суддя, виходячи з принципу змагальності сторін у кримінальному провадженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в його задоволенні.

Доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження, з висновками, які викладені в ухвалі слідчого судді повністю погоджується і апеляційний суд.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у чіткій відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, у зв`язку з чим така апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала - без змін.
На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні: виконувача обов`язків начальника Горохівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Горохівського районного суду Волинської області від 10 червня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання щодо накладення арешту на майно - без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий
Судді