Справа № 461/3829/21
Провадження № 1-кс/461/3058/21
УХВАЛА

15.06.2021 року місто Львів

Суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_3 про відвід слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_4 ,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся із заявою про відвід слідчого судді ОСОБА_4 від участі у розгляді справи №461/3829/21 (провадження 1кс/461/2656/21) за його скаргою на бездіяльність Львівської обласної прокуратури вказуючи, що у провадженні даного слідчого судді вже знаходилась інша скарга ОСОБА_3 в порядку ст.303 КПК, розгляд якої, на думку заявника, був проведений необ`єктивно, що свідчить про упередженість слідчого судді та необхідність її відведення від участі у розгляді цієї скарги. Крім того, обґрунтовує заяву доводами які покладені в основу самої скарги на прокурорів, а також вказує, що наявна у нього інформація щодо статків голови суду та звільнення певного кола осіб від сплати судового збору свідчить про наявність підстав які вказують на упередженість слідчого судді.

Заявник в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав заяву про відкладення судового засідання, оскільки звернувся із заявою про відвід слідчого судді, який проводить розгляд заяви про відвід слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_4 .

Відповідно до положень КПК України, неявка заявника або особи якій заявлений відвід не є перешкодою для розгляду заяви про відвід.

При цьому, положення КПК не передбачають процедури розгляду питань відводу судді, який здійснює розгляд заяви про відвід.
Вирішуючи клопотання заявника про відкладення розгляду заяви, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Так, зокрема Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Стаття 28 КПК України, встановлює, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку справи, у якій вона є стороною. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту. В поняття «розумний строк» розгляду справи Європейський суд з прав людини включає: складність справи, поведінку заявника, поведінку органів державної влади, важливість справи для заявника. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Зважаючи на обов`язок суду щодо розгляду справи в розумні строки, приходжу до переконання про можливість розгляду справи за відсутності заявника. За наведених обставин, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи, що заявник не з`явився в судове засідання, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, визнано можливим розгляд справи проводити у його відсутності. При цьому, суд також враховує, що заявник мав достатньо часу та можливостей в повній мірі реалізувати свої процесуальні права під час розгляду його заяви, у тому числі на подачу відповідних доказів на її обґрунтування. Крім того, підстава для відкладення розгляду справи наведена заявником, а саме відвід заявлений в іншій справі судді який проводить розгляд заяви про відвід, законом не передбачена. При цьому, суд також враховує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника провадження, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні. Визначених законом підстав для відкладення розгляду справи, а також які унеможливлюють її розгляд судом не встановлено.

Статтею 75 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні, зокрема за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до положень ч.5 ст. 80 КПК України, відвід повинен бути вмотивованим.

Заява про відвід має містити вказівку на підстави, що зумовлюють його наявність. Вимога мотивувати відвід означає, що особа, яка його заявила, повинна викласти відомі їй обставини, з якими вона пов`язує необхідність усунення слідчого судді, судді від участі у судовому провадженні.

Дослідивши заяву, приходжу до наступного висновку.

Заявник вважає, що розгляд слідчим суддею іншої скарги ОСОБА_3 був проведений необ`єктивно, що є підставою стверджувати про упередженість слідчого судді. Також, обґрунтовує заяву доводами які покладені в основу самої скарги на прокурорів та вказує, що наявна у нього інформація щодо статків голови суду і звільнення певного кола осіб від сплати судового збору свідчить про наявність підстав які вказують на упередженість слідчого судді.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість.

У висновку N 3 (2002) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи підкреслюється, що мета, для досягнення якої повноваження надані суддям, - дати їм можливість здійснювати правосуддя шляхом застосування закону, забезпечуючи право кожної людини реалізовувати належні йому права та/або законні інтереси, яких вона була або може бути несправедливо позбавлена.

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її справи в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виходячи з вищенаведеного, для відведення судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними. Отже, відвід має бути вмотивований, тобто містити відповідні аргументи та докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.
Непогодження заявника з процесуальними рішеннями ухваленими слідчим суддею, з точки зору закону, не може вважатися підставою для відведення слідчого судді від участі у іншому провадженні (справі). Крім того, непогодження заявника з процесуальними рішеннями слідчого судді ухваленими у інших справах, навіть за умови подальшого скасування чи зміни цих рішень вищестоящим судом, саме по собі не вказує на упередженість слідчого судді.
Разом з тим, неможливо не відзначити, що до поданої заяви не долучено жодного доказу на її обґрунтування.
Аналіз поданої заяви свідчить про те, що вона фактично містить посилання на положення Конституції України, КПК України, які регламентують, серед іншого, порядок проведення досудового розслідування та посилання на порушення допущені, на думку заявника, працівниками правоохоронних органів під час проведення такого розслідування.
Наведені мотиви не являються підставою для відведення слідчого судді від участі у справі, а можуть бути предметом оцінки під час розгляду відповідних скарг на дії представників правоохоронних органів.
Доводи скаржника стосовно рішень інших слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова не мають жодного відношення до даної заяви, адже нічим не підтверджені та не доводять упередженість слідчого судді ОСОБА_4 .
З аналізу поданої заяви фактично вбачається, що скаржник ставить під сумнів законність будь-якого судового рішення, яке ухвалене не на його користь, адже його твердження щодо незаконності дій судді ОСОБА_4 висловлені в категоричній формі, тобто у формі яка не дозволяє іншого розуміння ситуації. Отже, за відсутності будь-якого доказу чи наявності на те обґрунтованих підстав, наприклад судового рішення вищестоящого суду де наведено доводи щодо упередженості даної судді (слідчого судді), скаржник на власний розсуд надає оцінку рішенням суду (слідчого судді), хоча не являється особою яка уповноважена переглядати судові рішення.
Стосовно тверджень заявника про те, що «йому відомо, що суддя ОСОБА_4 разом з іншими суддями Галицького суду в 2015-16 роках неодноразово надавала «незаконні пільги» по оплаті судового збору ,,,» є голослівним та не підтверджені жодними належними доказами, не ґрунтуються на вимогах закону, не підтверджені жодним доказами, зокрема судовими рішеннями які встановлюють даний факт. Крім того, сам заявник не вказує, що був стороною у справі де мали місце ці обставини.
Доводи скаржника щодо того, що суддя ОСОБА_4 є власником статків які не відповідають її зарплаті, також не підтверджено жодним доказом, тобто є голослівним. При цьому, кожен суддя відповідно до вимог чинного законодавства щорічно оприлюднює та подає декларацію про доходи, і з цього приводу заявником не наведено жодного факту порушення суддею ОСОБА_4 вимог законодавства у галузі фінансового контролю. Посилання заявника на отримання суддею постійної матеріальної допомоги від держави, взагалі являється по своїй суті надуманим, адже належний рівень грошової винагороди (заробітної плати) судді є однією з гарантій суддівської незалежності.
Щодо тверджень заявника, які висловлені ним, як додаткове обґрунтування заяви про відвід, про намір звернутися зі скаргою до Вищої ради правосуддя на слідчого суддю, слід відзначити наступне.
При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Передчасна оцінка процесуальним діям судді або переоцінка судового рішення заявником, під час розгляду судової справи може бути розцінено як втручання у здійснення ним правосуддя.

Відповідно до пункту 2 Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя (1983 рік) судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

За змістом частини четвертої статті 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», подання дисциплінарної скарги на дії судді під час розгляду ним судової справи може розцінюватися як зловживання передбаченим законом правом на звернення до органу, уповноваженого здійснювати дисциплінарне провадження, або як засіб тиску на суддю з метою спонукання до ухвалення певного судового рішення.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів).

Зокрема, статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Конституційний Суд України вказує, що положення частини другої статті 126 Конституції України „вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв`язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо (пункт 2 резолютивної частини Рішення від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004).

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Основного Закону України; будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Конституція України визначає засадничі підходи до забезпечення незалежності і недоторканності суддів, а отже, ставить їх на найвищий щабель захисту конституційний рівень; законами України може бути розширений обсяг гарантій незалежності і недоторканності суддів, який має бути достатнім для здійснення ними своєї діяльності неупереджено, об`єктивно, безсторонньо та незалежно; закріплення на конституційному рівні положення, відповідно до якого правосуддя в Україні здійснюють виключно суди, та положення щодо незалежності суддів створює найважливішу гарантію додержання конституційних прав і свобод людини і громадянина; таке закріплення спрямоване на створення ефективного механізму виконання покладених на судову владу завдань, які полягають, насамперед, у захисті прав і свобод людини і громадянина, забезпеченні верховенства права та конституційного ладу в державі; отже, захищеність суддів на рівні Конституції України є найважливішою гарантією незалежності судової влади, неупередженого, об`єктивного, безстороннього та незалежного виконання суддями своїх обов`язків щодо захисту прав і свобод людини і громадянина, забезпечення верховенства права та конституційного ладу в державі (абзаци третій, четвертий, шостий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу, а конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист.

Незалежність суддів є основною передумовою функціонування самостійної й авторитетної судової влади, здатної забезпечити об`єктивне та безстороннє правосуддя, ефективно захистити права і свободи людини і громадянина. Принцип незалежності суддів означає процесуальну діяльність під час здійснення правосуддя в умовах, що виключають сторонній вплив на суддів. Гарантії незалежності суддів це передбачені належні засоби мінімізації та усунення негативних впливів на суддів під час відправлення ними правосуддя, спрямовані на ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Наведені доводи також відповідають доводам висловленим у рішенні Конституційного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 1-24/2020(393/20 (№ 13-р/2020).

Незалежність судової влади, безсумнівно, є суттєвою частиною принципу верховенства права та покликана забезпечувати кожній людині право на справедливий суд, а отже, це не є привілеєм для суддів, а є гарантією поваги до прав та основних свобод людини, що забезпечує довіру до системи правосуддя (абзац сьомий преамбули Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року № CM/Rec (2010) 12 (далі Рекомендація).

У свою чергу, незалежність судової влади забезпечує незалежність кожного окремого судді, що є фундаментальним аспектом верховенства права (пункт 4 додатка до Рекомендації).

Зовнішня незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм, що надається для власних інтересів суддів, а в інтересах верховенства права та осіб, які прагнуть та очікують неупередженого правосуддя; незалежність суддів слід розглядати як гарантію свободи, поваги прав людини та неупередженого застосування закону; безсторонність та незалежність суддів є важливими для гарантування рівності сторін перед судами (пункт 11 додатка до Рекомендації).

Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Відповідно до п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», яке набуло статусу остаточного 27.05.2013 року, рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження.

Виходячи з вищенаведеного, приходу до висновку, що доводи ОСОБА_3 наведені у заяві про відвід ґрунтуються виключно на припущеннях і його суб`єктивній думці, яка ґрунтується на непогодженні з іншими судовим рішенням даного слідчого судді ухваленим за результатами розгляду іншої скарги заявника, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Однак, такі доводи не можуть бути беззаперечною підставою для усунення слідчого судді від участі у розгляді справи.

Таким чином, виходячи з вищенаведених доводів та мотивів приходжу до висновку, що в обґрунтування відводу заявник не наводить відповідних аргументів та не подає належних і допустимих доказів, які підтверджують наявність законних підстав для відводу. Наведене вказує на відсутність підстав для усунення слідчого судді від участі у розгляді справи.
Отже, обставин, які передбачені ст. 75 КПК України та які б унеможливлювали участь слідчого судді у розгляду цієї справи, в ході розгляду заяви не встановлено.

З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що заявлений відвід задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 8, 28, 75, 80, 81 КПК України,

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_4 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1