ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 642/2108/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/1759/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , який взяв захист своїх інтересів на себе, без участі потерпілого ОСОБА_8 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора та обвинуваченого на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 11 02 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Воркута Республіки Комі РФ, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, знятого з місця останньої реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , без фактичного місця проживання, раніше неодноразово судимого, останній раз 01 04 2020 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року 2 місяців позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України з призначенням покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Згідно ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом повного поглинення призначеним покаранням, покарання призначеного вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 01 04 2020 року остаточно визначено ОСОБА_7 до відбування покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з відбуванням у кримінальній виконавчій установі закритого типу.
Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з 07 02 2020 року, як вказано у вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 01 04 2020 року.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення експертизи № 4519 від 26 02 2020 року у розмірі 980 гривень.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.
Вказаним вироком встановлено, що 13 січня 2020 року близько 10-22 години, ОСОБА_7 , прибув до приміщення магазину, розташованого на території ринку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП « ОСОБА_8 ». Перебуваючи у приміщенні вказаного магазину, ОСОБА_7 викрав з вітрини банку з розчинною кавою «Чорна карта», вагою 600 грамів, що належить потерпілому ОСОБА_8 , яку поклав під куртку, одягнену на ньому, однак у цей час його злочинні дії були помічені реалізатором вказаного магазину ОСОБА_9 , яка, в свою чергу, вибігла на вулицю слідом за ОСОБА_7 та почала окликати його, вимагаючи повернути викрадене. Останній, розуміючи, що він був викритий у скоєнні кримінального правопорушення, продовжуючи свій злочинний умисел, з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном, а саме банкою розчинної кави торгівельної марки «Чорна карта», вагою 600 грамів, вартість якої, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 4519 від 26 02 2020 року складала 270, 00 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальний збиток на вказану суму.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано судом першої інстанції за ч.2 ст. 186 КК України, тобто як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надмірну суворість призначеного йому покарання, просив про його пом`якшення. При цьому, наголосив на недоречності тримання його у колонії суворого режиму 4 роки та забезпеченні усім необхідним за бюджетні кошти, за вчинення кримінального правопорушення, яке не пов`язане з насильством та не спричинило великої шкоди потерпілому.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що він був готовий відшкодувати потерпілому усі спричинені збитки.

Вказаний вирок було оскаржено також прокурором у кримінальному провадженні, проте до початку розгляду справи останній відмовився від свої апеляційних вимог, надавши письмову заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачала підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду справи до апеляційного суду не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 , у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, більш того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений у повному обсязі визнав свою вину у вчиненому, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних доводів обвинуваченого щодо суворості призначеного йому покарання, то відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, особу ОСОБА_7 , який ніде не працює, раніше неодноразово був засуджений за корисливі кримінальні правопорушення, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря нарколога КНП Богодухівської ЦРЛ під профілактичним наглядом.

При цьому, обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, встановлено не було.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому саме такий строк покарання в межах санкції статті.

Таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є мінімальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений, як на підставу пом`якшення покарання посилається на те, що вчинене ним кримінальне правопорушення, є таким, що не пов`язане з насиллям та не спричинило великої шкоди потерпілому, проте, колегія суддів наголошує, що дані факти самі по собі, за відсутності інших суттєвих обставин, не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного злочину та не можуть слугувати безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання із застосуванням статті 69 КК України, враховуючи, що призначене покарання є мінімальним, що передбачене санкцією інкримінованої обвинуваченому статті.

Твердження обвинуваченого про його готовність відшкодувати понесені потерпілим збитки, не підтверджується матеріалами справи, а саме, докази щодо здійснення з боку ОСОБА_7 будь-яких активних дій, які б свідчили про його намір відшкодувати спричинену шкоду відсутні.

Усі інші доводи апеляційного скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що лише такий вид покарання, як позбавлення волі в межах санкції інкримінованої обвинуваченому статті, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та ступень тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

З огляду на викладене, істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку та призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 11 02 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4