Справа №585/1699/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/869/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
Іменем України

09 серпня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 585/1699/17 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08.04.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Харківської області м. Балаклія, мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, оскільки призначене покарання вважає занадто суворим, так як на момент скоєння злочину обвинувачений був неповнолітнім, вину визнав в повному обсязі, активно сприяв розкриттю злочину, а обставин, які обтяжують покарання не встановлено. Хоча ОСОБА_9 раніше судимий, за місцем проживання характеризується не задовільно, проте має стійкі соціальні зв`язки, проживає разом із батьками та перебуває на їх повному утриманні, на обліку у психлікарні не перебуває. Вказує, що позбавлення волі на певний строк це саме суворе покарання у системі покарань, яке може призначатися неповнолітньому, а покарання у виді 4 років позбавлення волі було б достатнім та необхідним для досягнення мети покарання.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08.04.2021 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 186 КК у виді арешту на строк 3 місяці; за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; за ч. 2 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 185 КК у виді арешту на строк 4 місяці; за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці. Згідно ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 11.03.2020. Зараховано строк попереднього ув`язнення за правилами ч. 5 ст. 72 КК період з 22.06.2019 до 21.02.2020 та з 11.03.2020 до дня набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.

Відповідно до вироку, ОСОБА_9 04.04.2017 близько 13 год вихопив з руки ОСОБА_11 , яка перебувала поряд будівлі спортзалу по АДРЕСА_2 мобільний телефон, яким вона користувалась та який належить її батькові ОСОБА_12 . Після відкритого заволодіння телефоном ОСОБА_9 втік з місця події, чим завдав ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 1275 грн. 20.04.2017 після обіду ОСОБА_9 перебував у парку ім. Т. Г. Шевченка в м. Ромни і дійшовши до приміщення ЗОШ № 1 по бул. Шевченка в м. Ромни помітив ОСОБА_13 , який у руці тримав мобільний телефон та який він вихопив з руки останнього, чим завдав ОСОБА_13 матеріальної шкоди на загальну суму 1357,8 грн. 28.09.2017 близько 17 год, перебуваючи у дворі загального користування будинків АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 шляхом обману заволодів золотим натільним хрестиком малолітнього ОСОБА_14 , завдавши останньому матеріальної шкоди на загальну суму 1980 грн. 27.10.2017 близько 15 год ОСОБА_9 проник в домогосподарство ОСОБА_15 та ОСОБА_16 по АДРЕСА_4 і заволодів гаманцем вартістю 534,16 грн, грошовими коштами в сумі 90 грн та банківською карткою з аркушем паперу, на якому записано ПІН-код до картки. 27.10.2017 близько 18 год, маючи при собі банківську картку ОСОБА_15 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», знаючи ПІН-код цієї картки, ОСОБА_9 прибув до банкомата ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в м. Ромни, вул. Маяковського, 67/74, провів три операції і зняв 900 грн з рахунку. Після цього, ОСОБА_9 перейшов до банкомату, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 , де зняв 500 грн з рахунку. Такими діями ОСОБА_9 завдав ОСОБА_15 матеріальну шкоду на загальну суму 1400 грн. 04.03.2020 в період часу з 15 год до 16 год ОСОБА_9 перебував по 3-му пров. Петропавлівської в м. Ромни та проник всередину будинку АДРЕСА_6 , в якому проживає ОСОБА_17 і заволодів ювелірними виробами на загальну суму 7244,49 грн. 06.03.2020 близько 11 год ОСОБА_9 перебував по АДРЕСА_7 , який належить ОСОБА_18 і заволодів планшетом, смартфоном та мобільним телефоном, чим завдав ОСОБА_18 матеріальну шкоду на загальну суму 1385 грн. 11.03.2020 близько 16 год ОСОБА_9 перебував по АДРЕСА_8 , в якому проживає ОСОБА_19 і через хвіртку пройшов у двір господарства, через незамкнені двері увійшов до будинку та заволодів мобільним телефоном, чим завдав ОСОБА_19 матеріальну шкоду на загальну суму 1889 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, просили пом`якшити покарання, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про пом`якшення призначеного ОСОБА_9 покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого, захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше судимий, умови його життя та виховання, обставину, яку пом`якшує покарання вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, а інші обставини, які вказані в обвинувальних актах як такі, що пом`якшують покарання не знайшли підтвердження в ході судового розгляду. Дотримуючись принципів об`єктивності та неупередженості, зважаючи на характер протиправних дій, їх наслідки та інші обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що необхідним та достатнім покаранням для виправлення ОСОБА_9 і запобігання скоєння останнім нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 та ч. 3 ст. 185 КК. При цьому суд вважав за можливе призначати покарання у розмірі більшому ніж запропоновано стороною обвинувачення, оскільки в ході судового розгляду ОСОБА_9 не виявив каяття, так як з часу надходження до суду першого обвинувального акту вчинив ще ряд кримінальних правопорушень, що на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. Визначене судом покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

У Мінімальних стандартних правилах ООН, що стосуються відправлення правосуддя у відношенні до неповнолітніх («Пекінські правила») від 29.11.1985 визначено, що «заходи впливу завжди повинні бути порівнянні не тільки з обставинами і тяжкістю правопорушення, але і зі становищем та потребами неповнолітнього, а також з потребами суспільства»; неповнолітнього правопорушника не слід позбавляти особистої свободи, якщо тільки його не визнано винним у вчиненні серйозного діяння із застосуванням насильства проти іншої особи або в неодноразовому вчиненні інших серйозних правопорушень, а також за відсутності інших відповідних заходів впливу» (п. «а», «b», «с» правила 17.1).

Оскільки призначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_9 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність обставини, що пом`якшує покарання, але яка істотно не знижує ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08.04.2021 відносно ОСОБА_20 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4