Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4787/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 176 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Житомирі в порядку письмового провадження матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 червня 2021 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , -

в с т а н о в и л а:

На розгляді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.2 ст.309, ч.2 ст.307 КК України.

Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого - тримання під вартою.
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку дії обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики, що слугували підставою для обрання таких запобіжних заходів, на думку прокурора, не зникли і існують на даний час.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник заперечили проти задоволення клопотання прокурора.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 червня 2021 року продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 до двох місяців з дня постановлення ухвали.

Своє рішення суд обґрунтував тяжкістю та характером злочинів, даними про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше неодноразово судимий, офіційно не працевлаштований, вчинення ряду епізодів злочинної діяльності у яких він обвинувачується та наявністю ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, вчинення іншого кримінальне правопорушення, який на даний час продовжує існувати.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Вказує, що суд не взяв до уваги, те що він частково визнає вину у вчиненні злочину, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, дружину, двох неповнолітніх дітей та матір, яка хворіє та потребує догляду. На його думку, ризики, передбачені ст. 177 КПК України стороною обвинувачення не доведені, а продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо нього є невиправданим.

Прокурор надіслав до апеляційного суду клопотання в якому просив провести судове засідання без його участі в порядку письмового провадження.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 про час та місце розгляду його скарги були повідомлені належним чином, обвинувачений в письмовій заяві підтримав апеляційну скаргу, при цьому із заявами про бажання бути присутнім при апеляційному розгляді не звертався. Захисник в судове засідання не з`явився.
Враховуючи відсутність учасників кримінального провадження в ході апеляційного розгляду, заяв про бажання брати участь в апеляційному розгляді ніхто з них не подавав, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу обвинуваченого в порядку письмового провадження відповідно до ст. 406, 422-1 КПК України

Дослідивши матеріали контрольного провадження та перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, умисних тяжких злочинів, пов`язаних з незаконним обігом наркотичних речовин, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років. Його вік, стан здоров`я, майновий стан, міцність його соціальних зв`язків (в тому числі і щодо наявності дружини, дітей, матері, які не стали перепоною для протиправної поведінки) не змінились, що свідчить про відсутність зменшення ризиків в цій частині даних про особу обвинуваченого. ОСОБА_5 є раніше неодноразово судимою особою, яка не має офіційного заробітку, вчинення ряду епізодів злочинної діяльності, у яких він обвинувачується, інкримінується за наявності у ОСОБА_5 статусу обвинуваченого за першим епізодом, що вказує на необхідність врахування ризику продовження злочинної діяльності при відсутності умов ізоляції, що навіть при зменшення ризику впливу на показання допитаних свідків, залишає на даний час ще пріоритет суспільного інтересу над інтересами обвинуваченого. Досліджені на даний час докази, показання свідків, в тому числі і прямого, так і не зменшили обгрунтованості обвинувачення. Ризики ж, які слугували підставою для обрання тримання під вартою, залишились незмінними.

Отже на даний час продовжують існувати ризики, що обвинувачений, враховуючи систематичність вчинення кримінальних правопорушень, може як переховуватись від органів досудового розслідування, так і вчинити інше кримінальне правопорушення, що в свою чергу свідчить про доведеність наявності ризиків, передбачених п.п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про неможливість на даний час застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 іншого (альтернативного) запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор в клопотанні під час судового розгляду провадження, дали колегії суддів першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення.

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який, в тому числі на домашній арешт, не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а тому цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час підготовчого судового розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що слідчий та прокурор не обгрунтували належним чином свої доводи щодо ризиків та необхідності продовження його строку тримання під вартою, та ними не доведено суду першої інстанції належним чином неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження та наведеними вище обставинами.

Твердження обвинуваченого про те, що він частково визнає вину у вчиненні злочину, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, дружину, двох неповнолітніх дітей та матір, яка хворіє та потребує догляду заслуговують на увагу колегії суддів, проте враховуючи всі обставини провадження, вони не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого з мотивів, наведених в ній, та скасування ухвали суду із застосуванням до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і домашнього арешту, як про те зазначає апелянт, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 331, 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 червня 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді: