Номер провадження: 11-кп/813/444/21
Номер справи місцевого суду: 523/6202/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ,

захисників ОСОБА_13 та ОСОБА_14

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційні скарги 1-ого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_15 , захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 07.09.2018 у кримінальному провадженні №0000892 відносно:

ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Фрунзівка (в теперішній час - смт Захарівка) Одеської обл., громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, студента 3-го курсу Одеської національної академії харчових технологій, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 301 КК України,

ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, офіційного не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 301 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Зазначеним вироком суду, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнані винуватими у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 301 КК України та їм призначено покарання:

ОСОБА_11 : - за ч. 2 ст. 156 КК України - 5 (п`ять) років позбавлення волі без позбавлення права займатися певною діяльністю;

- за ч. 3 ст. 301 КК України - 3 (три) роки позбавлення волі, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виготовленням, зберіганням з метою розповсюдження та розповсюдженням книг, фільмів, фото та відеопродукції, на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання покаранням визначено у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виготовленням, зберіганням з метою розповсюдження та розповсюдженням книг, фільмів, фото та відеопродукції, на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України, ОСОБА_11 зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави, судові витрати у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 50 коп.

ОСОБА_12 : - за ч. 2 ст. 156 КК України - 6 (шість) років позбавлення волі без позбавлення права займатися певною діяльністю;

- за ч. 3 ст. 301 КК України - 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виготовленням, зберіганням з метою розповсюдження та розповсюдженням книг, фільмів, фото та відеопродукції, на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виготовленням, зберіганням з метою розповсюдження та розповсюдженням книг, фільмів, фото та відеопродукції на строк 2 (два) роки.

Застосовано до ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 строком до 05 листопада 2018 року.

Протягом строку застосування домашнього арешту, ОСОБА_12 заборонено залишати місце свого проживання в період з 22 год. до 07 год. наступної доби.

Строк відбування покарання ОСОБА_12 обраховувати з дня фактичного затримання для поміщення до установи відбування покарання.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь держави судові витрати у розмірі 8028 грн. 24 коп.

Вирішено долю речових доказів.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнані винуватими у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 301 КК України за таких обставин.

В один із днів січня 2017 року, ОСОБА_11 , перебуваючи в кімнаті №311 гуртожитку Одеської національної академії харчових технологій, розташованого в АДРЕСА_3 , за допомогою персонального комп`ютера та мобільного телефону, підключеного до мережі Інтернет, через створену персональну сторінку під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) познайомився та став спілкуватися з ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_4 та мала власну персональну сторінку під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6 » ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ).

При цьому ОСОБА_11 , будучи обізнаним від ОСОБА_16 про її малолітній вік, схилив потерпілу сфотографуватися в оголеному вигляді та обмінявся з нею відповідними фотографічними зображеннями.

Через декілька тижнів ОСОБА_11 аналогічним шляхом познайомився та став спілкуватися з ОСОБА_12 , який проживав за адресою: АДРЕСА_2 та використовував за допомогою персонального комп`ютера та мобільного телефону, підключеного до мережі Інтернет, персональну сторінку під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_8 » ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ).

Згодом, ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_12 , на прохання останнього, надав тому відомості про персональну сторінку ОСОБА_16 з метою вчинення відносно малолітньої потерпілої розпусних дій інтелектуального характеру та задоволення статевої пристрасті, а також виготовлення та зберігання з метою розповсюдження зображень, що містять порнографію.

Реалізуючи зазначені злочинні наміри, ОСОБА_12 став пересилати ОСОБА_16 відеозаписи та фотографічні зображення порнографічного характеру, в тому числі власноруч створені, з характерним цинічним, грубим відображенням сфери статевих контактів, що не мали будь-яких інших художніх аспектів та пропагували сексуальні девіації.

Вищезазначені дії, а також розмови на сексуальні теми, розповіді відвертих, натуралістичних сексуальних історій призвели до порушення нормального психічного та соціального розвитку малолітньої ОСОБА_16 , яку ОСОБА_12 примусив створювати зображення порнографічного характеру за її участю та пересилати обвинуваченим.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі 1-ий заступник прокурора Одеської області ОСОБА_15 зазначив, що оскаржує вирок суду 1-ої інстанції стосовно ОСОБА_17 через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а саме, застосування дії ст. 75 КК України.

Посилаючись на відповідні доводи, прокурор ОСОБА_15 просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання ОСОБА_11 та ухвалити новий вирок, призначивши йому за сукупністю злочинів п`ять років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з виготовленням, зберіганням з метою розповсюдження та розповсюдженням книг, фільмів, фото та відеопродукції на строк 2 (два) роки.

В решті вирок суду просив залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 зазначила, що не оскаржує фактичні обставини справи, але вважає, що, призначаючи покарання ОСОБА_12 , суд першої інстанції не врахував декількох обставин, які пом`якшують покарання, зокрема: позитивну характеристику його особи, наявність міцних соціальних зв`язків, повне визнання вини та критичне ставлення до вчиненого, активне сприяння розкриттю злочину, тому просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити підзахисному покарання із застосуванням дії ст.ст. 75, 76 КК України.

Ухвалою апеляційного суду від 12.12.2008 було задоволено клопотання захисника ОСОБА_18 про відмову від апеляційної скарги, поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 та було закрито по ній апеляційне провадження.

Правові позиції інших учасників апеляційного розгляду. Законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_16 ОСОБА_19 в численні судові засідання апеляційного суду не з`явилась, причини неявки апеляційному суду не повідомила, згідно повідомлень ДП «Укрпошта», судові повістки із викликами в судові засідання, призначені на 02.12.2020 та 22.02.2021 повертаються у зв`язку з відсутністю адресата, на підставі чого апеляційний суд вважає можливим розглянути провадження за відсутності представника потерпілого, при цьому, враховуючи, що обставини вчинення злочинів учасниками провадження не оскаржуються. В судовому засіданні прокурори ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_15 і заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, натомість захисник ОСОБА_13 та обвинувачений ОСОБА_12 підтримали апеляційну скаргу захисника та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора. При цьому, захисник ОСОБА_14 та обвинувачений ОСОБА_11 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частина 1 та 2 ст. 404 КПК України передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Мотивуючи доведеність вини обвинувачених у вчиненні злочинів, що їм інкримінуються, суд 1-ої інстанції послався у вироку на досліджені докази під час судового провадження, та те, що обвинувачений ОСОБА_11 визнав повністю свою вину та підтвердив обставини вчинених їм злочинів, натомість обвинувачений ОСОБА_12 частково визнав свою вину.

Разом з тим, враховуючи те, що обставини інкримінованого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 злочинів та правильність кваліфікації їх дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на що апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та правильно кваліфікував їх дії за ч. 2 ст. 156 КК України за кваліфікуючими ознаками вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи, та за ч. 3 ст. 301 КК України, як виготовлення, зберігання з метою розповсюдження та розповсюдження зображень, що містять порнографію, вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Положення ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, та й іншими особами.

Відповідно до Закону України про кримінальну відповідальність покарання, призначене особі за вчинений злочин, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому виді й розмірі, яке з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

За правилами ст. 65 КК України суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд 1-ої інстанції дотримався наведених вимог матеріального права.

Призначаючи покарання ОСОБА_11 , суд зазначив у вироку, що враховує дані про особу обвинуваченого, зокрема: притягнення до кримінальної відповідальності вперше; навчання у вищому навчальному закладі; позитивні характеристики за місцем проживання; колишній статус дитини-інваліда; проживання в родині батьків та неофіційне працевлаштування в якості різноробочого, а також відсутність до нього майнових претензій від потерпілої та її законного представника.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_11 , суд 1-ої інстанції визнав щире каяття, натомість обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_11 не встановив.

Призначаючи покарання ОСОБА_12 , суд врахував дані про особу обвинуваченого, зокрема: перше притягнення до кримінальної відповідальності; позитивну характеристику за місцем проживання; відсутність власної сім`ї та будь-якого працевлаштування; часткове визнання вини у вчинених діяннях; а також відсутність до нього майнових вимог від потерпілої та її законного представника.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, передбачених ст.ст. 66 та 67 КК України, суд 1-ої інстанції не встановив.

З урахуванням наведених обставин, а також висновків досудових доповідей щодо обвинувачених про середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, а також про те, що виправлення без позбавлення або обмеження волі може становити потенційну небезпеку для суспільства, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 основного покарання у виді позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю за ч. 3 ст. 301 КК України.

Водночас, з урахуванням щирого каяття ОСОБА_11 у вчинених діяннях, суд визнав можливим звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням, з визначенням максимального іспитового строку на підставі положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Перевірка наведених вище обставин, у контексті доводів апеляційних скарг сторін захисту та обвинувачення, показала наступне.
Доводи апеляційної скаргипрокурора ОСОБА_15 про безпідставне застосування при призначені покарання ОСОБА_11 дії ст. 75 КК України апеляційний суд вважає необґрунтованими, адже прокурор не навів змістовних доводів на спростування висновків суду 1-ої інстанції, наведених у вироку.

При звільненні ОСОБА_11 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд 1-ої інстанції застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши про можливість його виправлення без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 про те, що призначаючи покарання ОСОБА_12 , суд 1-ої інстанції не врахував декількох обставин, які пом`якшують покарання та не застосував дію ст.ст. 75, 76 КК України, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки суд 1-ої інстанції у вироку, посилаючись на досліджені ним обставини кримінального провадження, належним чином мотивував призначення покарання ОСОБА_12 .

Також апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги захисника про фактичне визнання обвинуваченим ОСОБА_12 своєї вини та його щире каяття, є такими, що не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Щирим каяттям є певний психічний стан особи винуватого, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї винуватості, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної злочином шкоди, тобто визнання винуватості є складовою частиною щирого каяття особи.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставин вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Апеляційний суд вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_12 відсутнє щире каяття, так як останній під час судового розгляду справи в суді 1-ої інстанції вину у вчиненому визнав частково та заперечував про свою обізнаність про малолітній вік потерпілої, будь-яке знайомство з ОСОБА_11 та наступне здійснення з останнім спільних дій.

Водночас, на думку колегії суддів, зміна позиції обвинуваченого ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції, а саме повне визнання вини та відмова від апеляційної скарги, в якій оскаржувалися фактичні обставини справи, являється його способом захисту, направленим на пом`якшення призначеного йому покарання.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає доводи захисника ОСОБА_13 про наявність підстав для звільнення ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням неприйнятними та, з огляду на встановлені у справі факти, їх не можна визнати достатніми підставами для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченим призначене у відповідності з приписами ст. 65 КК України правильно, тому підстави для його пом`якшення стосовно ОСОБА_12 та посилення стосовно ОСОБА_11 відсутні.

Натомість, колегія суддів вважає, що вирок суду 1-ої інстанції підлягає зміні, в порядку ч. 2 ст. 404 КК України з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Частиною 5 ст. 72 КК України (в ред. Закону № 838-VIII від 26.11.2015) передбачено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно п. «г» абз. 4 ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. Закону № 838-VIII від 26.11.2015), у строк попереднього ув`язнення включається строк перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово медичної або судово психіатричної експертизи.

Апеляційним судом встановлено, в ході досудового розслідування зазначеного кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Суворовського райсуду м. Одеси від 12.09.2017 (т. 1, а.с. 110) стосовно обвинуваченого ОСОБА_12 проводилась стаціонарна судово-психіатрична експертиза, в зв`язку з чим він з 25.10.2017 по 14.11.2017 перебував у експертному відділенні КУ «Одеський обласний центр психічного здоров`я», що підтверджується висновком стаціонарної судово психіатричної експертизи № 137 (т.1, а.с. 121-126).

Вказаний період оскарженим вироком Суворовського райсуду м. Одеси від 07.09.2018 ОСОБА_12 у строк попереднього ув`язнення не зарахований взагалі, хоча вирок містить посилання на проведення такої експертизи.

Водночас, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.08.2018 у справі № 663/537/17 надано правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання), відповідно до п. 105 якого, якщо особа вчинила злочин до 20.06.2017 (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

Беручи до уваги вищенаведене, зарахування строку перебування ОСОБА_12 у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово психіатричної експертизи з 25.10.2017 по 14.11.2017 у строк покарання повинно здійснюватись з урахуванням положень ч. 5 ст.72 КК України (в ред. Закону №838-VIII від 26.11.2015), тобто з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Отже, колегія суддів вважає, що вирок суду 1-ої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_11 підлягає залишенню без змін, а щодо обвинуваченого ОСОБА_12 підлягає зміні, в частині зарахування йому строку перебування у стаціонарному медичному закладі при проведенні судово психіатричної експертизи у строк відбування покарання.

З урахуванням набрання вироком законної сили апеляційний суд вважає за необхідне затримати ОСОБА_12 в залі суду негайно та доставити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор», для організації виконання вироку в частині призначеного покарання.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407- 409, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_15 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 07.09.2018, яким ОСОБА_11 , визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156 та ч. 3 ст. 301 КК України - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 07.09.2018, яким ОСОБА_12 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 156 та ч. 3 ст. 301 КК України - змінити.

Зарахувати засудженому ОСОБА_12 в строк відбування покарання строк перебування у стаціонарному медичному закладі при проведенні судово психіатричної експертизи з 25.10.2017 по 14.11.2017 включно, за правилами, передбаченими ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

У зв`язку з набранням вироком законної сили, засудженого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затримати в залі суду та доставити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для організації виконання вироку в частині призначеного покарання.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з дня отримання ним копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4