УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0001061 за апеляційними скаргами прокурора Нижньосірогозької міжрайонної прокуратури Херсонської області та потерпілого ОСОБА_5 на вирок Іванівського районного суду Херсонської області від 19 лютого 2015 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, офіційно не працюючого, неодруженого, з професійно-технічною освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого.

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч.3 ст. 357 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції
з Херсонського апеляційного суду)

обвинувачений ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції
з Іванівського районного суду Херсонської області)

потерпілий ОСОБА_5 ( в режимі відеоконференції
з Херсонського апеляційного суду)

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінально-процесуального законодавства та невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 357 КК України та призначити покарання у виді 1 місяця арешту, за ч.1 ст. 185 КК України у виді 2 місяців арешту. Відповідно до ст. 70 КК України призначити покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням у виді 2 місяців арешту.

Повторно дослідити докази, а саме: допитати потерпілого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , дослідити письмові докази в кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду стосовно ОСОБА_6 скасувати.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357 КК України та ч. 1 ст. 185 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю його вини у їх вчиненні.

Вирішено питання стосовно речових доказів та судових витрат.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що суд не надав належної оцінки показам потерпілого ОСОБА_5 , в яких він чітко вказав, що саме ОСОБА_6 викрав у нього мобільний телефон та заволодів паспортом, а після втручання працівників міліції та після заяви ОСОБА_5 , викрадені речі були повернуті потерпілому на зберігання у встановленому законом порядку.

Вказує, що суд також не надав належної оцінки доказу- протоколу слідчого експерименту від 14.10.2014р., в якому ОСОБА_6 показав місце де він вчинив крадіжку паспорта та мобільного телефону у потерпілого ОСОБА_5 .

Зауважує, що під час досудового розслідування кримінального провадження скарги про порушення конституційних прав та свобод та застосування до обвинуваченого недозволених методів слідства від ОСОБА_6 не надходили.

В апеляційній скарзі потерпілий вважає, що вирок суду підлягає скасування із постановленням нового обвинувального вироку

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що 08 жовтня 2014 року, близько 14 год. 25 хв., на території колишнього ставка в смт. Іванівка, Херсонської області, умисно, таємно, незаконно заволодів паспортом громадянина України ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 з метою помсти. Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані, за ч.3 ст. 357 КК України, як незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом.

Крім того, органом досудового розслідування, ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що 08 жовтня 2014 року, близько 14 год. 30 хв., на території колишнього ставку, в смт. Іванівка, Херсонської області, в стані алкогольного сп`яніння, умисно, з метою незаконного заволодіння чужим майном, керуючись мотивами корисливої зацікавленості, шляхом вільного доступу вчинив крадіжку мобільного телефону «Самсунг GТ-Е 2121 В», б/в, вартістю 300 грн., чим заподіяв потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 300 грн. Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка)

Виправдовуючи ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, суд першої інстанції, пославшись на те, що докази подані стороною обвинувачення є неналежними та не допустимими, вказав, що сторона обвинувачення не довела винуватість ОСОБА_6 поза розумним сумнівом, а всі сумніви щодо доведеності його вини, суд тлумачив на його користь.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та потерпілого, на підтримку вимог своїх апеляційних скарг, пояснення обвинуваченого, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України та згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині обвинувального вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинуватість виправданого, не допускається.

Ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_6 , суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_6 за висунутим йому обвинуваченням, суд зазначив, що сторона обвинувачення не довела винуватість ОСОБА_6 поза розумним сумнівом, а всі сумніви щодо доведеності його вини, суд тлумачив на його користь. Разом з тим, суд першої інстанції не навів у вироку належних та неспростовних висновків щодо прийнятого ним рішення.

Апеляційний суд повторно дослідив, відповідно до положеньч.3 ст. 404 КПК України, обставини, встановлені під час кримінального провадження, шляхом допиту обвинуваченого та потерпілого, дослідив письмові докази та дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч.3 ст. 357 КК України.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 08 жовтня 2014 року, близько 14 год. 25 хв., на території колишнього ставка в смт. Іванівка, Херсонської області, умисно, таємно, незаконно заволодів паспортом громадянина України ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 з метою помсти.

Крім того, ОСОБА_6 08 жовтня 2014 року, близько 14 год. 30 хв., на території колишнього ставку, в смт. Іванівка, Херсонської області, в стані алкогольного сп`яніння, умисно, з метою незаконного заволодіння чужим майном, керуючись корисливим мотивом, шляхом вільного доступу вчинив крадіжку мобільного телефону «Самсунг GТ-Е 2121 В», б/в, вартістю 300 грн., чим заподіяв потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 300 грн.

Вина ОСОБА_6 у крадіжці паспорту та мобільного телефону потерпілого ОСОБА_5 підтверджується показами самого потерпілого, який суду першої інстанції показав, що в жовтні 2014 року, у центрі смт. Іванівка, Херсонської області зустрів обвинуваченого, якого раніше бачив на полі на сільськогосподарських роботах, де працював по найму і запропонував йому вжити спиртні напої, а у зв`язку з тим, що він знаходиться під адміністративним наглядом і йому заборонено з`являтись в громадських місцях, де продають та вживають спиртні напої, потерпілий запропонував обвинуваченому розпити пляшку горілки на природі. З цією метою він та обвинувачений пішли на ставок. Через деякий час він пішов по нужді, а куртку, паспорт та мобільний телефон залишив на тому місці, де розпивав спиртні напої. Приблизно через 30 хв. він повернувся, але на тому місці, де розпивали спиртні напої, лежала його куртка, а обвинуваченого, паспорту та мобільного телефону не було. Він пішов у міліцію, де розповів про чоловіка по імені ОСОБА_8 та описав його зовнішність. Через годину до міліції привели обвинуваченого, який видав паспорт, мобільний телефон. Такі ж самі пояснення потерпілий надав і апеляційному суду.

Допитаний в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 також підтвердив покази потерпілого. Пояснив, що не мав на меті викрадення паспорту та мобільного телефону, просто хотів провчити потерпілого.

Крім того, вина ОСОБА_6 підтверджується заявою обвинуваченого, від 08.10.2014 року, відповідно до якої, він добровільно видав працівникам міліції паспорт громадянина ОСОБА_5 НОМЕР_1 , виданий 25 грудня 2013 року Кіровським МС ГУДМС України в Донецькій області, та мобільний телефон «Самсунг GT-E 2121 В», б/в, чорного кольору, ІМЕЙ НОМЕР_2 , без сім карти, постановою про визнання речових доказів та приєднання до матеріалів кримінального провадження від 09 жовтня 2014 року, відповідно до якої, паспорт громадянина ОСОБА_5 НОМЕР_1 , виданий 25 грудня 2013 року Кіровським МС ГУДМС України в Донецькій області та мобільний телефон «Самсунг GT-E 2121 В», б/в, чорного кольору, ІМЕЙ НОМЕР_2 , без сім карти, визнані речовими доказами та переданий на зберігання потерпілому, протоколом слідчого експерименту від 14 жовтня 2014 року, відповідно до якого, обвинувачений погодився на проведення слідчого експерименту, провів групу у складі слідчого та двох понятих на територію ставка, де показав місце, де він відпочивав із потерпілим, посварився та пояснив, що після сварки потерпілий пішов до туалету, а він вчинив крадіжку паспорту та мобільного телефону, які добровільно видав у міліції, довідкою фізичної особи підприємця ОСОБА_9 про вартість мобільного телефону марки «Самсунг GT-E 2121 В», б/в, чорного кольору (а.с.40).

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.3 ст. 357 КК України, а саме - незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом та ч.1 ст. 185 КК України, таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

За такого, аналізуючи зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що його зміст не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості. А висновки суду першої інстанції, щодо недоведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

За таких обставин, вирок суду не можна вважати законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому він підлягає скасуванню.
Разом з тим, відповідно до положень ст. 12 КК України кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст. 185 та ч.3 ст. 357 КК України відносяться до проступків.

З дня вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень сплинуло більш як шість років.

Пунктом 2 частина 1 статті 49 КК України визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо у разі вчинення нею кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, минуло три роки.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності, і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого, таке звільнення є обов`язковим.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Дані про те, що ОСОБА_6 ухилявся від слідства або суду чи вчинив новий злочин, в матеріалах кримінального провадження відсутні.

При розгляді апеляційних скарг, обвинувачений не заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно з ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається апеляційним судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За такого, ОСОБА_6 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185 та ч.3 ст. 357 КК України в зв`язку із закінченням строків давності на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження підлягає закриттю.

Врахувавши наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого слід задовольнити частково, вирок суду скасувати, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 закрити, звільнивши ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 409, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги прокурора Нижньосірогозької міжрайонної прокуратури Херсонської області та потерпілого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Іванівського районного суду Херсонської області від 19 лютого 2015 року скасувати.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч.3 ст. 357 КК України закрити у зв`язку з із закінченням строків давності у відповідності до ст. 49 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий
Судді