Справа № 199/5005/21
УХВАЛА
іменем України

09 липня 2021 року м. Дніпро

Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро клопотання дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000295 від 06.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України,

ВСТАНОВИВ:
08.07.2021 до суду надійшло клопотання дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню №0000295 від 06.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.
Клопотання обґрунтовується тим, що 06.07.2021 до ВП №1 ДРУП надійшов рапорт працівників УПП про те, що за адресою: м. Дніпро, Донецьке шосе, біля будинку 122К, виявлено транспортний засіб марки ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 . Під час перевірки транспортного засобу було виявлено ознаки втручання кустарним шляхом у номер кузову, на підставі чого, 06.07.2021 у період часу з 07 години 40 хвилин по 08 годину 10 хвилин, слідчим СВ ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_5 вилучено автомобіль ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію та ключі від нього.
За таких обставин, дізнавачем порушується питання про накладення арешту на автомобіль марки ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію та ключі від вказаного транспортного засобу.
У судове засідання дізнавач сектору дізнання та прокурор не з`явилися, про день, час та місце розгляду клопотання повідомлені належним чином.
Володілець майна до суду не з`явився.
Вивчивши подане клопотання та докази, якими обґрунтовується необхідність накладення арешту на нерухоме майно, слідчий суддя вважає необхідним у задоволенні поданого клопотання відмовити з наступних підстав.
Згідно зі ст.170 КПК України підставою для арешту автомобіля та ключів від нього є те, що вказане майно є майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, з огляду на вищенаведені підстави та документальні підтвердження.
Метою арешту, відповідно до положень статті 170 цього Кодексу, є збереження вказаного автомобіля, ключа від нього, як речових доказів, та їх подальше експертне дослідження з метою встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні.
Як вбачається з матеріалів справи, сектором дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000295, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.07.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.
06.07.2021 до ВП №1 ДРУП надійшов рапорт працівників УПП про те, що за адресою: м. Дніпро, Донецьке шосе, біля будинку 122К, виявлено транспортний засіб ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 . Під час перевірки транспортного засобу було виявлено ознаки втручання кустарним шляхом у номер кузову ( НОМЕР_2 ).
06.07.2021 у період часу з 07 години 40 хвилин по 08 годину 10 хвилин, під час огляду проведеного за адресою: м. Дніпро, вул. Новоселівська, буд. 17, слідчим СВ ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_5 було оглянуто та вилучено автомобіль марки ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію та ключі від нього.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
За ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Як визначено ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
За ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Дізнавач сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 не довела суду, що даний автомобіль, свідоцтво про реєстрацію та ключі є доказами вчинення кримінального правопорушення, оскільки відсутні будь-які дані щодо факту наявності самої події кримінального правопорушення. Крім того, дізнавачем не доведено суду, що саме позбавлення власника чи володільця майна права користуватись майном призведе до збереження речового доказу, та незастосування такого крайнього заходу, як арешт майна, приведе до його знищення чи приховування.
Крім того, клопотання дізнавача про накладення арешту на майно надійшло до суду 08.07.2021 поштовим відправленням, з відбитком календарного штемпеля на конверті, на якому взагалі не вбачається дата направлення такого клопотання до суду, у той час, як майно, на яке дізнавач просить накласти арешт, вилучено 06.07.2021.
Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Згідно з ч.1 ст. 116 КПК України, процесуальні дії мають виконуватися у встановлені КПК України строки.
Процесуальні строки це встановлені законом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії, а будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням КПК України (ч. 1, 2 ст. 113 КПК України).
Жодна процесуальна дія не може бути проведена, а жодне процесуальне рішення не може бути прийнято після закінчення строків встановлених КПК України, адже це буде порушенням принципу верховенства права, закріпленого в преамбулі Конвенції, ст.8 Конституції України та ст. 8 КПК України, відповідно до якого не допускається тлумачення закону, яке б несправедливо обмежувало права і свободи людини та безпідставно розширювало повноваження органів державної влади.
Частиною 1 ст.116 КПК України передбачено, що строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту, однак з відбитку календарного штемпеля на конверті, в якому знаходилось клопотання вбачається, що клопотання відправлено - 20.04.2021 року.
Будь-яких доказів на підтвердження факту подання клопотання в строк, визначений КПК України, дізнавачем надано не було.
Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку, що дізнавачем пропущено строк на звернення до слідчого судді з даним клопотанням, а питання про його поновлення слідчим не ставилось.
У свою чергу, відповідно до вимог п. 18 ст. 3 КПК України, слідчий суддя це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому КПК України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Тобто, за змістом вказаної норми однією з головних функцій слідчого судді є насамперед здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження під час досудового розслідування.
Статтею 2 КПК України одним із завдань кримінального провадження визначено забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування.
Відповідно до ч.1 ст.40-1 КПК України, дізнавач при здійсненні дізнання наділяється повноваженнями слідчого. Дізнавач несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення дізнання.
Згідно ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Таким чином, приходжу до висновку про необґрунтованість клопотання, а тому у його задоволенні слід відмовити.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 3, 22, 98, 100, 114, 168, 169, 171, 173, 237, 372, 376, 532 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000295 від 06.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України - відмовити.
Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

09.07.2021