Справа № 135/372/21
Провадження № 1-кс/135/41/21
УХВАЛА
іменем України
21.04.2021 Ладижинський міський суд Вінницької області в складі: слідчого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Ладижинського міського суду Вінницької області клопотання ОСОБА_5 поданого в порядку ст.206 КПК України в інтересах засудженого ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотання поданого в порядку ст.206 КПК України, на захист порушення прав засудженого ОСОБА_4 . Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_4 утримується у Державній установі "Ладижинська виправна колонія (№39)", де начебто відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі. При звернені ОСОБА_4 до адміністрації колонії для ознайомлення з судовим рішенням на підставі якого він відбуває покарання, то таке рішення в особовій справі було відсутнє. Тобто, ОСОБА_4 утримується в приміщенні виправної колонії за відсутності рішення, яке набрало законної сили. Також, адміністрацією колонії грубо порушуються умови утримання ОСОБА_4 , де було умисно працівниками колонії його заражено на гепатит. При цьому прохання ОСОБА_4 про зустріч з прокурором та його скарги адміністрацією ігноруються та до прокуратури не передаються. За фактом зараження ОСОБА_4 гепатитом кримінальне провадження не відкрите та не проведено службове розслідування. Самостійно він ініціювати перевірку законності його утримання під вартою не може. Тому просив негайно звільнити особу позбавлену свободи - ОСОБА_4 з ДУ "Ладижинська виправна колонія (№39)"; забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження ОСОБА_4 , в тому числі і на наявність зараження гепатитом; доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в клопотанні; вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки ОСОБА_4 згідно із законодавством.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 клопотання підтримав, та просив його задовольнити.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання. Вказав, що ОСОБА_4 відбуває покарання на підставі рішення суду, що набрало законної сили, відтак підстав для його звільнення немає. Вказав, що до ЄРДР внесено відомості за отриманою інформацією про те, що ОСОБА_4 заражено гепатитом С.
Заслухавши пояснення ОСОБА_4 , думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання, суд дійшов таких висновків.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 відбуває покарання в Державній установі "Ладижинська виправна колонія (№39)".
Вироком Апеляційного суду Донецької області від 08 вересня 2003 року ОСОБА_4 засуджено за п.п. а, г, е, ж, з ст. 93; ч. 2 ст. 17 п.п. а, г, з ст. 93; ч. 3 ст. 142; ст. 190-1 КК України (в редакції 1960 року); п.п. 1, 6, 9, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 185; ч. 4 ст. 187; ч. 1 ст. 262; ч. 1 ст. 263; ст. 353; ч. 3 ст. 357; ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції 2001 року); ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього його майна. Строк відбування покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з 20 травня 2002 року.
Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 07 квітня 2005 року вирок Апеляційного суду Донецької області від 08 вересня 2003 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.
З розпорядження про виконання вироку видно, що вирок Апеляційного суду Донецької області від 08 вересня 2003 року щодо ОСОБА_4 набрав законної сили 07 квітня 2005 року.
Рішенням Європейського суду з прав людини «Довженко проти України», яке набуло статусу остаточного 12 квітня 2012 року, встановлено порушення при проведенні розслідування та розгляді судом справи щодо ОСОБА_4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а саме: ст. 6 § 2 Конвенції, яке полягало в порушенні права засудженого на і презумпцію невинуватості, оскільки під час розслідування справи ім`я і засудженого та інша особиста інформація про нього були розкриті у засобах масової інформації; ст. 6 § § 1, 3 (с) Конвенції, яке полягає в порушенні права заявника на захист, оскільки на стадії підготовки до касаційного розгляду справи ОСОБА_4 був позбавлений права вивчати матеріали справи за участю захисника та скористатися його допомогою під час розгляду справи Верховним Судом України; ст. 8 Конвенції щодо порушення права заявника на повагу його кореспонденції, оскільки службові особи місць тримання під вартою відмовлялись відправляти пошту заявника близько шести місяців.
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 лютого 2013 року заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 7 квітня 2005 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушень міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом частково задоволено, ухвалу Верховного Суду України від 7 квітня 2005 року щодо ОСОБА_4 скасовано, а справу направлено на новий касаційний розгляд.
Згідно ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 грудня 2013 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 задоволено частково. Вирок Апеляційного суду Донецької області від 8 вересня 2003 року щодо ОСОБА_4 змінено, звільнено його від покарання за ч. 3 ст. 142 КК України (1960 року), ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263, ст. 353, ч. 3 ст. 357, за ч. 3 ст. 358 КК України (2001 року) на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Призначено ОСОБА_4 покарання за п. п. «а», «г», «е», «ж», «з» ст. 93 КК України (1960 року) 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за ст. 190-1 КК України (1960 року) - 15 років позбавлення волі. Вважати ОСОБА_4 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених п.п. «а», «г», «е», «ж», «з» ст. 93, ч. 2 ст. 17 і п. п. «а», «г», «з» ст. 93, ст. 190-1 КК України (1960 року) та п. п. 1,6,9,13 ч. 2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України (2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. У решті вирок залишено без зміни.

Відповідно до частини шостої статті 206 КПК України якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та: 1) забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи; 2) доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи; 3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Частинами сьомою та восьмою статті 206 КПК України передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі. Слідчий суддя має право не вживати дій, зазначених у частині шостій цієї статті, якщо прокурор доведе, що ці дії вже здійснені або здійснюються.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_4 наявний вирок Апеляційного суду Донецької області від 8 вересня 2003 року, який був змінений 12 грудня 2013 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ та за яким його остаточно засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Тому, твердження, що ОСОБА_4 утримується у виправній колонії за відсутності відповідного судового рішення є безпідставними.
Відтак, в задоволені вимоги про негайне звільнення ОСОБА_4 з ДУ "Ладижинська виправна колонія (№39)" слід відмовити.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 повідомив, що він хворіє і що його умисно було інфіковано гепатитом працівниками колонії. Обстеження на стан здоров`я в колонії йому не проводили.
Згідно до ст. 49 Конституції України, кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на державу обов`язок захищати фізичне здоров`я осіб, позбавлених волі.
ЄСПЛ у справі Сокіл проти України зазначив, що «Суд неодноразово наголошував на тому, що держава повинна забезпечити тримання ув`язненої особи в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а також належним чином забезпечити її здоров`я та добробут з огляду на практичні потреби ув`язнення (рішення у справі «Кудла проти Польщі»). Відсутність належної медичної допомоги може, таким чином, становити поводження, що суперечить статті 3 Конвенції (рішення у справах «Хумматов проти Азербайджану», «Ухань проти України», «Петухов проти України»).
Таким чином, враховуючи те, що на даний час відсутні відомості, що ОСОБА_4 було проведено медичне обстеження, зважаючи на викладені факти, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність невідкладного проведення судово-медичного обстеження засудженого ОСОБА_4 ..

Також, в судовому засіданні встановлено, що на даний час розслідується кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 14.04.2021 за № 0000011 за заявою ОСОБА_5 про факт умисного зараження його брата ОСОБА_4 гепатитом. В зв`язку з чим відпала необхідність у задоволені клопотання ОСОБА_4 в частині доручення відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів викладених в заяві, оскільки прокурором доведено, що ці дії вже здійснюються.
Щодо прохання ОСОБА_4 про вжиття заходів для забезпечення йому безпеки згідно із законодавством слідчим суддею встановлено, що доказів того, що засудженому ОСОБА_4 під час відбування покарання в ДУ "Ладижинська виправна колонія (№39)" загрожує небезпека немає.
Заходи щодо безпеки осіб, які можуть бути взяті під захист відповідно до Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь в кримінальному судочинстві», застосовуються виключно за наявності підстав, зазначених у ст. 20 вказаного закону (ч. 1 ст. 22 Закону), а саме коли є дані, що свідчать про наявність реальної загрози життю, здоров`ю, житлу і майну таких осіб.
За змістом Закону реальність такої загрози означає дійсність небезпеки заподіяння шкоди конкретній особі, якщо заходи безпеки щодо неї вжиті не будуть.
Разом з тим, заявлене клопотання та пояснення всудовому засіданні засудженого не містить жодних даних, які могли б тлумачитися як інформація про наявність реальної загрози його життю чи здоров`ю у виправній колонії, де він відбуває покарання. Засудженим не наведено жодних доказів на підтвердження реальності небезпеки, що може йому загрожувати. Тому в даній частині клопотання не підлягає задоволенню.
Таким чином, враховуючи викладене, та керуючись положеннями ст.206 КПК України, з метою захисту прав і свобод особи, яка утримується під вартою, слідчий суддя вважає за необхідне скаргу ОСОБА_5 , діючого в інтересах засудженого ОСОБА_4 задовольнити частково.
На підставі викладеного, керуючись 206, 372 КПК України, суд
УХВАЛИВ:

Забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в місцях його утримання - Державній установі «Ладижинська виправна колонія (№39)».

Копію даної ухвали направити для відома та виконання Державній установі «Ладижинська виправна колонія (№39)».

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя