Номер провадження: 11-кп/813/486/21
Номер справи місцевого суду: 522/2248/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 02.04.2020 року в кримінальному провадженні №0000222 від 05.01.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України, -

встановив:

оскаржуваним вироком суду першої інстанції:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Одеса, громадянка України, з середньо-спеціальною освітою, не заміжня, маюча на утриманні малолітню дитину 2017 року народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима в силу ст.89 КК України, -
визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з оскаржуваним вироком суду, ОСОБА_8 визнана винуватою за те, що вона, 05.01.2018 року, приблизно о 05 год. 00 хв., перебувала в гостях у малознайомого ОСОБА_10 в кімнаті №3 готелю «Анабель» по вулиці Катериненській, 14 в місті Одесі, де при спілкуванні з ОСОБА_11 , останній похизувався перед ОСОБА_8 наявними у нього грошовими коштами у розмірі 13000 доларів США. В цей час у ОСОБА_8 винник раптовий злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, а саме вищевказаних грошових коштів, належних ОСОБА_12 .

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 дочекалась, коли ОСОБА_11 засне. Далі, ОСОБА_8 , скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_11 спить та, усвідомлюючи, що за нею ніхто не спостерігає та її намірам ніхто не зможе перешкодити, умисно, із корисливих мотивів, з - під матрацу ліжка таємно викрала грошові кошти загальною кількістю 13000 доларів США номіналом по 100 доларів (що згідно курсу НБУ станом на 05.01.2018 року становить 364 130 гривень).

Заволодівши вищезазначеними грошовими коштами, ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зникла, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд.

Кримінальним правопорушенням потерпілому ОСОБА_11 спричинено матеріальний збиток на загальну суму 13000 доларів США (що згідно курсу НБУ станом на 05.01.2018 року становить 364 130 гривень).

Не погоджуючись з вироком суду прокурор Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу в якій не оскаржуючи вирок в частині кваліфікації дій обвинуваченої та доведеності її вини, посилається на невірне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначені покарання з підстав його невідповідності особі обвинуваченої та обставинам вчиненого злочину, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Інші учасники судового провадження з апеляційними скаргами не зверталися.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинувачену та її захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена у великих розмірах, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в повному обсязі.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок районного суду на відповідність його вимогам закону в межах поданої апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про його законність та обґрунтованість.

Порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що він порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченій ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, і чи повинна вона його відбувати, суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів; обставини вчинення злочину, суспільну небезпеку злочину; відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої та наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме: наявність на утриманні малолітньої дитини 2017 року народження; часткове відшкодування завданої злочином шкоди; відсутність претензій з боку потерпілого, а тому, на думку апеляційного суду, на законних підставах прийшов до висновку про можливість звільнення обвинуваченої від відбування покарання з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України.

Апеляційний суд вважає непереконливими доводи прокурора про м`якість призначеного покарання обвинуваченій, оскільки суд дав вірну оцінку особі обвинуваченої, яка в силу ст.89 КК України раніше не судима, має на утриманні малолітню доньку 2017 року народження, а також те, що обвинувачена частково відшкодувала шкоду потерпілому та останній претензій майнового характеру не заявляв та з позовом не звертався.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченій покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для її виправлення та попередження вчинення обвинуваченою нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його м`якість, апеляційний суд підстав не вбачає.

За таких обставин, оскільки апеляційна скарга прокурора не містить у собі достатніх підстав для зміни або скасування вироку суду, та судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції при ухвалені вироку, апеляційний суд вважає необхідним вирок районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 02.04.2020 року відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженої за ч.4 ст.185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4