Ухвала
Іменем України
3 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 428/6594/17
провадження № 51- 3199 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 листопада 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 24 червня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 листопада 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч.3 ст.187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ст.72 КК зараховано у строк відбутого ОСОБА_4 покарання, строк попереднього ув`язнення з 29 квітня 2017 року до дня набуття вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цим вироком засуджено також ОСОБА_5 , який касаційної скарги на судові рішення не подав.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 24 червня 2020 року вирок щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 змінено та виключено з вироку посилання суду на вчинення обвинуваченими злочину у стані алкогольного сп`яніння, як на обставину, що обтяжує покарання.
ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 29 квітня 2017 року, приблизно, о 03:45 год., більш точного часу не встановлено, маючи єдиний спільний умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами - АЗК «ОККО», поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), та реалізуючи його, за попередньою змовою з ОСОБА_5 , спільно підготувавши знаряддя та засоби вчинення кримінального правопорушення, зайшли у приміщення АЗК «ОККО», розташованого за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вулиця Новікова, буд. 14, де ОСОБА_4 тримаючи у руках предмет, зовні схожий на пістолет, який є іграшковим (імітаційним) пістолетом моделі «НК 4 UIC ARL/A2023», діючи спільно з ОСОБА_5 , перебуваючи у вказаному приміщенні, продовжуючи реалізовувати єдиний спільний умисел почали погрожувати застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я касиру АЗК «ОККО» ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_6 даний предмет сприймала, як вогнепальну зброю.
Після чого, незважаючи на зауваження ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проникли у місце з обмеженим доступом, де було у прилавку розташовано касовий апарат АЗК «ОККО», намагаючись заволодіти грошовими коштами вказаного АЗС «ОККО», які знаходились у касовому апараті. Однак касовий апарат відкрити, з причин, що не залежали від волі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , останні не змогли.
Після цього, ОСОБА_5 відкрито заволодів майном ОСОБА_6 , а саме мобільним телефоном марки «Fly», моделі FS501 Nimbus 3, вартістю 750 грн. 00 коп., який лежав у прилавку біля касового апарату.
Надалі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишили місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись майном потерпілої ОСОБА_6 на власний розсуд.
Таким чином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили злочин, передбачений ч. 3 ст. 187 КК, а саме напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням до іншого приміщення.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 13 липня 2020 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк засуджений ОСОБА_4 звернувся до касаційного суду зі скаргою на виконання вказаної ухвали Верховного Суду, в якій ставить питання про перегляд у касаційному порядку судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Просить врахувати пом`якшуючі покарання обставини, змінити судові рішення, пом`якшити йому розмір покарання у виді позбавлення волі строком до семи років, скаргу розглянути за його участю.
На обґрунтування своїх доводів засуджений ОСОБА_4 зазначив у скарзі про те, що:
- судом не враховано наявність на його утриманні неповнолітньої дитини та хворої матері;
- суд апеляційної інстанції частково змінив вирок, однак на призначення покарання ці зміни не вплинули;
- суд порушив вимоги ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Мотиви Суду
Висновків суду про доведеність винуватості та правильності кваліфікації дій у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не оскаржує. Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував дані про його особу, який на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, внаслідок вчинення кримінального правопорушення матеріальної шкоди та шкоди життю і здоров`ю потерпілої не завдано.
Поряд з цим судом враховано: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, відсутність даних про характеристику ОСОБА_4 з місця проживання у зв`язку з його не проживанням за місцем реєстрації, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, не визнання вини ОСОБА_4 і відсутність щирого каяття, та що на його утриманні не має неповнолітніх дітей. При цьому, суд врахував як обтяжуючу покарання обставину, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Урахувавши зазначені обставини, ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що за відсутності обставин, що пом`якшують покарання та наявності однієї обставини, яка обтяжує покарання, необхідно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією належного на праві власності майна.
Враховуючі ці обставини суд також зазначив, що підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 положень статей 69, 75 КК, задля застосування покарання, яке буде нижче від нижчої санкції, передбаченої ч. 3 ст. 187 КК, або призначення покарання з випробуванням відсутні, як і підстави для застосування положень ст. 69-1 КК, а саме призначення покарання, яке не є більшим ніж на 2/3 від максимально передбаченого строку покарання.
При цьому суд врахував роз`яснення, які містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами від 6 листопада 2009 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що призначене покарання, на його переконання, буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових злочинів, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України мети покарання.
З урахуванням вказаного вищезазначені доводи касаційної скаргизасудженого в цілому не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо призначеного йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 ст.187 КК.

У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалося за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_4 .
Суд апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірив й спростував.
Як убачається з ухвали, у своїй скарзі обвинувачений просив переглянути вирок, в тому числі у зв`язку з призначенням йому суворого і несправедливого покарання. Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції та доводи в цій частині апеляційної скарги ОСОБА_4 , погодився з висновками суду першої інстанції в частині призначеного розміру покарання та враховуючи положення статей 50, 65 КК, практику Європейського суду з прав людини вказав, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, і саме таке покарання, яке визначено кожному з обвинувачених вироком суду, в тому числі ОСОБА_4 , не є мінімальним або максимальним за санкцією ч.3 ст.187 КК, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а отже підстав для пом`якшення покарання, на чому наполягав обвинувачений, апеляційний суд не знайшов.

При цьому апеляційний суд врахував також відсутність пом`якшуючих покарання обставин, передбачених ст.66 КК, які не були встановлені місцевим судом та відсутність таких підстав, які б також істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Крім того, врахувавши відсутність в обвинуваченні, визнаного судом доведеним, вказівки на вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, саме визнання даної обставини на підставі п.13 ч.1 ст.67 КК такою, що обтяжує покарання, апеляційний суд визнав недопустимим та дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині, а вищевказану обтяжуючу покарання обставину виключив з мотивувальної частини вироку.

У той же час суд апеляційної інстанції зазначив, що зміна вироку суду в цій частині не впливає на правильність визначення виду та розміру покарання обом обвинуваченим, а отже покарання ОСОБА_4 слід залишити без змін.
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин, даних про особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також доводів касаційної скарги ОСОБА_4 , Суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж призначене судом першої інстанції, і з яким погодився суд апеляційної інстанції.
При цьому, доводи засудженого у скарзі про не врахування судами обставин про те, що на його утриманні перебувають неповнолітня дитина і хвора мати є необґрунтованими, оскільки доказів, які б підтверджували вказані обставини, ним не надано, а також такі не були установлені у даному провадженні судом першої й апеляційної інстанції.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які б свідчили про необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Прохання засудженого ОСОБА_4 про розгляд касаційної скарги за його участю не може бути розглянуто Верховним Судом, оскільки таке питання вирішується судом касаційної інстанції лише в разі прийняття рішення про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та під час підготовки кримінального провадження до касаційного розгляду.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 листопада 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_8 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3