Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
13 квітня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції з ДУ Маневицька ВК (№42) та Волинським апеляційним судом кримінальне провадження № 0002176 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Грузія, мешканця АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і призначено покарання шість років позбавлення волі.

Прийнято рішення рахувати строк відбуття покарання ОСОБА_5 з моменту його фактичного затримання-22.11.2019 року. Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироку законної сили залишено попередній тримання під вартою.

Судом вирішено питання щодо цивільних позовів: постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави в особі виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області 21360,34 грн. - витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення; на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 50000 грн, на відшкодування моральної шкоди 30000 грн.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 21 листопада 2019 року в проміжку часу між 14-15 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння на прибудинковій території за місцем свого проживання, що в АДРЕСА_1 , в ході конфлікту, що виник на грунті особистих неприязних відносин між ним та ОСОБА_9 , умисно завдав останньому два удари ногою в ліву частину тулуба, від чого потерпілий впав на коліна, а через незначний проміжок часу наніс ще два удари кулаком правої руки в ліву частину голови ОСОБА_9 , заподіявши тяжкі тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми із забоєм головного мозку важкого ступеня і гострою лівобічною півкулею субдуральною гематомою з вираженим дислокаційним синдромом та розвитком набряку головного мозку.

У поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 , покликаючись на незаконність вироку, не заперечуючи факту нанесення обвинуваченим потерпілому ОСОБА_10 двох ударів рукою в ліву частину голови, доводить, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, а призначене ОСОБА_5 покарання - ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі винного.

Апелянт вказує, що суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_11 - матері потерпілого, з яких слідує, що ОСОБА_5 наніс її сину тільки один удар ногою в спину зліва, від якого залишився синець, як і ряд інших письмових доказів, які спростовують висновки суду щодо нанесення ОСОБА_5 потерпілому двох ударів ногою в ліву частину тулуба. Зазначає, що обвинуваченому призначено надто суворе покарання без врахування даних щодо відсутності у ОСОБА_5 судимостей, наявності на утриманні двох малолітніх дітей та добровільного надання матеріальної допомоги потерпілому на відшкодування шкоди, а тому просить вирок суду змінити і застосувати щодо ОСОБА_5 положення ст.ст.75,76 КК України, відмовивши повністю у позові потерпілої ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди за недоведеністю позовних вимог та відсутністю доказів понесення витрат.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Потерпіла ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленою про день і час розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явилася. Заяв і клопотань не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора щодо законності вироку і залишення його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.

Згідно положень ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, і не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуто в суді першої інстанції.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 в умисному нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, за наведених у вироку обставин, підтверджується сукупністю розглянутих в судовому засіданні доказів, яким дана належна оцінка, і є обґрунтованим.

Всупереч твердженням, викладеним в апеляційній скарзі захисника-адвоката ОСОБА_7 про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального правопорушення та призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину і особі винного, як і доводам захисника про кількість нанесених ОСОБА_5 потерпілому тілесних ушкоджень та їх локалізацію, матеріали даного кримінального провадження містять достатньо належних і беззаперечних доказів, які свідчать про умисне заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 потерпілому. Характер і механізм завданих тілесних ушкоджень вказують, що ОСОБА_5 діяв з умислом, направленим на протиправне заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

Як в ході досудового розслідування, так і під час судового слідства обвинувачений вказував, що під час конфлікту між ним та потерпілим ОСОБА_9 , що виник на грунті особистих неприязних відносин, заподіяв останньому тілесні ушкодження кулаком в голову, однак не бажав настання тяжких наслідків, про що щиро шкодує, що підтвердив і при апеляційному розгляді.

Показання обвинуваченого ОСОБА_5 щодо механізму і обставин спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 не суперечать даним судово-медичної експертизи № 270 від 13 січня 2020 року ( а. с.78-81), згідно якої в потерпілого виявлені тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми із забоєм головного мозку важкого ступеню і гострою лівобічною півкулевою судбуральною гематомою з вираженим дислокаційним синдромом, розвитком набряку головного мозку стан після операції ( 22.11.2019 року) резакційна трепанація черепа зліва з видаленням гострої півкулевої субдуральної гематоми та апатико-абулічний синдром, що утворились від дії тупого твердого предмета ( предметів), можливо, від удару рукою людини, що виключається внаслідок падіння з висоти власного зросту.

Тілесні ушкодження голови ОСОБА_9 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення.

Твердження ОСОБА_5 і його захисника про те, що він не наносив удари по тілу потерпілого ОСОБА_9 , з яким після випитого спиртного відбувся конфлікт, в ході якого він заподіяв тільки два удари в голову потерпілого, не заслуговують на увагу та спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами.

Зокрема, за показаннями свідка ОСОБА_11 матері попілого ОСОБА_9 , під час застілля 21.11.2019 року на подвір`ї обвинуваченого, який запросив її та двох її синів ОСОБА_12 і Федора на шашлики, відбувся конфлікт між ОСОБА_5 та сином ОСОБА_9 з приводу крадіжки в обвинуваченого газового балону, в ході якого останній вдарив ногою її сина, який перебував у положенні навприсядки, у спину зліва, що узгоджується з протоколом слідчого експерименту від 10.01.2020 року за участі свідка ОСОБА_11 та з висновком експертизи № 270 від 13 січня 2020 року, де експерт зазначає, що по тілу потерпілого було нанесено не менше одного удару.

При апеляційному розгляді захисник та обвинувачений кваліфікацію дій за ч. 1 ст. 121 КК України не оспорюють, оскільки з досліджених судом дказів вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 умисно наніс два удари з достатньою силою в життєво-важливий орган голову ОСОБА_9 , і повинен був розраховувати на такі можливі наслідки, від яких здоров`ю потерпілого буде спричинено тяжку шкоду.

За роз`ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, з метою забезпечення правильного та однакового застосування законодавства при розгляді даної категорії справ, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Верховний Суд України в рішенні від 28 травня 2015 року № 5-25кс15 підкреслив, що в тому разі, коли особа, яка має навички у конфліктних ситуаціях завдавати сильного удару кулаком, несподівано (підступно) для потерпілого, саме кулаком цілеспрямовано і з великою силою наносить йому удар у життєво-важливий орган голову (щелепу), спричиняє тим самим тяжкі тілесні ушкодження, від яких той на місці помирає, то вона, діючи з такою силою, достеменно усвідомлює суспільно-небезпечний характер своїх дій і передбачає, що внаслідок такої її поведінки буде спричинено шкоду здоров`ю потерпілого. Водночас, цілеспрямовано наносячи удар в щелепу, ця особа не конкретизує у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено ним потерпілому. Тобто,в даному випадку, така особа діє із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона, хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.

У таких випадках винувата особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, хоча суд не мусить надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_5 стосовно його дій по відношенню до ОСОБА_9 , і вірно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, належним чином вмотивувавши свої висновки, які є переконливими.

При обранні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд, як видно з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, характеристики з місця проживання ( а.с. 140) та попереднього ув`язнення, за яким характеризується виключно позитивно ( а.с. 173), стан здоров`я ( а.с. 129), думку потерпілої та матері ОСОБА_9 , яка не настоювала на суворому покаранні за спричинення тяжких тілесних ушкоджень її сину, обставини, що помякшують покарання часткове добровільне відшкодування матеріальної шкоди (а.с.19-21), його молодий вік, та обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані сп`яніння, і обрав ОСОБА_5 за скоєне покарання в межах санкції ч.1 ст. 121 КК України.

Між тим, як слідує із технічного запису перебігу судового розгляду провадження в суді першої інстанції, ОСОБА_5 визнав свою вину у заподіянні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, настання якого не бажав, добровільно частково відшкодував матеріальну шкоду, зобов`язуючись і надалі надавати допомогу потерпілому, в тому числі, і по господарству, що має місце після вчинення злочину і знайшло своє підтвердження з боку матері потерпілого - ОСОБА_11 , яка ствердила, що дійсно після події сім`я обвинуваченого допомагає їхній сім`ї, як по господарству, так і по догляду за самим потерпілим, що свідчить про усвідомлення обвинуваченим своєї вини, фактичне щире розкаяння і дійсні наміри допомогти потерпілому у його реабілітації, про що в суді апеляційної інстанції зазначив і сам ОСОБА_5 .

Дані обставини, на думку колегії суддів, залишилися поза увагою суду, як і той факт, що ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, і перебуває у фактичних шлюбних відносинах, від яких народилося двоє дітей, має поведінкові розлади.( а.с. 138, 139).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, судам, з врахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо, належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, і тим, які активно сприяли розкриттю злочину, тощо.

Враховуючи наведене, і ту обставину, що ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому та приносить щирі вибачення потерпілим, колегія суддів вважає за можливе пом`якшити покарання обвинуваченому до мінімальної межі, встановленої санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.

Поряд з цим, відповідно до положень ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання лише за наявності цілого комплексу обставин, що пом`якшують покарання.

Як в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 в нетверезому стані умисно наніс тяжкі тілесні ушкодження в життєво-важливий орган голову ОСОБА_9 , а тому твердження сторони захисту щодо можливості застосування положень ст. 75 КК України відносно ОСОБА_5 не можна визнати переконливими.

Що ж до цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 , яка не була присутня під час проведення судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, то, на думку колегії суддів, суд першої інстанції належним чином вимог закону не дотримався і безпідставно стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 заявлені нею вимоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно вимог п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

При цьому, суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер та розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням та шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичнійособі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо, за наявності належних доказів понесених витрат.

З позовної заяви ОСОБА_8 (а.с. 17-22) слідує, що потерпілий ОСОБА_9 , який є її рідним братом, внаслідок отриманого тілесного ушкодження, потребує цілодобового догляду інших осіб, прийому життєво необхідних ліків та реабілітаційних заходів, що оцінюється нею у 60000 грн. матеріальної шкоди, та у 50000 грн. моральні страждання.

Однак, стягнута судом першої інстанції матеріальна шкода в сумі 50000 грн. на порушення вимог закону не підтверджена належними доказами, як і моральна шкода,розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Жодних доказів на придбання ліків чи продуктів харчування, а також доказів про сплату чи необхідність сплати за проходження реабілітації потерпілого, в тому числі, доказів здійснення догляду за потерпілим саме ОСОБА_8 , як і даних, що потерпілий потребує цілодобового догляду, матеріали кримінального провадження не містять, таких доказів не надано ні суду першої, ані апеляційній інстанції.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_8 проживає в Полтавській області, а потерпілий ОСОБА_9 мешкає разом із матір`ю в с. Підлужжя Ковельського району Волинської області, дані про участь ОСОБА_8 у житті потерпілого та понесення нею витрат на відновлення здоров`я потерпілого відсутні,а відтак, колегія суддів вважає, що в пред`явленому цивільному позові ОСОБА_8 слід відмовити повністю за відсутністю доказів, на підставі яких обгрунтовується завдана їй матеріальна і моральна шкода, що не позбавляє її права звернення за наявності відповідних доказів з цивільним позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2020 року щодо ОСОБА_5 змінити.

Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України на п`ять років позбавлення волі.

Відмовити потерпілій ОСОБА_8 у вимозі про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 матеріальної та моральної шкоди.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
(підпис) (підпис) (підпис)