Провадження №11-сс/824/4694/2021 Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката, який діє в інтересах
власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали клопотання за апеляційною скаргою заявника (власника майна) ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України,
В С Т А Н О В И Л А :

25 червня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України, а саме на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 (частина квартири у розмірі 1/3) та за адресою: АДРЕСА_2 , які на праві приватної власності належать ОСОБА_8 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року вказане клопотання задоволено та накладено арешт на вказане у ньому нерухоме майно, що на праві приватної власності належать ОСОБА_8 . Обґрунтовуючи своє рішення, слідчий суддя зазначив, що арешт на вказане майно накладається з метою збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, а також відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень.

На вказану ухвалу слідчого судді заявник (власник майна) ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з ухвалою, вважає її необґрунтовано через неврахування слідчим суддею всіх обставин справи. Стверджує, що арешт на його квартири накладено безпідставно, оскільки він немає ніякого відношення до кримінального провадження, не є свідком чи підозрюваним, при цьому, матеріали клопотання не містять жодних доказів про його причетність до злочинів, а саме до кібератак компаній. Окрім цього зазначає, що арештоване майно було набуто ним у власність задовго до вчинення подій, що є предметом кримінального правопорушення, одна квартира була придбана ним у 2003 році відповідно договору купівлі-продажу, а інша була успадкована у 2015 році, тобто арештоване майно не може бути таким, що набуте злочинним шляхом. Просить скасувати ухвалу слідчого судді, якою було накладено арешт на його майно.

Заслухавши:
доповідача суддю апеляційного суду;
прокурора, який заперечував проти задоволення поданої апеляційної скарги, ухвалу слідчого судді просив залишити без змін, як законну та обґрунтовану;
адвоката, який діє в інтересах власника майна ОСОБА_8 ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив задовольнити її у повному обсязі;

ознайомившись з матеріалами клопотання та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів судового провадження та ухвали слідчого судді, Головним слідчим управлінням НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР становить інформація від компетентних органів Республіки Корея, відносно злочинної діяльності групи осіб, які використовуючи віддалене кероване шкідливе програмне забезпечення отримали доступ до серверів корейських компаній, та як наслідок подальшого розповсюдження шкідливої програми-вимагача для блокування інформації та подальшого витребування викупу за розблокування інформації.

Також, за відомостями отриманими від компетентних органів Республіки Корея установлено, що до вчинення кримінального правопорушення причетний ОСОБА_10 , який у подальшому здобуті злочинним шляхом грошові кошти використовує для купівлі нерухомості в елітних новобудовах м. Києва та київської області, а щоб приховати свої статки все оформлює на близьких друзів та знайомих, серед яких його бізнес партнер ОСОБА_8 , який не маючи офіційних доходів, які спів розмірні з його видатками, купує у приватну власність транспортні засоби, цінне нерухоме майно, земельні ділянки та інше.

Як установлено досудовим розслідуванням, у продовж нетривалого часу ОСОБА_8 придбав та зареєстрував на себе об`єкти нерухомого майна розташовані за адресами: АДРЕСА_1 (частина квартири у розмірі 1/3) та АДРЕСА_2

15 червня 2021 року постановою слідчого слідчої групи Головного слідчого управління НП України ОСОБА_11 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001091 від 05.11.2020 року, а саме квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 .

25 червня 2021 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва накладено арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 (частина квартири у розмірі 1/3) та за адресою: АДРЕСА_2 , які на праві приватної власності належать ОСОБА_8 , із забороною користування, розпорядження та відчуження.

Разом з тим, постановляючи ухвалу, слідчий суддя не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального законодавства України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положенням ч.1 ст.131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, ще встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Прокурором в клопотанні про арешт майна зазначено, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження до об`єктів нерухомості має на меті запобігти можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення або відчуження майна, яке визнано речовим доказом, та відповідно до ст.170 КПК України на таке майно може бути накладено арешт з метою його збереження.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що прокурором не доведені, а слідчим суддею не перевірені правові підстави для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні та для забезпечення даного кримінального провадження, матеріали справи не містять інформації щодо повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення в даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 .

Відомості про вчинення ОСОБА_8 злочину, до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені.

Не доведено значення вказаного майна для встановлення обставин у вказаному кримінальному провадженні і можливість використання його як доказу у кримінальному провадженні, який може бути зіпсований, знищений, перетворений, пошкоджений чи прихований.

Жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_4 , зберегло на собі сліди вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України, або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, колегія суддів з наданих апеляційному суду матеріалів провадження не вбачає.

Таким чином, клопотання не містить достатніх та допустимих, у розумінні ст.86 КПК України, доказів які б підтверджували причетність ОСОБА_8 , до обставин, які є предметом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, і жодних висновків компетентних органів щодо його незаконної діяльності до клопотання не долучено.

При цьому, вказані у клопотанні об`єкти нерухомого майна, зокрема квартира АДРЕСА_5 , на законних підставах, на підставі договору купівлі продажу, укладеного 04.11.2003 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та неповнолітнім ОСОБА_8 діючим за згодою матері ОСОБА_14 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 , зареєстрованого в реєстрі під №3533, була придбана ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та неповнолітнім ОСОБА_8 діючим за згодою матері ОСОБА_14 .

У подальшому, на підставі договору дарування частини квартири від 20.07.2016 року, ОСОБА_14 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_8 прийняв у дарунок 1/3 (одну третю) частину (частку) квартири АДРЕСА_5 , після чого набув права власності на 1/3 частину вказаної квартири.

Згідно підпункту 1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали судового провадження не містять даних про те, що договір купівлі продажу, укладений 04.11.2003 року чи договір дарування частини квартири від 20.07.2016 року, визнані судом недійсними та що взагалі вони оскаржувалися до суду, а отже вказані договори є дійсним, а ОСОБА_8 вважаєтьсядобросовісним набувачем 1/3 частки квартири АДРЕСА_5 , ще 20.07.2016 року.

Разом з цим, з наданих апеляційному суду матеріалів, а саме з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 16.10.2015 року та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2015 року, посвідчених приватним нотаріусом ОСОБА_16 , вбачається, що квартира АДРЕСА_4 , ОСОБА_8 була успадкована, право на спадщину було оформлено в установленому законом порядку.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності на інші речові права на нерухомі речі, зокрема, спадкове майно, підлягає державній реєстрації.
Тобто, право власності у набувача на таке майно виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, право власності на квартиру АДРЕСА_4 , ОСОБА_8 набув 16.10.2015 року.

Таким чином, об`єкти нерухомого майна, на які було накладено арешт, були набуті ОСОБА_8 задовго до вчинення подій, які є предметом кримінального провадження, а тому таке майно жодним чином не може бути набуте злочинним шляхом, як зазначено у клопотанні прокурора.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, та з метою конфіскації майна, як виду покарання, на які посилається орган досудового розслідування та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

За таких обставини, які вказують на необ`єктивність судового розгляду, апеляційна скарга заявника (власника майна) ОСОБА_8 , підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року, про арешт майна підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокуроравідділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України, а саме на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 (частина квартири у розмірі 1/3) та за адресою: АДРЕСА_2 , які на праві приватної власності належать ОСОБА_8 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.309, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заявника (власника майна) ОСОБА_8 , задовольнити.

Ухвалу слідчого суддіПечерського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України, а саме на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 (частина квартири у розмірі 1/3) та за адресою: АДРЕСА_2 , які на праві приватної власності належать ОСОБА_8 із забороною користування, розпорядження та відчуження, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження №0001091 від 05.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.361, ч.2 ст.209 КК України, а саме на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 (частина квартири у розмірі 1/3) та за адресою: АДРЕСА_2 , які на праві приватної власності належать ОСОБА_8 , із забороною користування, розпорядження та відчуження, відмовити.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ ________________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4