ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/414/21 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15 - ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.
Строк покарання обвинуваченому ОСОБА_7 визначено відраховувати з дня його фактичного затримання - з 09.06.2018 року.

Вказаним вироком встановлено, що 09 червня 2018 року приблизно о 03 год. 00 хв. ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі, знаходячись біля будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , під час сварки з раніше незнайомим ОСОБА_8 , що виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи умисно, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер та наслідки своїх дій, свідомо допускаючи їх настання, дістав ніж, яким наніс ОСОБА_8 декілька ударів ножем в область правого плеча, лівого бедра та в область грудної клітини, де знаходяться життєво важливі органи людини, спричинивши потерпілому, згідно висновку експерта №09-2993/2018 від 17.09.2018 наступні тілесні ушкодження: проникаюче колото - різане поранення передньої черевної стінки з пошкодженням нижнього полюса селезінки, пасма великого сальника, діафрагми з проникненням в ліву плевральну порожнину.
Це поранення супроводжувалося внутрішньочеревною кровотечею та лівостороннім гемопневматораксом, дане поранення відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння. Колото-різане поранення правого плеча з пошкодженням м`яких тканин і кровотечею, непроникаюче колото-різане поранення правої пахової області, непроникаюче колото-різане поранення нижнього відділу грудини, непроникаюче колото-різане поранення в третьому міжребер`ї по передній паховій лінії зліва, непроникаюче колото-різане поранення лівої пахової області, непроникаюче колото-різане поранення сідничної області, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад шести днів, але не більше як три тижні.
Ці ушкодження утворилися від ударної травматичної дії (достатньої для формування вищевказаних ушкоджень) гострого предмету, який мав колюче - ріжучі властивості.:
Таким чином, виконавши усі дії, які вважав ОСОБА_7 необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілому була своєчасно надана медична допомога.

Не погодившись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_7 подали на нього апеляційні скарги.

В своїх апеляційних скаргах:

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить скасувати вирок Київського районного суду м. Харкова від 16.03.20020 року стосовно ОСОБА_7 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення. Просить ухвалити новий вирок та призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15 - ч.1 ст. 115 КК України покарання у виді 9 років позбавлення волі.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу прокурор зазначає, що судом при призначенні засудженому покарання не було враховано, що жодної пом`якшуючої обставини, які передбачені ст. 66 КК України, під час судового слідства не встановлено, обвинувачений намагався покинути місце скоєння злочину, не намагався надати потерпілому медичну допомогу, при затриманні співробітниками охорони чинив опір, не відшкодував потерпілому завдані збитки, які останній поніс внаслідок проходження лікування, вину не визнав, не проявив щирого каяття. Наведені обставини, на думку апелянта, свідчать про антисоціальну поведінку обвинуваченого, адже на момент затримання ОСОБА_7 ніде не працював, законного джерела доходів для забезпечення свого існування не мав, обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину;

- захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок Київського районного суду м. Харкова від 16.03.2020 року стосовно ОСОБА_7 , у зв`язку з тим, що судом були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, - призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції. Позовну заяву ОСОБА_8 залишити без задоволення.
В своїх апеляційних доводах захисник посилається на те, що суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, дав невірну правову оцінку обставинам події, його висновки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, також суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на їх висновки, до того ж суд не звернув уваги на те, що докази по справі суперечать один одному, що завадило довести вину осудженого поза розумного сумніву, суд допустив однобічність та неповноту судового розгляду, що привело до порушення забезпечення здійснення кримінального провадження на основі змагальності, юридична оцінка дій засудженого є неправильною. Також суд не забезпечив ОСОБА_7 належним чином право на захист;
- суд не надав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_9 , свідків - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які, з їх слів, знаходилися у стані алкогольного сп`яніння в день подій, які інкриміновані обвинуваченому;
- суд безпідставно не взяв до уваги пояснення обвинуваченого про те, що він не пам`ятає про події, які були 09 червня 2018 року, внаслідок отриманої травми голови;
- твердження суду про те, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 повідомили в судовому засіданні, що потерпілий кричав про те, що його порізали, та ОСОБА_7 почав бігти за потерпілим, але останній залишився живим, у зв`язку з тим, що йому була надана медична допомога, не відповідають дійсності та не підтверджуються дослідженими в ході судового розгляду доказами;
- в оскаржуваному вироку не відображені показання свідка ОСОБА_16 , який допитувався в суді першої інстанції;
- показання свідків, що відображені у судовому рішенні та якими суд обґрунтував свої висновки, не відповідають показанням, які надані ними під час судових засідань;
- як ОСОБА_7 , так і свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_17 показали, що вони не бачили жодного удару ножем в спину ОСОБА_18 , хоча знаходилися на відстані від метру до двох, а місце перед рестораном було добре освітлене. Суд, в порушення вимог ст.374 КПК України, жодним чином не мотивував, чому він віддав перевагу показанням потерпілого, а не показанням обвинуваченого та всіх чотирьох свідків;
- свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 жодного удару ножем не бачили. ОСОБА_11 вважає, що один удар бачила, але куди точно,- не пам`ятає;
- суд, в порушення вимог ст.374 КПК України, не відобразив у вироку, що на ОСОБА_20 ззаду був здійснений неспровокований напад людиною з компанії потерпілого;
- суд жодним чином не дав правової оцінки подіям, які є протиправними та відбулися безпосередньо перед подіями, які інкримінуються осудженому, а саме: конфлікт між ОСОБА_12 та потерпілим, розпочатий саме за ініціативою останнього; неспровокований напад на ОСОБА_20 ззаду людиною з компанії потерпілого, в результаті якого він був збитий на землю; відкрите викрадення майна ОСОБА_20 потерпілим, яке потерпілому вдалося;
- суд не встановив коли саме між ОСОБА_20 та потерпілим виникли неприязні стосунки та коли в нього з`явився мотив вбивства: в момент конфлікту між ОСОБА_12 та потерпілим, розпочатого саме за ініціативою останнього в момент нападу на ОСОБА_20 ззаду людиною з компанії потерпілого, в результаті якого він був збитий на землю, чи в момент відкритого викрадення майна ОСОБА_20 потерпілим;
- обвинувачений категорично заперечував наявність умислу не тільки на вбивство, а й на умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження;
- як вбачається з показань потерпілого, він не сприймав дії ОСОБА_7 як такі, що направлені на його вбивство, оскільки удари не були цілеспрямованими і ОСОБА_7 не висловлював йому погроз вбивством, до того ж потерпілий усвідомлював (навіть з урахуванням того, що він знаходився у нетверезому стані) протиправність свої дій, які передували отриманню їм тілесних ушкоджень;
- спричинені тілесні ушкодження потерпілому також не підтверджують спрямованість умислу ОСОБА_7 саме на умисне вбивство ОСОБА_8 ;
- під час досудового слідства захисником заявлено клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи щодо розв`язання питань сторони захисту про отримання потерпілим тілесних ушкоджень, але постановою слідчого в задоволенні клопотання було відмовлено;
- експертом не досліджувався ані одяг потерпілого зі слідами ушкоджень, які виникли при спричиненні йому тілесних ушкоджень, ані ніж, яким, на думку сторони звинувачення, були нанесені тілесні ушкодження. Куди зник одяг потерпілого зі слідами ушкоджень під час досудового слідства встановити вбачається неможливим;
- судом безпідставно було відмолено в задоволенні клопотання про призначення по справі комісійної судово-медичної експертизи;
- при проведенні судово-психіатрична експертиза №539 від 09.07.2018 року експертами не було враховано, що обвинувачений не перебував у стані алкогольного сп`яніння та експерти не дали оцінки тому, що до того, як ОСОБА_7 здійснив дії, які є інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, він отримав сильний удар в область голови;
- також під час досудового слідства, але пізніше виготовлення висновків експертизи, та судового слідства були допитані свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , які не були допитані до проведення експертизи, але під час судового слідства показали, що поведінка Рябовола неадекватна. Судом був досліджений відеозапис затримання ОСОБА_7 , з якої вбачається, що поведінка його після затримання не є поведінкою людини, яка може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Цей відеозапис експертам не надавався;
- судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання захисника про призначення повторної судово-психіатричної експертизи;
- без інструментального дослідження тілесних ушкоджень в області голови ОСОБА_7 неможливо встановити ані часу їх нанесення, ані місця, ані обставин спричинення, ані їх ступеня тяжкості;
- судом необґрунтовано було відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про: виклик в судове засідання та допит у якості свідка лікаря КНП «МКЛШНМД ім. проф. Мещанінова», який складав консультативний висновок лікаря-фахівця №10/6624 від 09.06.2018 року - ОСОБА_26 ; призначення інструментального дослідження у вигляді магнітно-резонансної томографії головного мозку ОСОБА_7 , яке провести в "МКЛШНМД ім. проф. Мещанінова"; призначення додаткової судово-медичної експертизи стосовно ОСОБА_7 ;
- консультативний висновок лікаря-фахівця №10/6624 від 9.06.2018 року КНП «МКЛШНМД ім. проф. Мещанінова» суперечить всім іншим матеріалам справи, що також призводе до неможливості установити ані локалізацію тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , ані їх важкість;
- суд ухвалив вирок, який обґрунтував недопустимими доказами, а саме протоколом огляду місця події від 9.06.2018 року, протоколом впізнання ножа ОСОБА_27 , протоколом пред`явлення особи для впізнання ОСОБА_28 ;
- в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що його заставили «впізнати» ніж працівники поліції;
- відносно ОСОБА_7 були здійснені протиправні дії, які передували вчинення їм протиправних дій, що залишилося поза уваги суду;
- дії обвинуваченого невірно кваліфіковано органом досудового розслідування та судом;

- обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок районного суду, обґрунтовуючи це тим, що інкримінований йому злочин він не вчиняв; був вимушений захищатися від протиправних дій інших осіб, внаслідок яких сам отримав тілесні ушкодження та погано пам`ятає зазначені події; свідків, які бачили, що він наносив потерпілому удари ножем, немає; умислу на позбавлення життя потерпілого у нього не було; суд безпідставно відмовив у призначені судової експертизи для встановлення механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому та додаткової судово-психіатричної експертизи; він не вживав алкогольні напої до інкримінованих йому подій; ніж, який долучений до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу, не є його; як цей ніж опинився у нього, він не знає.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту; доводи прокурора, які просив задовольнити його апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що усі подані апеляційні скарги не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження і доводи апеляційної скарги захисника, встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_29 злочинів згідно пред`явленого обвинувачення та обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні незаконного вирощування конопель в кількості від 10 до 50 рослин та незаконного виготовлення, придбання, зберігання наркотичних засобів, без мети збуту.
На підтвердження винуватості ОСОБА_7 та доведеності його вини у вчиненні злочину згідно пред`явленого обвинувачення, суд обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_27 , ОСОБА_15 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 та ОСОБА_33 , які були ретельно допитані під час судового розгляду за участю сторони захисту та обвинувачення.
Так, потерпілий ОСОБА_8 пояснив в суді першої інстанції, що 08.06.2018 року він працював в ресторані «Пушка». Вийшов з роботи 03 год. 00 хв. і побачив як біля ресторану ОСОБА_7 і ОСОБА_27 розгойдують дерево тую. Він закричав, що вони роблять. ОСОБА_27 пішов на нього. В цей час він побачив на землі лежить ОСОБА_14 , якою разом з ним працює, а зверху на ній ОСОБА_7 головою на її грудях. ОСОБА_8 , намагався затримати ОСОБА_7 , схопив за рюкзак, який виявився в його руках. ОСОБА_8 нахилився підняти ОСОБА_14 і в цей час ОСОБА_7 лівою рукою тримався за його ногу, а правою рукою наносив удари ножем три рази, в тому числі в сідницю, в плече. Коли ОСОБА_7 піднявся, то вдарив його ножем в грудну клітку. Усього ОСОБА_7 , заподіяв 7 ударів ножем. Після цього ОСОБА_7 пішов на нього з ножем і в цей час ОСОБА_8 побіг від нього по вул. Пушкінській м. Харкова. ОСОБА_7 , продовжував його переслідувати, далі через болі він не пам`ятає подій, що відбувалися.
Свідок ОСОБА_14 надала в суді першої інстанції показання про те, що після закінчення робочого дня 08.06.2018 року, вона з співробітниками вийшла з роботи близько 03 год.00 хв. Поруч проходила компанія і двоє з компанії ОСОБА_7 і ОСОБА_27 почали розгойдувати з метою вирвати з землі дерево тую, яка росла біля ресторану. ОСОБА_8 пішов зробити їм зауваження і опинився між ОСОБА_27 і ОСОБА_7 ОСОБА_27 вдарив ОСОБА_8 , В цей час ОСОБА_7 руками бив ОСОБА_8 по тілу. Дивлячись на це, ОСОБА_14 з розбігу стрибнула на ОСОБА_7 , він впав і потягнув її на себе. ОСОБА_7 лежав на ОСОБА_14 і почав підніматися, почалася бійка між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , вона почула крик ОСОБА_8 , який кричав, що його порізали. Вона бачила отблекс ножа у руках ОСОБА_7 . Свідок бачила як ОСОБА_7 лівою рукою хапався за ногу ОСОБА_8 , підтягувався і в цей час наносив удари правою рукою по тілу ОСОБА_8 , ОСОБА_8 побіг по АДРЕСА_3 за ним побіг ОСОБА_7 . Надалі вона бачила як ОСОБА_7 і ОСОБА_27 побігли в сторону.
Свідок ОСОБА_27 пояснив під час судового розгляду в місцевому суді, що він разом з ОСОБА_7 були на території ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Він з ОСОБА_7 підійшов до ялинки і стали її трусити. ОСОБА_8 підбіг до свідка і почав його бити. В цей час ОСОБА_7 почав битися з ОСОБА_8 . Приблизно через пару хвилин до свідка підбіг ОСОБА_7 і сказав «побігли звідси, я з ним побився, він походу зараз помре». Свідок не бачив моменту нанесення ударів ножа з боку ОСОБА_7 , але бачив ніж у ОСОБА_7 і свідку стало зрозуміло, що ОСОБА_7 вдарив ножем ОСОБА_8 .
Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона працює прибиральницею ресторану «Пушка». Вона бачила як двоє молодих людей розгойдували дерево тую, розташовану біля ресторану. В цей час ОСОБА_14 стрибнула на ОСОБА_7 , вони впали. ОСОБА_34 почав її піднімати і закричав що його порізали. В руках у ОСОБА_7 був ніж, самих ударів свідок не бачила.
Свідок ОСОБА_35 надала в районному суді показання про те, що вона працює адміністратором ресторану «Пушка» і бачила як була бійка між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і побачила як тримаючись за бік ОСОБА_8 біг вулицею, а за ним біг ОСОБА_7 , вона викликала швидку допомогу.
Свідок ОСОБА_31 також надав в суді першої інстанції показання про те, що працює охоронцем, був виклик. Він побачив двох молодих людей і став кричати: «Стояти!», вони почали тікати, ОСОБА_7 кинув у свідка напилок, свідок наздогнав і затримав ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_32 пояснила в суді першої інстанції, що в момент конфлікту вона побачила ніж у руках ОСОБА_7 , яким він вдарив ОСОБА_8 вниз живота, вона побігла і стала кричати про допомогу.
Свідок ОСОБА_36 надала показання про те, що вона працює слідчим, 09.06.2018 року був виклик. Коли вона з`явилась, то побачила затриманого ОСОБА_7 , який добровільно видав ніж, рюкзак і сумку.
Вищезазначені свідки та потерпілий ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань і стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що свідки мають особисту зацікавленість щодо розгляду цього кримінального провадження чи вони мають намір обмовити обвинуваченого.
Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , є безпідставними, оскільки останні надавали в суді першої інстанції послідовні пояснення, показання, які викладені в оскаржуваному вироку, відповідають їх показанням, які вони надали в ході судового розгляду.
Будь-яких доказів про те, що свідки та потерпілий не могли пам`ятати події, які мали місце згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинуваченим та його захисником суду апеляційної інстанції не надано, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника в цій частині є безпідставною.
Твердження сторони захисту твердження суду про те, що ОСОБА_7 біг за потерпілим не відповідають дійсності є безпідставними, оскільки спростовуються зазначеними вище показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_30 , які вони надавали під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Апелянтами також не наведено в їх апеляційних скаргах, яким чином не відображення в оскаржуваному вироку показань свідка ОСОБА_16 , які він надавав в судовому засіданні 09.07.2019 року (арк.140-141 т.2, арк.196 т.3), могли вплинути на висновки суду щодо невизнання ОСОБА_7 винним за пред`явленим обвинуваченням.
Колегія суддів також критично відноситься до доводів захисника, що судом не перевірено версію сторони захисту про вчинення злочину стосовно самого ОСОБА_7 під час інкримінованих йому подій, оскільки вони суперечать та виходять за межі вимог ст.337 КПК України.
Крім того, ці зазначені в апеляційній скарзі захисника обставини були предметом перевірки у кримінальному провадженні №0001426 від 07.11.2018 року, за наслідками розслідування якого було ухвалено рішення про закриття кримінального провадження від 21.12.2018 року (арк.172-176 т.3).
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції навів в оскаржуваному вироку ті докази, в тому числі показання свідків, які вважав необхідним та достатнім для підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

Апеляційні доводи захисника про те, що в оскаржуваному судовому рішення невірно відображені показання свідка ОСОБА_31 , не відповідають дійсності, оскільки спростовуються звукозаписом судового засідання від 10.06.2019 року (арк.40 т.2, арк.198 т.3).
Щодо апеляційних доводів сторони захисту про те, що ніхто зі свідків безпосередньо не бачив, як обвинувачений наносив потерпілому удари ножем, з урахуванням швидких та динамічних подій, які відбувалися згідно формулювання обвинувачення, не спростовують показання потерпілого ОСОБА_8 , який бачив як обвинувачений ОСОБА_7 наносив йому удари; свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які чули як потерпілий говорив, що його «порізали»; свідка ОСОБА_27 , якому ОСОБА_7 сказав, що потрібно покинути місце пригоди, оскільки потерпілий може померти; свідка ОСОБА_32 , яка показала, що в момент конфлікту вона побачила ніж у руках ОСОБА_7 , яким він вдарив ОСОБА_8 вниз живота.
Обвинуваченим та його захисником не надано суду доказів, які свідчили про особисту зацікавленість вищезазначених свідків у розгляді цього кримінального провадження, оскільки ці свідки ретельно допитувалися в ході судового розгляду в суді першої інстанції, вони надавали детальні показання про обставини вчиненого ОСОБА_7 злочину, попереджалася про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому підстав вважати, що свідки мають намір оговорювати обвинуваченого немає.
Згідно ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, у зв`язку з чим апеляційні доводи сторони захисту в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку дані, що містяться у:
- протоколі огляду місця події від 09.06.2018 року, в якому зафіксовано об`єкт - ділянка місцевості перед центральним входом до ресторану «Пушка» за адресою: АДРЕСА_3 . На алеї напроти будинку АДРЕСА_4 знаходяться серветки білого кольору з плямами бурого кольору;
- протоколі огляду місця події від 09.06.2018 року, з якого вбачається, що при огляді ОСОБА_7 видав складний ніж, на якому виявлено нашарування бурого кольору, було вилучено, ніж, напилок, куртка, безпальцеві печатки;
- протоколі проведення слідчого експерименту від 18.06.2018 року, згідно якого ОСОБА_8 добровільно пояснив та показав про обставини 09.06.2018 року, як ОСОБА_7 спричинив удари ножем у ягодицю, у область плеча, у пахову область, в область грудної клітки;
- протоколі пред`явлення особи для впізнання від 09 червня 2018 року, в якому зафіксовано як свідок ОСОБА_15 впізнає ОСОБА_7 як особу, яка спричинила поранення ОСОБА_8 ;
- протоколі пред`явлення особи для впізнання від 09 червня 2018 року, в якому зафіксовано як свідок ОСОБА_14 впізнає ОСОБА_7 як особу, яка спричинила поранення ОСОБА_8 ;
- постанові про визнання предметів речовими доказами від 20.06.2018 року, якою визнано диск із записом телефонної розмови речовим доказом;
- протоколі огляду предметів;
- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімком, яким зафіксовано, як потерпілий ОСОБА_8 впізнає ОСОБА_7 , як особу, яка спричинила йому телесні ушкодження ножем;
- висновку судово-психіатричної експертизи № 539, в якому зазначено, що ОСОБА_7 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі дисоціального розлладу особистості. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 виявляв ознаки вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_7 відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує;
- протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 24.07.2018 року, в якому зафіксовано ознайомлення та вилучення медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_8 № 4094 на 50 арк.;
- протоколі пред`явлення речей для впізнання від 09.10.2018 року, в якому зафіксовано, як свідок ОСОБА_27 впізнає розкладний ніж під №3 та повідомляє, що саме цей ніж перебував в руках у ОСОБА_7 09.06.2018 року поблизу кафе « Пушка» під час імітування спилювання ялинки;
- постанові про визнання предметів речовими доказами від 27 червня 2018 року;
- протоколі огляду тимчасового доступу до речей і документів від 09.07.2018 року, в якому зафіксовано про ознайомлення із медичною картою хворого ОСОБА_7 ;
- висновку експерта № 09-2524/2018 від 18.06.2018 року, згідно якого, у потерпілого ОСОБА_8 мало місце:
1. Проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки з пошкодженням нижнього полюса селезінки, пасма великого сальника, діафрагми з проникненням в ліву плевральну порожнину. Це поранення супроводжувалося внутрішньочеревною кровотечею та лівосторонній гемопневматораксом.
2. Колото-різане поранення правого плеча з пошкодженням м`який тканин і кровотечею
З. Непроникаюче колото-різане поранення правої пахвовій області.
4. Непроникаюче колото-різане поранення нижнього відділу грудини.
5. Непроникаюче колото-різане поранення в третьому міжребер`і про передній пахвовій лінії зліва.
6. Непроникаюче колото-різане поранення лівої пахової області.
7. Непроникаюче колото-різане поранення правої сідничної області.
Усі вказані колото-різані поранення у гр-на ОСОБА_8 утворилися від колюче-ріжучої дії гострого предмета, особливості якого в цих ушкодженнях не відобразилися.
За ступенем тяжкості проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки це тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя (п.п.2.1.1 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень Наказ № 6 від 17.01.1995 р МОЗ України»).
Всі непроникаючі колото-різані рани, які піддавалися хірургічній обробці накладанням швів за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоровя тривалістю понад 6-ти днів, але не більше як 3 тижні (21 день), (згідно п.п. 2.3.1.а, 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.95 р.).
Характер та локалізація тілесних ушкоджень у гр-на ОСОБА_8 не є типовими для самоспричинення;
- висновку експерта №09-2993/2018 від 17.09.2018 року, згідно якого, у потерпілого ОСОБА_8 мало місце наступні тілесні ушкодження: згідно «Висновку експерта» № 09-2524/2018 у громадянина ОСОБА_8 мали місце наступні тілесні ушкодження:
1. Проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки з пошкодженням нижнього полюса селезінки, пасма великого сальника, діафрагми з проникненням в ліву плевральну порожнину. Це поранення супроводжувалося внутрішньочеревною кровотечею та лівостороннім гемопневматораксом.
2. Колото-різане поранення правого плеча з пошкодженням м`яких тканин і кровотече.
3. Непроникаюче колото-різане поранення правої пахвовій області.
4. Непроникаюче колото-різане поранення нижнього відділу грудини.
5. Непроникаюче колото-різане поранення в третьому міжребер`ї по передній пахвовій лінії зліва.
6. Непроникаюче колото-різане поранення лівої пахової області.
7. Непроникаюче колото-різане поранення правої сідничної області.
Ці ушкодження утворилися від ударної травматичної дії ( достатньої для формування вищевказаних ушкоджень) гострого предмету, який мав колюче-ріжучі властивості, але індивідуальні особливості цього предмету не відобразились в пошкодженні або відсутній їх опис у наданій медичній документації. Також слід відмітити, що встановлювання «...конструктивні особливості, матеріал, наявність забрудненості, його особливості...» не входить до компетенції судово-медичного експерта.
Виходячи із обєктивних судово-медичних даних, судити про послідовність утворення вищезазначених ушкоджень не є можливим, тому що вони могли утворитися у короткій проміжок часу між собою.
Встановлення «...наявність взаємного переміщення нападника та потерпілого...» не потребує спеціальних знань у галузі судово-медичної експертизи та встановлюється в рамках слідчо(розшукових)-оперативних заходів.
За ступенем тяжкості проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки це тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя. (П.п.2.1.1 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень Наказ № 6 від 17.01.1995 р МОЗ України»).?
Всі непроникаючі колото-різані рани, які піддавалися хірургічній обробці накладанням швів за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоровя тривалістю понад 6-ти днів, але не більше як 3 тижні (21 день), (згідно п.п. 2.3.1.а, 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.95р.)
Покази потерпілого ОСОБА_37 , надані ним в ході проведення слідчого експерименту від 07.09.2018 року, в цілому не суперечать обєктивним судово - медичним даним в частині терміну, локалізації, механізму спричинення встановлених у нього тілесних ушкоджень при заподіяні травматичних впливів 09.06.2018 року ножем?
У своїх показах ОСОБА_7 , під час проведення слідчого експерименту від 13.09.2018 року у статусі підозрюваного не розкриває конкретний механізм, кількість та спосіб спричинення тілесних ушкоджень, встановлених у гр. ОСОБА_8 , а також не вказує конкретні анатомічні ділянки, які піддавались травматизації.
Виходячи із вищевикладеного дати оцінку цім показам у судово-медичному відношенні не є можливим.
Для відповіді на питання №3 та №7 потрібно вказати уточнені (конкретні) умови (дані).
Вирішення питання про «самозахист» тілесних ушкоджень, не входить до компетенції судово-медичного експерта, так як включає в себе юридичне поняття.
- висновку експерта за № 09-2931/2018 від 10.09.2018 року, згідно якого на підставі даних судово - медичної експертизи за матеріалами справи гр. ОСОБА_7 , з урахуванням даних із наданої медичної документації, приходжу до наступних висновків: 1,2,3,4. Згідно медичної документації у гр. ОСОБА_7 мали місце наступні тілесні ушкодження: садна у ділянці правого та лівого колінних суглобів, у ділянці правого та лівого ліктьових суглобів, на правій та лівій кисті; множинні подряпин на передпліччях обох рук.
Садна утворились, вірогідніше за все, внаслідок дії тупих твердих предметів, за механізмом удару-тертя. Зазначені множинні подряпини на передпліччях обох рук утворились, вірогідніше за все, внаслідок предмету, що мав обмежену діючу поверхню.
Вказані тілесні ушкодження були отримані не пізніше дати встановлення у лікувальному закладі. Однак більш детально встановити індивідуальні особливості діючих предметів та давність утворення вказаних ушкоджень не є можливим у звязку з відсутністю опису їх морфологічних особливостей у наданій медичній документації.?
За ступенем тяжкості садна та множинні подряпини викликають незначні скороминущі наслідки, тривалість яких не перевищує 6 діб і за цією ознакою відносяться до легких тілесних ушкоджень (відповідно до п.п. 2.3.2.«б», 2.3.5., «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року).
Діагноз «Забій на правому плечі», що встановлений гр. ОСОБА_7 , не може бути прийнятий до уваги при встановленні ступеню тяжкості, так як встановлений на підставі субєктивних факторів та не підтверджується обєктивними судово-медичними даними - наявністю будь-яких ушкоджень (синець, садно, рана тощо) в цій ділянці (примітка до п. 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступенів тяжкості тілесних пошкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року).
Вирішення питання про «самоспричинення» тілесних ушкоджень, не входить до компетенції судово-медичного експерта, так як включає в себе юридичне поняття.
Будь-яких судово-медичних даних стосовно утворення тілесних ушкоджень в результаті падіння (неодноразових падінь) з висоти власного росту встановлено не було, у звязку з чим відповісти на дане питання ухвали не є можливим.
- висновку експерта № 14/1298-Дм/18 від 05 липня 2018 року, в якому зазначено, що на рюкзаку, вилученому в ході огляду за адресою: АДРЕСА_5 , знайдена кров, походження якої від ОСОБА_8 не виключається;
- висновку експерта № 14/1322 Дм/18 від 02 липня 2018 року, в якому зазначено, що на чоловічих кросівках вилучених 09.06.2018 року в ході обшуку затриманого ОСОБА_7 наявності крові не встановлено;
- висновку експерта № 14/1320 Дм/18 від 02 липня 2018 року в якому зазначено, що на брюках / об`єкти №№1, 4-6/, вилучених під час обшуку затриманого ОСОБА_7 знайдена кров походження якої від потерпілого ОСОБА_37 не виключається;
- висновку експерта 15№602-Дм/2018 р. від 02 липня 2018 року, в якому зазначено, що при проведенні судово-медичної експертизи розкладного ножу, вилученого під час огляду місця події 09.06.2018 року за адресою: АДРЕСА_5 , на клинку знайдені сліди крові людини, в якій виявлені антиген А, на клинку знайдені сліди крові людини, в якій виявлені антиген А. Таки чином, сліди крові могли походити від людини з групою крові А(!!) з ізогемаглютиніном анти В, в тому числі і від потерпілого ОСОБА_8
- висновку експерта 15№603-Дм 2018 р. від 03 липня 2018 року, з якого вбачається, що при проведенні судово медичної експертизи напилку, вилученого під час огляду місця події 09.06.2018 року за адресою: АДРЕСА_5 , на робочій частині знайдені сліди крові людини, які могли походити від людини з групою крові А(!!) з ізогемаглютиніном анти В, в тому числі і від потерпілого ОСОБА_8 .

Жодних підстав, які б свідчили про тиск на обвинуваченого з боку співробітників поліції при проведенні огляду місця події від 09.06.2018 року (арк.65-67, 68-78, 79 т.2), з якого вбачається, що в ході слідчої дії ОСОБА_7 самостійно та добровільно видав складний ніж, матеріали кримінального провадження не містять, а також стороною захисту не надано відповідних доказів і під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
Судом першої інстанції також досліджувався в судовому засіданні від 09.07.2019 року відеозапис, який долучений до протоколу огляду місця події від 09.06.2018 року, згідно якого не вбачається будь-який тиск на обвинуваченого ОСОБА_7 з боку працівників поліції, ОСОБА_7 добровільно дістав та видав представникам правоохоронних органів предмети, які були при ньому, в тому числі і розкладний ніж (арк.79, 139-143 т.2, арк.196 т.3).
Відсутність у протоколі огляду місця події від 09.06.2018 року даних про особу підозрюваного не свідчить про порушення ОСОБА_7 права на захист і необхідність визнання цього протоколу недопустимим доказом.
Згідно відомостей протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 09.06.2018 року, складеного за участю двох понятих, ОСОБА_7 будь-яких претензій чи зауважень не мав (арк.93-96 т.2).
Крім того, сторона захисту не була позбавлена процесуальної можливості звернутися до відповідного органу із заявою щодо застосування відносно ОСОБА_7 недозволених методів при проведенні слідчої дії, чи до апеляційного суду з клопотанням про виклик та допит в судовому засіданні понятих ОСОБА_38 та ОСОБА_39 , які були присутніми під час проведення огляду місця події від 09.06.2018 року за участю ОСОБА_7 . Суд апеляційної інстанції, враховуючи вимоги ч.3 ст.404 КПК України, не вправі вирішувати зазначені питання за відсутності клопотань учасників судового провадження.
За таких обставин, захисником та обвинуваченим не надано жодного доказу на наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в тому числі ст.ст. 104, 105, 106, 234, 234, 237, 223 КПК України, при проведенні огляду місця події від 09.06.2018 року за участю ОСОБА_7 чи під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, які б тягнули за собою визнання вищезазначеного протоколу слідчих дій від 09.06.2018 року, недопустимими доказами.
Апеляційні доводи про те, що свідок ОСОБА_27 під впливом робітникам поліції 09.10.2018 року він впізнав ніж під час пред`явлення речей для впізнання не відповідають дійсності, оскільки, згідно звукозапису судового засідання від 10.06.2019 року, свідок повідомив в суді, що раніше він бачив ніж у ОСОБА_7 , приблизно, за день до подій, але проходити впізнання предметів не хотів. Разом з цим, свідок ОСОБА_27 не надавав показання, що саме працівники поліції змусили його впізнати серед представлених предметів конкретний ніж (арк.40 т.2, арк.198 т.3).
Крім того, згідно відомостей протоколу пред`явлення речей для впізнання від 09.10.2018 року, будь-яких зауважень свідок ОСОБА_27 та двоє понятих під час слідчої дії не мали (арк.66-71 т.3).
Таким чином, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами захисника щодо необхідності визнання протоколу пред`явлення речей для впізнання від 09.10.2018 року за участю свідка ОСОБА_27 недопустимим доказом.
Також стороною захисту не надано обґрунтованих доводів на підтвердження істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які свідчили про недопустимість наступних письмових доказів: протоколу огляду місця події від 09.06.2018 року за адресою АДРЕСА_3 ; протоколів пред`явлення особи для впізнання від 09 червня 2018 року, згідно яких свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , потерпілий ОСОБА_8 впізнали ОСОБА_7 , як особу, яка спричинила тілесні ушкодження ножем потерпілому ОСОБА_8 ; протоколу проведення слідчого експерименту від 18.06.2018 року за участю потерпілого ОСОБА_8 та вищенаведеним висновкам експертів, проведених у цьому кримінальному провадженні.
Твердження захисника, що протоколи огляду місця події не містять відомостей про особу, яка склав цей протокол та провадив ці слідчі дії, повністю спростовуються відомостями протоколів огляду місця події від 09.06.2018 року (арк.50-52, 64-66 т.2). Крім того, ці протоколи огляду місця події від 09.06.2018 року складані за участю понятих та спеціаліста ОСОБА_24 , зауважень від яких не надходило, а відсутність підпису спеціалісту лише на одному листі протоколу огляду місця події від 09.06.2018 року арк.64 т.3, на думку колегії суддів, не свідчить про недопустимість цього доказу.
В мотивувальній частині вироку суд наведено переконливі докази на підтвердження вини ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, розкрив їх зміст та дав їм належну оцінку, з якими також погоджується колегія суддів.
Твердження захисника про те, що судом безпідставно відмовлено у проведенні повторної судово-психіатричної експертизи та призначення додаткової судово-медичної експертизи стосовно ОСОБА_7 обвинуваченого, а також взято до уваги висновок судово-психіатричної експертизи № 539 є суб`єктивними, оскільки судом першої інстанції розглянуто в судовому засіданні від 11.03.2020 року клопотання захисника ОСОБА_7 про проведення повторної судово-психіатричної експертизи, додаткової судово-медичної експертизи та комісійної судово-медичної експертизи щодо тілесних ушкоджень у обвинуваченого ОСОБА_7 , за наслідками якого судом першої інстанції постановлено вмотивовану ухвалу від 11.03.2020 року, якою відмолено в задоволенні цього клопотання сторони захисту (арк.178-181, 182-183 т.3). У цій ухвалі суд першої інстанції зазначив відповідні мотиви прийнятого судового рішення, з яким також погоджується і колегія суддів.
Крім того, згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 539, ОСОБА_7 у період часу, якому відповідає правопорушення, виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у формі дисоціального розладу особистості, поза тимчасового розладу психічної діяльності, але міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_7 відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (арк.60-62 т.3). Окрім цього, під час цього експертного дослідження експертами також аналізувались показання обвинуваченого про те, що він не пам`ятає подій інкримінованого йому правопорушення, а також дані, що останній неодноразово отримував травми голови, та в експертизі зазначено, що такі пояснення ОСОБА_7 є фактором суб`єктивним та не носить психотичного характеру.
Судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, на переконання колегія суддів, вірно надана критична оцінка показанням обвинуваченого, про те, що він не пам`ятає про обставини події, оскільки вони пов`язані з обраним способом захисту і бажанням ОСОБА_7 уникнути відповідальності за скоєне, а також спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_14 ОСОБА_15 , ОСОБА_27 , ОСОБА_30 , ОСОБА_32 , ОСОБА_31 , ОСОБА_33 та вищезазначеними письмовими доказами у цьому кримінальному провадженні.
Стороно захисту також не надано обґрунтованих доводів про, те що показання свідка-лікаря КНП «МКЛШНМД ім. проф. Мещанінова» ОСОБА_26 , який складав консультативний висновок лікаря-фахівця №10/6624 від 09.06.2018 року, могли істотно вплинути на правильність висновку експерта за № 09-2931/2018 від 10.09.2018 року стосовно тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 .
Інші апеляційні доводи також не містять обґрунтованих доводів щодо необхіності визнання недопустимими доказами висновки експертів № 09-2524/2018 від 18.06.2018 року №09-2993/2018 від 09.06.2018 року, № 09-2524/2018 від 18.06.2018 року щодо наявних тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_8 та механізму їх утворення; висновків експертів № 14/1298-Дм/18, № 14/1320 Дм/18, 15№602-Дм/2018 р., 15№603-Дм 2018 р., згідно яких, на вилучених предметах знайдена кров, походження якої від ОСОБА_8 не виключається. Посилання захисника на те, що експертом не досліджувався одяг потерпілого зі слідами ушкоджень, які виникли при спричиненні йому тілесних ушкоджень; ніж, яким були нанесені тілесні ушкодження, не спростовують висновки вищезазначених експерти.
Колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами обвинуваченого і захисника щодо невірної правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15 - ч.1 ст. 115 КК України, оскільки відсутні об`єктивні підстави для цього.
Зокрема, зазначені вище показання потерпілого та свідків, які вони надавали під час їх допиту в суді першої інстанції, зважаючи на рівень їх аргументованості, колегія суддів вважає переконливими та послідовними, вони узгоджуються зі всією сукупністю фактичних обставин справи.
Вирішуючи питання про направленість умислу ОСОБА_7 , колегія суддів вбачає наявність прямого умислу у обвинуваченого на вбивство потерпілого ОСОБА_8 , оскільки перед протиправними діями обвинуваченого у останнього була сварка з потерпілим. Потерпілий ОСОБА_8 пояснив в суді першої інстанції, що намагався затримати ОСОБА_7 , схопив за рюкзак, коли нахилився підняти ОСОБА_14 , в цей час ОСОБА_7 наніс три удари ножем. Коли ОСОБА_7 піднявся, то вдарив його ножем в грудну клітку. Усього ОСОБА_7 , заподіяв 7 ударів ножем. Після цього ОСОБА_7 пішов на нього з ножем і в цей час ОСОБА_8 побіг від нього по вул. Пушкінській м. Харкова. ОСОБА_7 , продовжував його переслідувати, далі через болі він не пам`ятає подій, що відбувалися.
Показання потерпілого також підтверджуються показання вищезазначених свідків, протоколами проведених слідчих дій та висновками судово-медичних експертиз.
Свідки ОСОБА_14 ОСОБА_15 , в судовому засіданні повідомили, що ОСОБА_8 кричав, що його порізали, ОСОБА_7 почав доганяти потерпілого ОСОБА_8 , ОСОБА_8 залишився живим, у зв`язку з тим, що йому була надана медична допомога; свідки ОСОБА_35 , ОСОБА_32 в судовому засіданні пояснили, що конкретно ОСОБА_7 почав наносити удари ножем по тілу ОСОБА_8 , який намагався убігти, але ОСОБА_7 , почав його переслідувати, а після побіг в сторону з метою, щоб його не затримали.
Згідно звукозапису судового засідання від 10.06.2019 року, свідок ОСОБА_27 в суді першої інстанції також повідомив суду, що ОСОБА_7 намагався наздогнати ОСОБА_8 , але потім повернувся до нього і сказав, що «побігли звідси, я з ним побився, він, напевно, зараз помре». Після цього свідок разом з ОСОБА_7 покинули місце пригоди, але потім він був затриманий робітниками охорони, а ОСОБА_7 побіг далі (арк.40 т.2, арк.198 т.3).
Свідки ОСОБА_35 , ОСОБА_32 під час судового розгляду в суді першої інстанції надали показання про те, що саме ОСОБА_7 почав наносити удари ножем по тілу ОСОБА_8 , який намагався убігти, але ОСОБА_7 , почав його переслідувати, а після побіг в сторону з метою, щоб його не затримали.
Апеляційні доводи, що містяться у апеляційній скарзі захисника про невідповідність показань потерпілого та свідків, які вони надавали під час судового розгляду в суді першої інстанції, тим що зазначені у вироку - не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки згідно відомостей, що зафіксовані на звукозаписі судових засідань (арк. 191-201 т.3) вбачається повна відповідність зазначених у вироку показань. Суд першої інстанції виклав їх у скороченій редакції, проте повністю зберіг їх суть та зміст.
Згідно відомостей протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 , останній розповів про механізм та кількість нанесених ударів ножем ОСОБА_7 по тілу потерпілого, що повністю узгоджується з висновками судово-медичної експертизи № 09-2524/2018.

Відповідно до висновку експерта №09-2993/2018 від 17.09.2018 року, у потерпілого ОСОБА_8 мало місце, в тому числі, проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки з пошкодженням нижнього полюса селезінки, пасма великого сальника, діафрагми з проникненням в ліву плевральну порожнину. Це поранення супроводжувалося внутрішньочеревною кровотечею та лівостороннім гемопневматораксом. За ступенем тяжкості проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки це тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя. (П.п.2.1.1 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень Наказ № 6 від 17.01.1995 р МОЗ України»).?
Крім того, у цьому висновку зазначено, що покази потерпілого ОСОБА_37 , надані ним в ході проведення слідчого експерименту від 07.09.2018 року, в цілому не суперечать обєктивним судово - медичним даним в частині терміну, локалізації, механізму спричинення встановлених у нього тілесних ушкоджень при заподіяні травматичних впливів 09.06.2018 року ножем. У своїх показах ОСОБА_7 , під час проведення слідчого експерименту від 13.09.2018 року у статусі підозрюваного не розкриває конкретний механізм, кількість та спосіб спричинення тілесних ушкоджень, встановлених у гр. ОСОБА_8 , а також не вказує конкретні анатомічні ділянки, які піддавались травматизації. Виходячи із вищевикладеного дати оцінку цим показам підозрюваного у судово-медичному відношенні не є можливим.
Окрім цього, обвинувачений, після нанесення потерпілому ОСОБА_40 значної кількості ударів, в тому числі в життєво важливі органи, не намагався надати ОСОБА_40 первинну медичну допомоги або викликати швидку допомогу, а навпаки підбіг до свого знайомого свідка ОСОБА_27 і сказав: « Побігли звідси, я з ним побився, він походу зараз помре». Свідок ОСОБА_27 також бачив ніж у ОСОБА_7 і свідку стало зрозуміло, що ОСОБА_7 вдарив ножем ОСОБА_8 .
Апелянтами не надано будь-яких об`єктивно встановлених даних щодо спростування зазначених відомостей.

Момент виникнення у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу та мотивів на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_37 чітко зазначений в формулюванні обвинувачення, визнаного судомо доведеним, та в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, у зв`язку з чим апеляційні доводи в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.
При цьому, колегія суддів бере до уваги роз`яснення, що містяться в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 р. № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», де зазначено, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило
смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Відповідно до ст.15 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Згідно з ч.2 ст.24 КК України, умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
На думку колегії суддів, зазначені обставини, тобто поведінка обвинуваченого до та після вчиненого ним злочину, спосіб, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, беззаперечно свідчать про безпідставність апеляційних доводів обвинуваченого та його захисника щодо відсутності у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_37 та неправильної правової кваліфікації його дій за ч.2 ст. 15 - ч.1 ст. 115 КК України.
Отже версія та доводи обвинуваченого та його захисника про незгоду з кваліфікацією дій обвинуваченого, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 у інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника.
Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку що ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 15 - ч.1 ст. 115 КК України, а саме закінчений замах на вчинення вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч.1 ст. 115 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Місцевим судом повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи скасування оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, наведених в апеляційних скаргах.
Отже, версія і доводи обвинуваченого та його захисника про незгоду з оскаржуваним вироком суду першої інстанції, а також щодо суперечливості та відсутності достовірних доказів на підтвердження його вини у вчиненні вищезазначених злочинів, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційних скарг сторони захисту.

Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги прокурора в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме.
Так, кримінальне правопорушення за ч.1 ст.115 КК України, відповідно до класифікації за ст.12 КК України, є особливо тяжким злочином, обвинувачений є громадянином України, із середньою освітою, неодружений, не військовозобов`язаний, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, раніше не судимий, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 530, в якому зазначено, що ОСОБА_7 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі дисоціального розлладу особистості. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 виявляв ознаки вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_7 відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Доводи прокурора про те, що суд не взяв до уваги те, що обвинувачений намагався покинути місце скоєння злочину, не надав потерпілому медичну допомогу, при затриманні співробітниками охорони чинив опір, не відшкодував потерпілому завдані збитки, які останній поніс внаслідок проходження лікування, вину не визнав, не проявив щирого каяття, на думку колегії суддів, не свідчать про явну несправедливість призначеного покарання, через м`якість.
Відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.
Апеляційні доводи прокурора про зайву м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання за злочин, передбачений ч.2 ст. 15 - ч.1 ст. 115 КК України, у виді 8 років позбавлення волі та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції, на думку колегії суддів, - є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданої апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, об`єктивно відсутні нові обставини, які обтяжують призначене покарання та вказують на його невиправдану м`якість і несправедливість.
Крім того, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Колегія суддів враховує фактичні обставини кримінального провадження; ступінь тяжкості та суспільного небезпечності вчинених злочинів; дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання скоєнні ним нових злочинів, а апеляційна вимога прокурора щодо призначення більш суворого покарання є формальною, оскільки в апеляційній скарзі прокурор не обґрунтував, в зв`язку з чим таке посилення покарання може позитивно вплинути на процес виправлення обвинуваченого.
Отже, апеляційна вимога прокурора про призначення обвинуваченому більш суворого покарання, слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер та призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Київського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді