ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №: 11-кп/818/769/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст. 110-2 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , без участі власника майна ОСОБА_7 з участю його захисника ОСОБА_8 , без участі інших учасників, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 19 11 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення районного суду.

Ухвалою вказаного суду у задоволенні клопотання слідчого в ОВС 2-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області ОСОБА_9 про вирішення питання про речові докази на які накладено арешт по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0000023 від 16 01 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 статті 110-2 КК України відмовлено.

Роз`яснено право зацікавленої сторони на звернення до суду в порядку цивільного судочинства, з дотриманням положень чинного ЦПК України.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що вирішення вимог слідчого за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Повернення ж майна, на яке накладено арешт після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою повернути власникам ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 майна, визнаного речовими доказами у рамках кримінального провадження № 0000023.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції, отримавши клопотання про долю речових доказів, відповідаючи вимогам ст. 171 КПК України, повинен був його розглянути відповідно до положень ст.ст. 171-174 КПК України.

Крім того, вказує, що право скасування арешту прокурору надано відповідно до вимог ч.3 ст. 174 КПК України, проте за вимоги та у випадку закриття кримінального провадження саме прокурором.

На підставі викладеного вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про вирішення долі речових доказів, всупереч вимогам статті 100 КПК України у зв`язку з чим і наголошує на незаконності і необґрунтованості вказаної ухвали.

Позиції учасників судового апеляційного провадження.

Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Захисник власника майна ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 також наполягав на задоволенні апеляційної скарги прокурора, вважаючи ухвали суду першої інстанції незаконною і необґрунтованою.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора та захисника власника майна, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження слідчим відділом УСБУ в Харківській області у період з 16 01 2019 року по 08 07 2019 року проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄДРДР за № 0000023 за ознаками вчинення кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 3 ст. 110-2 КК України.
22 лютого 2019 року в рамках вказаного кримінального провадження, на підставі ухвал слідчого судді Київського районного суду м. Харкова, проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , а саме у приміщеннях 1-го поверху інв. №1-4 літера «Г-2» та в приміщеннях 1-го поверху інв. №5-2, 1-1, 1-3 в літері «Г-2» в ході якого виявлено та вилучено майно.
16 травня 2019 року слідчим суддею Київського районного суду м. Харкова у вказаному кримінальному провадженні накладено арешт на зазначене вище майно вилучене в ході проведення обшуків за адресою: АДРЕСА_1 . В той же час, зазначені вище предмети та документи визнані речовим доказом та долучені до матеріалів кримінального провадження.
08 липня 2019 року старшим слідчим в ОВС 2-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області майором юстиції ОСОБА_9 кримінальне провадження №0000023 від 16 01 2019 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 110-2, КК України закрито на підставі п.1 ч.1 статті 284 КПК України.
Колегія суддів з огляду на матеріали кримінального провадження, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності повноважень у суду розглядати клопотання слідчого за правилами кримінального судочинства, з огляду на наступне.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Як регламентовано норами статті 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України вбачається, що у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Отже, наслідком закриття кримінального провадження є втрата легітимної мети арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

На думку колегії суддів, для вирішення питання щодо задоволення клопотання слідчого в порядку кримінального судочинства, існує необхідність відновлення закритого кримінального провадження, яке закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Для такого відновлення кримінального провадження існує необхідність скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування. Вказаний спосіб розв`язання клопотання слідчого є недопустимим.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дійсно обґрунтовано покладено в основу рішення правові позиції, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 05 2019 року № 372/2904/17-ц, а також у постанові Верховного Суду України від 15 05 2013 року № 6-26цс13, відповідно до яких кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що судом, установленим законом для вирішення заявленого у клопотання слідчого питання є суд цивільної юрисдикції є достатньо вмотивованим та таким, що ґрунтується на законі, у зв`язку з чим не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.6 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 19 11 2019 року, залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді

___________ _____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4