Справа № 456/873/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/45/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 , законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 та захисника обвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2020 року,
з участю прокурора ОСОБА_11 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_12 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
законного представника потерпілої ОСОБА_7 - ОСОБА_8 ,
захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_10 ,
обвинуваченої ОСОБА_9 ,
встановила:
цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до п`яти років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та покладено обов`язки, передбачені п.п.1, 2, ч.1 ст. 76 КК України.

Постановлено стягнути з Моторного транспортного страхового бюро України на користь ОСОБА_6 26 796,40 грн. матеріальної шкоди.

Також постановлено стягнути із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 250 000,00 грн. моральної шкоди; на користь ОСОБА_7 (законний представник ОСОБА_8 ) 50 000,00 грн. моральної шкоди; на користь Львівської міської ради витрати на лікування особи, яка потерпіла від злочину в розмірі 3 418,36 грн.

Вирішено питання з процесуальними витратами та речовими доказами.

Згідно вироку суду, 21 липня 2014 року, близько 11:00 год., ОСОБА_9 керуючи автомобілем марки «Skoda Fabia» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним по автодорозі «Київ-Чоп» в напрямку руху зі Львова до центру м. Стрий по вул. Львівській, при проїзді її ділянки біля будинку №162, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівним дорожнім знаком 5.35.1 додатку 1 до Правил дорожнього руху України (далі ПДР України) та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 додатку 2 до ПДР України, по якій зліва направо по ходу руху автомобіля переходила проїзну частину дороги пішохід ОСОБА_6 , везучи перед собою дитячу коляску, в якій знаходилася малолітня дитина потерпілої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і яку ОСОБА_9 завчасно могла виявити в полі свого зору, не зменшила швидкості, не зупинилася перед пішохідним переходом та не вжила заходів для безпеки пішохода, в результаті чого в зоні дії пішохідного переходу скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_6 .

Своїми діями, які суперечать вимогам ПДР, водій ОСОБА_9 , з моменту виникнення небезпеки для руху, яку вона об`єктивно спроможна була виявити, не вжила заходів для забезпечення безпеки інших учасників дорожнього руху, створивши загрозу їхньому життю та здоров`ю, у даному випадку пішоходу ОСОБА_6 , яка внаслідок скоєного водієм ОСОБА_9 наїзду на неї отримала травму тіла у вигляді ран на голові, обидвох кистях, забою головного мозку легкого ступеню, переломів кісток тазу справа, перелому 3-го ребра справа з обмеженим поступленням крові в плевральну порожнину, які могли утворитися 21 липня 2014 року в момент дорожньо-транспортної пригоди та викликали стійку втрату працездатності більше однієї третини і за цією ознакою відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення чинних ПДР водієм ОСОБА_9 , а саме: п.1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків); п.1.10 (в частині значення терміну «дати дорогу» - не надав право на першочерговий рух стосовно інших учасників дорожнього руху); п.2.3 (підпункту «б» - бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну; підпункту «д» - водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху); п.12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди); п.18.1 (водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитись, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека).

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 та законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 покликаються на те, що вирок суду є необґрунтованим, невмотивованим та таким, що підлягає частковому скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення.

Вважають, що суд неправильно застосував норми закону України про кримінальну відповідальність і неправильно призначив покарання, яке, на думку апелянтів, є занадто м`яким, при цьому, не врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення та особу обвинуваченої, не в повній мірі врахував обставини вчинення злочину та його наслідки, а також те, що ОСОБА_9 не відшкодувала заподіяну шкоду і вину визнала лише частково.

Наголошують, що у вироку не обґрунтовано можливості виправлення обвинуваченої ОСОБА_9 зі звільненням від відбування призначеного покарання.

Акцентують, що поза увагою місцевого суду залишилось і ставлення обвинуваченої до скоєних нею порушень та її поведінка після вчинення злочину, а саме те, що із зізнанням ОСОБА_9 з`явилася лише на третю добу з дня події.

Зазначають, що ОСОБА_9 не цікавилась станом здоров`я ОСОБА_6 та її потребами.
На думку апелянтів, про відсутність щирого каяття у обвинуваченої свідчить і те, що ОСОБА_9 не з`являлась на судові засідання і суд двічі застосував привід.

Звертають увагу, що суд не врахував, що ОСОБА_9 хотіла виплатити кошти, які стягнуті з МТСБУ.

Покликаються на те, що наведені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченої та обставина, яка пом`якшує покарання, що була врахована судом при призначенні покарання, а саме те, що ОСОБА_9 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, у даному випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Вважають, що звільнення ОСОБА_9 із застосуванням ст. 75 КК України від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням є необґрунтованим і немотивованим.

Просять скасувати вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2020 року в частині звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, ухвалити новий вирок, яким визнати останню винною за ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортним засобом на строк три роки.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 покликається на те, що вирок суду ухвалений із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, із неправильним застосуванням матеріального права у частині визначення розміру моральної шкоди.

Вважає висновки експертів умовними, при цьому стверджує, що висновок судово-автотехнічної експертизи №1999 від 23 січня 2015 року та висновок експерта за результатами проведення автотехнічної експертизи №17572/15-52 від 30 жовтня 2015 року безпосередньо вказують на обов`язок суду на підставі оцінки цих висновків та інших доказів, які наявні у справі, вирішити чи дійсно у діях водія ОСОБА_13 є наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, встановити дійсне місце наїзду та визначити причини ДТП.

Звертає увагу на те, що наведені вище висновки експертів суперечать іншим наявним у справі доказам, зокрема, висновку №4778 від 21 жовтня 2016 року, висновку №4479 від 15 листопада 2016 року в частині спроможності даних, наданих водієм ОСОБА_13 та швидкості, із якою вона рухалася до моменту ДТП.

Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні вироку не було надано належної оцінки висновку експерта № 1/1183 від 13 січня 2015 року, висновку судово-автотехнічної експертизи №1999 від 23 червня 2015 року, висновку експерта за результатами проведення автотехнічної експертизи №17572/15-52 від 30 жовтня 2015 року у тій частині, що саме дії пішохода ОСОБА_14 могли стати причиною настання дорожньо-транспортної пригоди, а у водія транспортного засобу ОСОБА_13 була відсутня технічна можливість уникнути наїзду внаслідок винних дій потерпілої.

Також наголошує, що у рішенні суду відсутнє обґрунтування того, чому зазначені вище суперечливі висновки експертів не взяті судом до уваги.

Акцентує, що у висновку судово-автотехнічної експертизи №1999 від 23 червня 2015 року, висновку експерта за результатами проведення автотехнічної експертизи №17572/15-52 від 30 жовтня 2015 року містяться дані, що викликають обґрунтовані сумніви у винуватості ОСОБА_13 та навпаки свідчать про те, що можливо саме дії потерпілої призвели до настання ДТП, які жодним чином не були враховані судом першої інстанції і у вироку суду відсутні мотиви врахування/не врахування таких даних.

Вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання не було належним чином враховано даних про особу обвинуваченої, а саме, що ОСОБА_13 розлучена і на її утриманні перебувають двоє малолітніх дітей та матір із встановленою 3 групою інвалідності; обвинувачена раніше не судима, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

Також акцентує, що місцевим судом не було враховано наявність таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття, часткове визнання вини, надання допомоги потерпілій відразу після кримінального правопорушення, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, намагання здійснити відшкодування завданого збитку, що не було здійснено з огляду на відмову потерпілої від прийняття такого відшкодування.

На думку захисника, вищенаведене, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення та є підставою для застосування ст. 69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом та не призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, відповідно до ч.2 ст. 69 КК України.

Окрім цього, на думку обвинуваченої ОСОБА_13 та її захисника, розмір моральної шкоди є безпідставним та необґрунтованим.

Зазначає, що судом першої інстанції не було дотримано вимог ст. 23 ЦК України щодо справедливості та розумності розміру відшкодування моральної шкоди в частині врахування характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілої та їх реалізації.

Також звертає увагу на те, що у вироку відсутнє належне обґрунтування розміру моральної шкоди, яка підлягала стягненню на користь доньки потерпілої і не конкретизовано у чому полягала завдана їй моральна шкода.

Окрім цього наголошує, що при визначенні розміру моральної шкоди судом першої інстанції не враховано скрутне матеріальне становище обвинуваченої, яка на даний час не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дітьми.

Просить змінити вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2020 року, призначити ОСОБА_15 із застосування ст. 69 КК України основне покарання у вигляді трьох років позбавлення волі без призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, звільнивши останню, згідно ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням, якщо вона протягом одного року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

Також просить стягнути з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_6 50 000 грн. моральної шкоди, а на користь ОСОБА_7 15 000 грн. моральної шкоди.

На апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 та законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 , захисник обвинуваченої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 подалазаперечення, в яких зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають положенням чинного законодавства, а тому просить відмовити в задоволенні такої.

В свою чергу, потерпіла ОСОБА_6 та законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 подали заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 . Вважають доводи такої безпідставними та необґрунтованими і наводять на їх спростування аргументи, які повторюють доводи їх апеляційної скарги.

Просять відхилити апеляційну скаргу, подану адвокатом ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , скасувати вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2020 року в частині звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винною за ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавлення права керувати транспортним засобом на строк три роки. У частині вирішення цивільного позову залишити вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілої ОСОБА_6 , законного представника потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 та виступ представника потерпілої адвоката ОСОБА_12 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили апеляційну скаргу захисника обвинуваченої, виступ захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_10 та пояснення обвинуваченої ОСОБА_9 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 і законного представника потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 , думку прокурора про заперечення апеляційних скарг та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Так, ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду І інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за яке її засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, дослідженими й перевіреними в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, захисник обвинуваченої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 безпідставно в апеляційній скарзі покликається на умовність та альтернативність висновків експертиз, зокрема, висновку судово-автотехнічної експертизи №1999 від 23 січня 2015 року, висновку експерта за результатами проведення автотехнічної експертизи №17572/15-52 від 30 жовтня 2015 року, а також висновків №4778 від 21 жовтня 2016 року та №4479 від 15 листопада 2016 року, і їх неналежну оцінку місцевим судом, що свідчить про незгоду сторони захисту із встановленими фактичними обставинами справи, оскільки наведене суперечить обраній лінії захисту обвинуваченої, яка, судячи зі змісту апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_10 , полягає лише у незгоді із мірою покарання та з розміром відшкодування моральної шкоди, що виключає необхідність аналізувати оцінку доказів з приводу доведеності вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що захисник обвинуваченої вирвав з контексту окремі положення наявних у матеріалах кримінального провадження та зазначених у вироку висновків експертиз, з метою встановлення і оцінки дій потерпілої ОСОБА_6 , що, на думку сторони захисту, могли стати причиною ДТП.

Так, відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, відомості в ЄРДР щодо вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 не вносились, обвинувальний акт щодо останньої не складався і судом не розглядався.

Відтак, колегія суддів позбавлена можливості давати будь-яку оцінку діям потерпілої.

Щодо доводів апеляційних скарг про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої і безпідставність звільнення ОСОБА_9 від відбування такого з випробуванням, то колегія суддів приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, ступеню суспільної небезпеки та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи і різного роду факторів та критеріїв, що впливають на покарання.

За змістом положень ст. 75 КК України, питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд прийде до висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення та дані про особу винного, але й інші обставини провадження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 злочину, особу обвинуваченої, яка розлучена, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, наявність на її утриманні двох малолітніх дітей, як обставину, що пом`якшує покарання та намагання частково відшкодувати спричинені потерпілим збитки, думку прокурора в місцевому суді, який виступаючи в судових дебатах, наполягав на застосуванні відносно обвинуваченої положень ст. 75 КК України, а також висновок органу пробації про можливість її виправлення без ізоляції від суспільства, призначив ОСОБА_9 покарання в межах санкціїч.2 ст. 286 КК України, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України, та підставно звільнив останню від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням відповідних обов`язків, згідно ст.ст. 75, 76 КК України, що, на думку колегії суддів, є необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення обвинуваченій ОСОБА_9 покарання нижче від найнижчої межі встановленої в санкції статті за якою вона засуджена.

На думку колегії суддів, місцевим судом, всупереч доводам апеляційної скарги потерпілих, об`єктивно встановлено і мотивовано у вироку наявність щирого каяття обвинуваченої ОСОБА_9 , що в даному випадку ґрунтується на осуді і належній критичній оцінці своєї протиправної поведінки, яка запевнила, що у майбутньому не повторить подібного. Окрім цього, в суді апеляційної інстанції обвинувачена вину у вчиненому визнала повністю і неодноразово, протягом судового засідання просила пробачення та поблажливого ставлення до себе у потерпілих, оскільки в разі позбавлення волі, її двоє малолітніх дітей, які вона виховує сама, залишаться сиротами. Також, обвинуваченаОСОБА_9 запевнила, що компенсує заподіяну нею шкоду.
Таким чином, враховуючи усвідомлення без будь-яких істотних обмежень ОСОБА_9 протизаконності своїх протиправних дій, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_6 та законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 щодо безпідставного застосування відносно обвинуваченої положень ст. 75 КК України, не спростовують викладених у вироку обґрунтованих висновків місцевого суду з цього приводу, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю. При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Отже, звільняючи ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався норм законодавства та навів у вироку переконливі, на думку колегії суддів, доводи на підтвердження прийнятого рішення, що свідчать про можливість виправлення обвинуваченої в умовах здійснення контролю за її поведінкою впродовж встановленого іспитового строку, враховуючи при цьому конкретні обставини кримінального провадження та наявність відповідних для цього підстав.

Крім цього, всупереч доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченої, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з огляду на допущені нею численні грубі порушення «Правил дорожнього руху» та пов`язані з цим наслідки.

Так, будь-яка особа, що володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.п.20, 21 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 року, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а і характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, а також обставини, які пом`якшують, обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку при призначенні покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК (2341-14) необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у даному конкретному випадку, покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню його мети, яка також полягає у запобіганні вчинення обвинуваченою нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Окрім цього, справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданих злочином збитків або усунення заподіяної шкоди.

Згідно із ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому (ч.1 ст. 129 КПК України).

Моральна шкода, відповідно до ст. 1167 ЦК України, заподіяна фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.

Із роз`яснень, які містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінюючи правильність вирішення судом цивільного позову про стягнення із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 моральної шкоди, колегія суддів вважає законним і належним чином обґрунтованим у вироку суду визначення сум її відшкодування і приходить до висновку, що така є виправданою.

Так, місцевим судом проаналізовано і оцінено обсяг моральних та фізичних страждань ОСОБА_6 , порушення її звичайного способу життя у зв`язку з тривалим лікуванням і реабілітацією, також враховано емоційно-психологічний стан малолітньої ОСОБА_7 та прийнято мотивоване рішення про стягнення із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 250 000,00 грн., а на користь ОСОБА_7 50 000,00 грн. моральної шкоди, що, на думку колегії суддів, за своїм розміром є достатньою компенсацією для потерпілих та відповідає вимогам розумності і справедливості цивільного судочинства та ступеню вини обвинуваченої.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає непереконливими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченої щодо безпідставності та необґрунтованості розміру відшкодування моральної шкоди.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 , законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8 та захисника обвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2020 року, відносно ОСОБА_9 без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4