Справа № 643/6080/21
Провадження № 1-кс/643/1665/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року слідчий суддя Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про арешт майна (автомобіля) у кримінальному провадженні №0006522 від 05.12.2014 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.289, ч.1 ст.358 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

06.04.2021 до Московського районного суду м. Харкова надійшло вказане клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про арешт майна (автомобіля) у кримінальному провадженні №0006522 від 05.12.2014 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.289, ч.1 ст.358 КК України, у якому заявник просить: накласти арешт на автомобіль марки KIA модель SPORTAGE, 2012 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , на діючий оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки KIA модель SPORTAGE, 2012 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , а також на ключі від вказаного транспортного засобу, що перебувають у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони їх відчуження, розпорядження та користування у будь-який спосіб.

На обґрунтування клопотання заявник зазначив, що 23.05.2012 ОСОБА_4 придбав автомобіль марки KIA модель SPORTAGE, 2012 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , держномер НОМЕР_2 , за гроші надані йому банківською установою. У вересні 2014 року у зв`язку із скрутним фінансовим становищем, останній вирішив продати ТЗ, розмістивши оголошення в мережі інтернет. Через мережу інтернет ОСОБА_4 познайомився та зустрівся з раніше незнайомим ОСОБА_6 , який погодився придбати автомобіль потерпілого марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року д.з. НОМЕР_2 , білого кольору, за умови виплати відразу на руки половини вартості автомобіля, тобто 12600 доларів США, а решту грошей ОСОБА_6 повинен буде щомісячно виплачувати в банк та погашати кредит за даний автомобіль. У період часу з 12.09.2014 по 17.09.2014, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , та іншими невстановленими в ході досудового розслідування особами, з метою незаконного заволодіння ТЗ, підробили офіційний документ, а саме нотаріальну довіреність, видану приватним нотаріусом ОСОБА_8 (реєстраційний запис № 981 від 12.09.2014, бланк НАЕ 184702), внесли до неї зміни шляхом механічних маніпуляцій. 17.09.2019 о 14.09 годині, перебуваючи в приміщенні ВРЕР-1 УДАІ в м. Києві, розташованому за адресою: вул. Академіка Туполєва, буд. 19, м. Київ, ОСОБА_7 за попередньою змовою та з відому ОСОБА_6 та інших невстановлених в ході досудового розслідування осіб, всупереч вищевказаної домовленості між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , з метою незаконного заволодіння ТЗ, використовуючи завчасно підготовлену та завідомо підроблену нотаріальну довіреність, видану приватним нотаріусом ОСОБА_8 (реєстраційний запис № 981 від 12.09.2014, бланк НАЕ 184702), у якій були внесені недостовірні відомості щодо особи, яку уповноважено користуватися ТЗ та недійсного зазначення щодо права розпорядження ТЗ, подав до ВРЕР-1 УДАІ в м. Києві заяву № 48501224 від 17.09.2014, на підставі якої проведено зняття з обліку ТЗ та подальше відчуження ТЗ на користь ОСОБА_9 , тим самим незаконно заволодівши ТЗ належним ОСОБА_4 . Після зняття з обліку ТЗ 17.09.2014, з вказаним автомобілем проведені наступні реєстраційні зміни: 23.09.2014 проведено вторинну реєстрацію ТЗ у ВРЕР ДАІ з обслуговування Золочівського та Перемишлянського районів при ГУМВСУ у Львівській області (держномер ТЗ змінено на НОМЕР_3 ; замінено свідоцтво про реєстрацію ТЗ з « НОМЕР_4 » на « НОМЕР_5 »; власник ОСОБА_9 ); 24.09.2014 проведено зняття з обліку ТЗ у ВРЕР ДАІ з обслуговування Золочівського та Перемишлянського районів при ГУМВСУ у Львівській області (держномер ТЗ змінено на НОМЕР_6 ; власник ОСОБА_9 ); 04.11.2014 проведено вторинну реєстрацію ТЗ у ВРЕР ДАІ з обслуговування АДРЕСА_2 , Рівненського та Здолбунівського районів підпорядкованого УМВС (держномер ТЗ змінено на НОМЕР_7 ; власник ОСОБА_10 ); 04.11.2014 проведено перереєстрацію ТЗ у зв`язку з заміною свідоцтва про реєстрацію ТЗ у ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Рівне, Рівненського та Здолбунівського районів підпорядкованого УМВС та замінено свідоцтво про реєстрацію ТЗ з « НОМЕР_5 » на « НОМЕР_8 ». Станом на 09.05.2020 ТЗ перебував у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_9 , виданий 15.08.2013 Костопольським РС УДМС України в Рівненській області, зареєстрованого Документ сформований в системі «Електронний суд» 05.04.2021 2за адресою: АДРЕСА_1 ; свідоцтво про реєстрацію ТЗ « НОМЕР_10 », реєстрацію проведено 24.12.2019 в ТСЦ 6342, держномер ТЗ змінено на НОМЕР_11 . У зв`язку з тим, що автомобіль є рухомим майном, а його поточна експлуатація наносить додаткові збитки потерпілому, оскільки акумулятор поступово розряджається природним чином, металеві вузли та агрегати виходять з ладу, відбуваються невідворотні зміни технічного стану автомобіля в цілому, просив накласти на нього арешт.

У судове засідання ініціатор клопотання не з`явився, до його початку подав заяву, в якій просив проводити судовий розгляд за його відсутності та відсутності ОСОБА_4 , та задовольнити клопотання у повному обсязі.

Слідчий Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_11 , у провадженні якого знаходиться кримінальне провадження №0006522 від 06.12.2014, у судове засідання не з`явився, до його початку подав заяву, в якій просив проводити судовий розгляд клопотання за його відсутності, у задоволенні клопотання відмовити, оскільки на даний час автомобіль перебуває у власності добросовісного набувача та підстав для арешту не вбачається. Надав матеріали кримінального провадження №0006522 від 06.12.2014 для огляду їх судом у судовому засіданні.

Відповідно до ч.4 ст.107 КПК України у разі неприбуття у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Слідчий суддя дослідивши клопотання та надані докази, матеріали кримінального провадження приходить до наступного висновку.

Згідно п.7 ч.2 ст.131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст.132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

За змістом ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч.1 ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.6 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Речовими доказами відповідно до ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Між тим, представник заявника як цивільний позивач, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ч.3 ст.171 КПК України, для відшкодування шкоди, завданої кримінальним провадженням, не наводить у ньому достатніх і належних доказів факту завдання йому шкоди і розміру цієї шкоди.

В матеріалах кримінального провадження №0006522 від 06.12.2014 міститься ухвала слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 17.04.2019, якою клопотання слідчого задоволено та накладено арешт на автомобіль марки KIA модель SPORTAGE, 2012 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , на діючий оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки KIA модель SPORTAGE, 2012 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , а також на ключі від вказаного транспортного засобу, що перебувають у володінні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 та фактично мешкає за адресою АДРЕСА_4 .

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 15.07.2019 клопотання задоволено. Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 17.04.2019 року у судовій справі №643/6063/19 на автомобіль марки KIA модель SPORTAGE, 2012 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , на діючий оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки KIA модель SPORTAGE, 2012 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , а також на ключі від вказаного транспортного засобу, що перебувають у володінні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 та фактично мешкає за адресою АДРЕСА_4 , по кримінальному провадженню №0006522 від 06.12.2014 року за ч.3 ст.289 та ч.1 ст.358 України.

При цьому, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що на даний час, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_10 власником автомобілю марки KIA модель SPORTAGE, 2012 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_11 , є ОСОБА_5 .

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до ст.29 Загальної декларації прав людини, «кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві». Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

З врахуванням наведеного, слідчий суддя зазначає, що заявником у клопотанні не доведено, що застосування заходу забезпечення кримінального провадження виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, у власності якої перебуває автомобіль, про який ідеться в клопотанні.

Крім того, до клопотання про арешт майна заявник не навів доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Судовим розглядом встановлено, що кримінальне провадження триває понад шість років, жодній особі (юридичній особі) не повідомлено про підозру, та заявником у клопотанні не доведені підстави вважати, що майно, на яке він просить накласти арешт, буде використано для відшкодування шкоди потерпілому, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Надані матеріали до клопотання, не підтверджують підстави і мету необхідності арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також не містять доказів щодо розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Згідно з положеннями ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 132, 170-173, 369, 371-372 КПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про арешт майна (автомобіля) у кримінальному провадженні №0006522 від 05.12.2014 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.289, ч.1 ст.358 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а особою, яка не була присутньою під час проголошення ухвали в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1