Постанова

іменем України
16 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 175/4659/18-к
провадження № 51-3245км20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 (в режимі
відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 8 квітня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002507, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Ангарська Іркутської області РФ та мешканки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України

(далі КК).

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 8 квітня 2020 року вирок місцевого суду щодо засудженої ОСОБА_7 залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, 29 жовтня 2018 року близько 19 години 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ-110307» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , рухаючись у Дніпровському районі Дніпропетровської області в м. Підгорне по вул. Шосейній з боку м. Дніпро в напрямку м. Новомосковськ, під час руху грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п. 18.1, проявляючи крайню неуважність до дорожніх обставин та їх змін, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_6 , що рухалась по вказаному пішохідному переході справа наліво за напрямком її руху, заходів для зменшення швидкості, а вразі потреби зупинитись не вжила, внаслідок чого в районі будинку АДРЕСА_2 скоїла на неї наїзд, у результаті чого пішоходу ОСОБА_6 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах засуджена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та її особі, просять скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На думку засудженої та її захисника, Дніпровський апеляційний суд, мав всі правові підстави змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та призначити їй основне покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі.

Крім того, зазначають про те, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на характеризуючі особу засудженої дані, а саме на те, що вона самостійно виховує дитину, має офіційне місце роботи та міцні соціальні зв`язки, а також вказують на те, що Дніпровський апеляційний суд жодним чином не мотивував у своєму рішенні законність призначеного покарання та не навів переконливих доводів щодо неможливості призначення менш суворого покарання засудженій і повністю знехтував практикою та відповідними правовими позиціями суду касаційної інстанції. Дані порушення, як вважають засуджена та її захисник, є підставою для скасування ухвали суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Потерпіла ОСОБА_6 подала заперечення на зазначені касаційні скарги, в яких просить ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 8 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги без задоволення.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційні скарги засудженої та її захисника необґрунтованими та просила залишити їх без задоволення.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілої ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У пунктах 1 і 3 ч. 1 і ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і кваліфікація дій засудженої у касаційних скаргах не оспорюються та не заперечуються.
Доводи ж засудженої та її захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_7 покарання у зв`язку з незастосуванням положень ст. 75 КК є необґрунтованими.
Так, зі змісту касаційних скарг убачається, що засудженою та захисником фактично порушується питання про дотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Водночас загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадках, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Як убачається з мотивувальної частини вироку місцевого суду, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за його видом (категорією), яке згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, працює, має на утриманні неповнолітню дитину та мати похилого віку, відношення до скоєного, а саме невідшкодування потерпілій витрат, пов`язаних із лікуванням, а також думку потерпілої та її представника, які просили призначити обвинуваченій ОСОБА_7 найсуворіше покарання, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Разом із цим, з рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_7 та її захисник вказували на те, що обвинувачена відшкодувала потерпілій 6000 грн та одразу після ДТП намагалась їй допомогти, працює, має на утриманні мати похилого віку та просили врахувати ці обставини в якості пом`якшуючих обставин стосовно її покарання. Проте, колегія суддів апеляційної інстанції зауважила, що такі обставини не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер, грубість допущених порушень ПДР, не здатні зменшити негативні наслідки скоєного діяння, внаслідок якого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, а тому є недостатніми підставами для пом`якшення призначеного судом першої інстанції покарання.
При цьому, керуючись положеннями ст. 75 КК, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що наведені вище дані про особу винної з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, з огляду на характер порушень ПДР та наслідки вчиненого діяння, а також поведінку ОСОБА_7 після вчинення злочину, не свідчать про можливість її виправлення без ізоляції від суспільства.
З такими рішеннями місцевого й апеляційного судів погоджується і колегія суддів касаційної інстанції та вважає, що підстави для застосування до засудженої положень ст. 75 КК відсутні.
Однак, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не повною мірою дотримався вимог статей 50, 65 КК.
Так, санкцією ч. 2 ст. 286 передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винної.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
При цьому під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
А термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно ж до роз`яснень, що містяться у п. п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Проте, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, судом належно не вмотивовано у вироку питання щодо призначення основного та додаткового покарання саме у такому розмірі з огляду на межі покарання, визначені у санкції ч. 2 ст. 286 КК.
При цьому судами першої та апеляційної інстанції належним чином не оцінено і не враховано того, що ОСОБА_7 вчинила злочин вперше, характер порушення нею ПДР є необережним, який не свідчить про умисне нехтування встановленими правилами, у зв`язку з чим це мало бути враховано і при встановленні ступеня суспільної небезпеки даного діяння, виходячи з конкретних обставин його вчинення, та при визначенні розміру покарання.
А тому у цьому випадку судами допущено диспропорцію, яка свідчить про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину, насамперед, з огляду на характер порушення ПДР та дані про особу обвинуваченої. У зв`язку з цим колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне пом`якшити основне покарання, призначене ОСОБА_7 , до трьох років шести місяців позбавлення волі, а додаткове покарання до двох років позбавлення права керувати транспортними засобами.
За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК підлягають зміні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Касаційні скарги засудженої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного суду від 8 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Пом`якшити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3