Справа №576/884/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/423/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 576/884/19 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15.01.2020, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Туркменістан, громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

захисника адвоката ОСОБА_12 ,

ВСТАНОВИЛА:

У поданих апеляційних скаргах:

- потерпілий ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду та призначити ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки, оскільки суд належним чином не врахував особу обвинуваченого, наявність таких обтяжуючих покарання обставин як повторність, рецидив кримінальних правопорушень, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, а також відсутність пом`якшуючих покарання обставин. Також розгляд провадження неодноразово відкладався через неявки ОСОБА_11 до суду;

- обвинувачений ОСОБА_14 просить змінити вирок суду, визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 128 КК, і призначити покарання у виді обмеження волі строком 1 рік, а також звільнити на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК, оскільки він не мав умислу на завдання середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Також суд при призначенні покарання безпідставно врахував наявність повторності кримінальних правопорушень та не відшкодування завданої шкоди;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_15 (із змінами та доповненнями) просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 вважати засудженим за ч. 1 ст. 122 КК, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки, а в іншій частині вирок суду залишити без змін. Вимоги обгрунтовує тим, що ОСОБА_11 свою вину не визнав і не відшкодував шкоду. Крім того, призначаючи покарання суд врахував таку обтяжуючу покарання обставину як повторність, однак яка відсутня, а також при наданні юридичної оцінки діям обвинуваченого безпідставно послався на наявність наслідків вчиненого кримінального правопорушення у виді «значної втрати працездатності менш як на одну третину».

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15.01.2020 ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, і йому призначене покарання у виді обмеження волі строком 1 рік.

Згідно вироку, 08.03.2019 близько 23:00 ОСОБА_11 , знаходячись біля сільського будинку культури за адресою: вул. Новопокровська, 14а, с. Білокопитове, Глухівський район, Сумська область, умисно наніс один удар кулаком правої руки в область нижньої щелепи ОСОБА_16 , спричинивши останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_11 , його захисника ОСОБА_12 , прокурора ОСОБА_10 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілого, обвинуваченого та прокурора підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, належним чином вмотивовані та ґрунтуються на досліджених і перевірених в судовому засіданні доказах, а запереченням на пред`явлене обвинувачення надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Допитаний в ході судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_11 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав у повному обсязі та пояснив, що 08.03.2019 в с. Білокопитове в сільському будинку культури у нього виник конфлікт із ОСОБА_16 , після чого вони вийшли на вулицю, де конфлікт продовжився, але ударів потерпілому він не наносив, і яким чином у нього була зламана щелепа не знає.

Такі показання обвинуваченого не знайшли свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, який вірно встановив наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, мотивовано поклавши в основу вироку належні та допустимі докази.

На підтвердження винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, суд першої інстанції правильно послався на показання потерпілого та свідків, допитаних в судовому засіданні у встановленому законом порядку та попереджених про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_16 надав показання, згідно яких 08.03.2019 в клубі с. Білокопитове у нього виник конфлікт із ОСОБА_11 , після чого вони вийшли на вулицю, де обвинувачений наніс йому удар рукою в обличчя.

З показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 вбачається, що 08.03.2019 в с. Білокопитове ОСОБА_11 наніс ОСОБА_16 один удар рукою в обличчя, від чого той впав.

Показання потерпілого та свідків об`єктивно узгоджуються як між собою, так і у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні, які також підтверджують факт вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, за обставин, викладених у вироку суду першої інстанції, а саме: показаннями свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 щодо отримання ОСОБА_16 тілесних ушкоджень; висновком експерта № 48 від 15.03.2019, згідно якого у ОСОБА_16 виявлені тілесні ушкодження з клінічним діагнозом «двобічний перелом нижньої щелепи справа кутовий, зліва між 32, 33 зубами зі зміщенням відломків», які причинили розлад здоров`я тривалістю більше 21 дня, і мають ознаки тілесних ушкоджень середньої тяжкості; протоколом проведення слідчого експерименту від 16.04.2019 з потерпілим ОСОБА_16 , в ході якого останній показав і розповів обставини нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_11 ; висновком експерта № 55 від 19.04.2019, згідно якого механізм виникнення виявлених у ОСОБА_16 тілесних ушкоджень в цілому не виключає можливості їх утворення за обставин, на які вказав потерпілий в ході проведення слідчого експерименту.

Оцінюючи кожний вказаний вище і наведений у вироку доказ винуватості ОСОБА_11 з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічній, повній й неупередженій перевірці всіх доводів апеляційної скарги обвинуваченого та обставин кримінального провадження, не убачає будь-яких законних підстав не довіряти цим доказам.

Належним чином перевіривши заперечення ОСОБА_11 про непричетність його до вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх такими, що не відповідають дійсності, виходячи із сукупності всіх фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність умислу на заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень та перекваліфікацію його дій з ч. 1 ст. 122 КК на ч. 1 ст. 128 КК колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки нормативним визначенням умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження (ст. 122 КК) характеризується дією або бездіяльністю у виді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками у виді заподіяння вказаних ушкоджень й причинним зв`язком між згаданим діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти зазначену шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК).

Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (ст. 128 КК) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 122 КК, за умови, якщо заподіяні тяжкі або середньої тяжкості тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною це правопорушення проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Розмежування вказаних кримінальних правопорушень здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами. При визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння також враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених кримінальних правопорушеннях з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Як зазначено вище, ОСОБА_11 у ході конфлікту з ОСОБА_16 умисно наніс один удар кулаком руки в область нижньої щелепи останнього, що підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, в результаті чого у потерпілого виявлені тілесні ушкодження двобічний перелом нижньої щелепи, що спричинили тривалий розлад здоров`я та мають ознаки тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії ОСОБА_11 носили активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками у виді заподіяння ОСОБА_16 тілесних ушкоджень середньої тяжкості (двобічний перелом нижньої щелепи), існував прямий причинний зв`язок. Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень, свідчать про те, що ОСОБА_11 , завдаючи потерпілому удар кулаком в щелепу, діяв активно, наполегливо і цілеспрямовано, об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча і не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода. Тобто ОСОБА_11 діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду здоров`ю іншій особі у цьому конкретному випадку за умисне заподіяння ОСОБА_16 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тому дії ОСОБА_11 обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч. 1 ст. 122 КК.

Що стосується доводів апеляційних скарг потерпілого та прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_11 через м`якість, то вони також задоволенню не підлягають, так як згідно ст. 50, 65 КК суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінального правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого діяння, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Тобто при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Повертаючись до кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції дотримався усіх вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення (середньої тяжкості), особу винного, який не характеризується негативно, офіційно не працевлаштований та не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, обставини, які обтяжують покарання рецидив кримінальних правопорушень, та дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання саме у виді обмеження волі строком 1 рік у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і не потягне за собою порушення засад виваженості.

Необхідно зауважити, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_11 у виді обмеження волі не є найбільш м`яким з-поміж інших, передбачених у санкції ч. 1 ст. 122 КК видів покарань, а також за критерієм порівняльної суворості, який покладений в основу законодавчого переліку (системи) покарань, закріпленому у ст. 51 КК, максимально наближений до найбільш суворих видів покарань (позбавлення волі та довічне позбавлення волі), а тому перебуває у справедливому співвідношенні як із тяжкістю та обставинами вчиненого, так і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, що у свою чергу вказує на достатність призначеного ОСОБА_24 покарання для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Доводи апеляційної скарги потерпілого про відсутність пом`якшуючих покарання обставин і рецидив кримінальних правопорушень не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки ці обставини в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначення покарання, а прокурора щодо не визнання вини та не відшкодування шкоди не свідчать про явну невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і не є безумовними підставами для скасування судового рішення.

Є неприйнятними доводи апеляційної скарги потерпілого і про вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, оскільки судовий розгляд проводився в межах висунутого обвинувачення (ч. 1 ст. 337 КПК), яке не містить відомостей щодо наявності цієї обставини.

Не підлягають задоволенню також доводи апеляційної скарги обвинуваченого про застосування до нього ст. 75 КК, так як тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу та фактичні обставини кримінального провадження не свідчать про можливість його виправлення шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням. Твердження відносного того, що призначаючи покарання суд безпідставно врахував відсутність відшкодованих збитків не заслуговують на увагу, так як рішення суду про відмову в задоволенні цивільного позову щодо стягнення майнової шкоди не свідчить про відсутність іншої шкоди в розумінні ст. 55 КПК.

Разом із тим, згідно обвинувального акта ОСОБА_11 висунуте обвинувачення в умисному спричиненні середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тобто умисних ушкоджень, які не є небезпечними для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК, але такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Однак суд першої інстанції, дійшовши висновку про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, кваліфікував дії останнього як «умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину», вийшовши тим самим за межі пред`явленого обвинувачення (ч. 1 ст. 337 КПК), у зв`язку з чим така кваліфікуюча ознака як «значна стійка втрата працездатності менш як на одну третину» підлягає виключенню з мотивувальної частини вироку, а апеляційна скарга прокурора задоволенню в цій частині.

Крім того, з мотивувальної частини вироку при наведенні мотивів призначення покарання має бути виключене посилання суду першої інстанції на наявність такої обтяжуючої покарання обставини як «повторність», оскільки повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті КК, чи кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями КК у випадках, передбачених в особливій частині цього Кодексу, що матеріалами кримінального провадження не підтверджується, задовольнивши в цих частинах апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження (висновки не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні) є підставою для зміни вироку.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційні скарги та змінити вирок. При цьому, підстав для скасування судового рішення через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність колегією суддів не встановлено, тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15.01.2020 відносно ОСОБА_25 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку при кваліфікації дій ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 122 КК України посилання суду першої інстанції на наявність такої кваліфікуючої ознаки як «значна стійка втрата працездатності менш як на одну третину», а при наведенні мотивів призначення покарання на наявність «повторності» як обставини, що обтяжує покарання.

В іншій частині вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 15.01.2020 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4