Дата документу 08.07.2021 Справа № 335/4728/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/4728/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1256/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не працює, неодружений, на утриманні непрацездатних осіб або малолітніх дітей не має, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2021 року, якою продовжений строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, до 14 серпня 2021 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК України, яким неможливо запобігти без застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово.
В обґрунтування своєї скарги зазначає, що він необґрунтовано утримується під вартою з 08 березня 2019 року, судові засідання відкладаються у зв`язку з неявкою свідків, та проводяться лише з метою вирішення питання щодо продовження щодо нього строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Він неодноразово зазначав про те, сторона обвинувачення не забезпечила явку свідків у судові засідання, які підтвердять його непричетність до злочину, в якому його обвинувачують.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 зазначає про ряд процесуальних порушень, допущених під час досудового розслідування під час проведення обшуку, впізнання.
Також апелянт вказує на те, що у задоволенні неодноразових клопотань його адвоката про зміну запобіжного заходу судом відмовлено, та зазначає, що він не вчиняв інкримінованого йому злочину.

Згідно з ухвалою суду, 16 червня 2021 року під час судового розгляду кримінального провадження головуючий у відповідності з вимогами ст.331 КПК України поставив на розгляд питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Прокурор в судовому засіданні зазначила, що на даний час не зменшилися ризики, передбачені ст.177 КПК України, а тому просила продовжити ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 днів.
Представник потерпілого в судовому засіданні підтримав позицію прокурора.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 просив змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт.
Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку свого захисника.

Заслухавши доповідь судді;
обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, зазначив, що він тривалий час утримується під вартою, всі судові засідання зводяться до того, що судом вирішується питання з приводу продовження щодо нього строку дії запобіжного заходу;
захисника-адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги, який додатково зазначив, що востаннє допит свідка у даному провадженні відбувся 25 лютого 2020 року. У подальшому сторона обвинувачення не забезпечувала явку решти свідків у судові засідання для їх допиту, посилаючись на карантин. На теперішній час допитано лише 4 свідка з 21. Потерпілий у даному провадженні є іноземцем та на теперішній час не проживає за адресою, вказаною в обвинувальному акті, та не проживає в одному під`їзді з обвинуваченим ОСОБА_6 . У судових засіданнях вирішується лише питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, в даному провадженні вже 4 рази змінювалися прокурори;
прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги і наполягала на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, та зазначила, що ризики, які стали підставою для обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є реальними. Свідки у провадженні ще не допитані, судовий розгляд триває;
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня, в т.ч. застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як свідчать матеріали провадження, прокурор ОСОБА_7 у судовому засіданні просила продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися.
Підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, прокурора, представника потерпілого та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
З наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, яке є особливо тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшились та існують на даний час.
Так, ОСОБА_6 , будучи особою працездатного віку, ніде не працює, законного джерела доходів не має, міцні соціальні зв`язки в нього відсутні, обвинувачується у вчиненні в період іспитового строку особливо тяжкого кримінального правопорушення розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло. Інша особа - учасник правопорушення є невстановленою в ході досудового розслідування. Представник потерпілого під час судового засідання підтримали думку прокурора про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заїзду у вигляді тримання під вартою.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого, в т.ч. наявність в нього не знятої та непогашеної судимості за умисний корисливий тяжкий злочин.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).
Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У справі «Ілійков проти Болгарії» № 3977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.
При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» №31315/96 від 25 квітня 2000 року, суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.
У справі «Амбрушкевич проти Польщі» №7/03 від 04 травня 2006 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, не є переконливими, ці доводи були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Обставини, на які посилається обвинувачений та захисник, - про тривалість судового розгляду, наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 свого житла, зміна потерпілим свого місця проживання, не зменшує наявних ризиків, зокрема ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення та незаконного впливу на потерпілого та свідків (більшість з яких ще не допитана), переховування від суду.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність доказів на підтвердження його винуватості за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, та про процесуальні порушення при проведенні слідчих дій, мають перевірятися при розгляді провадження судом першої інстанції в установленому законом порядку.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції апеляційного суду не входить.
Даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2021 року, якою продовжений строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 14 серпня 2021 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4