Дата документу 25.08.2020 Справа № 333/527/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/448/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/527/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.186 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0004125, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2019 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 03 лютого 2005 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, іспитовий строк 3 роки;

- 18 червня 2007 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі; звільнений з місць позбавлення волі 01 липня 2010 року умовно-достроково на 1 рік 16 днів;

- 18 січня 2012 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу;

- 14 червня 2012 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 307, ст. 69 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, іспитовий строк 3 роки;

- 05 грудня 2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 190 КК України до штрафу;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 ухвалено рахувати з 15 грудня 2018 року.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили ухвалено залишити раніше обраний тримання під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 14 грудня 2018 року приблизно о 19 год. 50 хв. ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку № 22 по вул. Космічній в м. Запоріжжі, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, підійшов до потерпілого ОСОБА_7 . Застосувавши насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, яке виразилось у нанесенні йому одного удару рукою в область обличчя, обвинувачений з корисливих мотивів відкрито викрав у потерпілого мобільний телефон «Fly», сенсорний моноблок, вартістю 600 грн., з картою пам`яті об`ємом 1 Гб вартістю 50 грн., захисним склом вартістю 280 грн., SIM-картою мобільного оператора «Водафон», яка матеріальної цінності для потерпілого не представляє, усього на суму 930 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що злочину не вчиняв, 14.12.2018 року він знаходився у кафе, де грав в ігрові автомати. Потім прийшов його знайомий ОСОБА_10 з ОСОБА_7 , пізніше ОСОБА_10 пішов, а він залишився з ОСОБА_7 грати. Богдан попрохав у нього грошей, на що він позичив 150 грн. Потім ОСОБА_11 виграв 600 грн. і вони пішли разом забрати гроші, але їх не виявилось у касі, тому ОСОБА_11 виписали розписку, по якій він міг забрати гроші на наступний день. Потім ОСОБА_11 пішов на вихід, а він пішов за ним, щоб домовитись про те, як бути з грошима, які він у нього позичив. На що ОСОБА_11 почав поводити себе неадекватно, ображав його нецензурною лайкою, провокував бійку та кидався на нього, намагаючись нанести тілесні ушкодження, так як був у сильному алкогольному сп`янінні. У зв`язку з такою поведінкою потерпілого з метою самозахисту, не бажаючи цього, він наніс потерпілому удар долонею в область обличчя. Після чого, ОСОБА_11 почав себе вести менш агресивно і вони домовились, що ОСОБА_11 віддасть на зберігання свій мобільний телефон, щоб я не мав сумніву у тому, що він поверне гроші, та домовились зустрітися з ним наступного дня у тому ж кафе о 15 годині, щоб обміняти телефон на гроші. Після чого, ОСОБА_11 витягнув сім-карту з телефону та добровільно передав йому на зберігання і вони розійшлись. Наступного дня він прийшов на вокзал зустрічати свого друга, однак його незаконно затримали працівники поліції без будь-яких пояснень та доставили до Комунарського ВП, де він провів цілий день до вечора. При цьому, у нього забрали усі особисті речі, у тому числі, і телефон, який він збирався увечері повернути ОСОБА_11 , та не пояснили з яких підстав його затримали. Потім йому повідомили, що він пограбував ОСОБА_11 , чого насправді не було, про що в подальшому також повідомляв і сам ОСОБА_11 в судовому засіданні 15.10.2019 року. Крім того, просить звернути увагу, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 є зовсім різними, нічим не підтверджуються та не мають ніякого відношення до того, що трапилось насправді, оскільки вони не були присутніми під час їхньої домовленості.

В апеляційній скарзі захисник вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Вважає, що стороною обвинувачення не надано достовірних доказів, що свідчать про причетність ОСОБА_8 до скоєння відкритого викрадення майна у потерпілого ОСОБА_14 14.12.2018 року, яке йому інкримінується. Так, обвинувачений ОСОБА_8 на досудовому слідстві при допиті в якості підозрюваного і в судовому засіданні винним себе у вчиненні інкримінованого йому досудовим слідством злочині не визнав та стверджував, що умислу на заволодіння чужим майном не мав, ніяких насильницьких дій щодо ОСОБА_15 не застосовував, а телефон був переданий йому в якості застави, який він збирався повернути останньому наступного дня в обмін на гроші за борг. Щодо удару в око, то він був нанесений рефлекторно, оскільки ОСОБА_15 спочатку нецензурно ображав його, а не з метою нападу на останнього. Обвинувачення не надало будь-яких доказів, які б виключали таку можливість. Однак, суд за наявності неспростованих обставин, що підтверджували версію сторони захисту, надав перевагу версії обвинувачення. В судовому засіданні 15.10.2019 року потерпілий ОСОБА_15 підтвердив вищевказані обставини щодо передачі телефона в заставу ОСОБА_16 та вказав, що не може достовірно підтвердити, що йому наносив удар саме обвинувачений, так як удар був в голову сзаду, і він нападника не бачив, а потім прийшов до тями уже в лікарні. Пояснив суду, що не знає, хто вчинив на нього напад 14.12.2019 pоку, ОСОБА_17 на досудовому слідстві показав на ОСОБА_16 тому, що співробітники поліції показали йому фото і сказали йому, що у ОСОБА_16 був знайдений його телефон. Крім того, вказав на ОСОБА_16 , тому що той був останнім з ким він спілкувався. Більш того, ОСОБА_15 зазначив, що заяву про вчинення злочину 14.12.2018 року він не писав, до Комунарського відділу поліції не звертався, а при огляді протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення в судовому засіданні 15.10.2019 pоку, вказав, що підпис в протоколі йому не належить. Згідно матеріалам справи та показам ОСОБА_15 в лікарню його забрали десь біля 20-10 години 14.12.2018 pоку, а з лікарні він вийшов біля двох годин ночі 15.12.2018 року, тому навіть фізично він не міг бути у відділку поліції. Відповідно і про кримінальну відповідальність останній не попереджався. Щодо показів, наданих потерпілим в судовому засіданні 03.04.2019 pоку, заявив, що тоді був п`яний. Факт перебування ОСОБА_14 в стані алкогольного сп`яніння підтверджується довідкою №479 Запорізької клінічної лікарні №5 від 14.12.2018 року, рапортом старшого інспектора-чергового ОСОБА_18 , висновком експерта №1522 від 09.01.2019 року та показаннями свідка ОСОБА_13 , наданими в судовому засіданні 12.11.2019 року. Вказані докази пояснюють те, що ОСОБА_15 міг показати на ОСОБА_19 у зв`язку із знаходженням його в стані алкогольного сп`яніння та під впливом інших осіб, що узгоджується з поясненнями обвинуваченого, пояснюють невпевненість потерпілого стосовно нападу на нього саме обвинуваченого. Також зазначає, що згідно витягу з ЄРДР від 15.12.2018 року, час внесення відомостей є 13:38:30, тобто фактично ще до початку слідчих дій містить дуже детальний виклад обставин кримінального правопорушення та викликає сумніви щодо його правомірності з урахуванням показів ОСОБА_15 стосовно того, що він не звертався із заявою до поліції 14.12.2019 pоку, а тому протокол про його усну заяву від 14.12.2018 року вважає сфальсифікованим, а початок досудового слідства безпідставним. Крім того, у Витягу вказано «Досудовим слідством встановлено, що ОСОБА_8 , будучи раніше судимим ... повторно здійснив злочин проти власності..», - цим самим грубо порушено презумпцію невинуватості, що дає процесуальні підстави визнати витяг з ЄРДР недопустимим доказом. Крім того, потерпілий ОСОБА_15 зазначав, що перед процедурою впізнавання 15.12.2018 року, йому попередньо пред`являли фото ОСОБА_16 , у зв`язку із чим протокол впізнання особи є недопустимим доказом у справі згідно ст. 87 КПК України, і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Тим не менше, саме цей недопустимий доказ був покладений в основу клопотання слідчого та ухвалення судом 17.12.2018 року рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_16 та обвинувального акта. Також звертає увагу, що при значних розбіжностях в показах підозрюваного та потерпілого під час досудового слідства, всупереч вимогам процесуального законодавства, не проводився огляд місця події, відтворення обстановки та обставин події або слідчий експеримент щодо перевірки та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, з метою виявлення слідів злочину, з`ясування механізму вчинення злочину, обстановки його здійснення, інших обставин, які мають значення в справі, що розслідується. Крім того, зазначає, що ОСОБА_8 з незрозумілих причин був допитаний в якості підозрюваного лише через місяць після затримання, підозри та застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вказує, що свідків, які б бачили напад саме обвинуваченого на ОСОБА_15 немає. Цивільний позов не заявлено. Ніяких претензій ОСОБА_15 до ОСОБА_16 не має. Питання про можливе покарання потерпілому навіть не ставилося, оскільки останній вважає ОСОБА_19 фактично невинним. Також зазначає, що суд, вирішуючи питання про долю речових доказів помилково вказав, що куртку «KOULUN» - залишити за належністю потерпілому, оскільки вказана куртка є власністю обвинуваченого ОСОБА_8 , що підтверджується протоколом огляду предмета.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю достатніх доказів для доведеності винуватості особи в суді та звільнити останнього з-під варти. Речовий доказ куртку «KOULUN» повернути ОСОБА_8 . На підставі ч. 3 ст. 404 КПК України викликати та допитати у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_14 , дослідити докази, досліджені в судовому провадженні, та характеризуючі матеріали на обвинуваченого ОСОБА_8 , додані до апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які прохали задовольнити апеляційні скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; потерпілого, який підтримав апеляційні скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_8 вимог і положень зазначених законів дотримався.

Під час судового розгляду ОСОБА_8 свою вину не визнав та пояснив, що вдень 14 грудня 2018 року знаходився в кафе, яке розташоване по вул. Космічній в м. Запоріжжі. Увечері в кафе прийшли знайомий ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , з яким він познайомився того дня. Він сів за столик разом з ними, вони вживали спиртні напої, грали на гральному автоматі. Через деякий час за ОСОБА_10 прийшла дружина та вони пішли. Він залишився з ОСОБА_7 . Вони продовжували грати в гральний автомат. ОСОБА_7 зайняв у нього гроші у сумі 150 грн., які поставив на автомат та програв. Він пообіцяв закласти свій мобільний телефон та повернути йому гроші. Потім ОСОБА_7 виграв 600 грн., однак у касі кафе не було грошей і йому видали розписку. Він нагадав ОСОБА_7 , щоб той повернув гроші, але він відмовився, почав грубити йому, провокував на бійку. Потім ОСОБА_7 вийшов з кафе, він догнав його, щоб забрати борг. Між ними виник конфлікт з приводу повернення грошей. Потерпілий розмахував руками, намагаючись його вдарити. Захищаючись, він завдав ОСОБА_7 один удар в обличчя. Після цього, вони домовились, щоб не їхати в ломбард, ОСОБА_20 віддасть йому мобільний телефон, наступного дня поверне йому борг, а він поверне йому телефон. Потерпілий сам віддав йому мобільний телефон «Fly», після чого, вони розійшлись. Наступного дня о 7 год. ранку він поїхав на вокзал «Запоріжжя-1», де був затриманий працівниками поліції, його привезли в Комунарський відділ поліції. Під час обшуку у нього вилучили вказаний телефон.

Не дивлячись на повне невизнання обвинуваченим своєї провини, його вина підтверджується доказами, дослідженими і перевіреними в ході судового розгляду, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який показав суду, що ввечері 14 грудня 2018 року разом із знайомим ОСОБА_10 та його дружиною ОСОБА_12 знаходились в кафе, розташованому по вул. Космічній в м. Запоріжжі. До їх столу підсів обвинувачений ОСОБА_8 , з яким він раніше знайомим не був. Через деякий час ОСОБА_10 з дружиною пішли додому, а він залишився в кафе разом з ОСОБА_8 . Приблизно через годину він також пішов додому, а обвинувачений залишився. Він побачив, що за ним від кафе йде ОСОБА_8 . Потім йому ззаду нанесли удар по голові, він впав, хтось наносив йому удари руками й ногами. Він побачив ОСОБА_8 , який схилився над ним, витягнув з кишені мобільний телефон. Потім обвинувачений залишив його, викравши три мобільні телефони: «Fly» вартістю 600 грн., з картою пам`яті і захисним склом; «HTC» вартістю 1 800 грн., з картою пам`яті; «Lenovo» вартістю 3 000 грн., з картою пам`яті, захисним склом, SIM-картою мобільного оператора «Лайф», навушники «Філіпс»;

- показаннями свідка ОСОБА_13 , яка показала суду, що ввечері 14 грудня 2018 року їй зателефонував сусід, повідомивши, що її цивільний чоловік ОСОБА_7 побитий лежить на вулиці Космічній. Вона пішла на вулицю, де біля будинку № 22А стояла швидка допомога та поліцейські. У швидкій лежав її чоловік, він був побитий, увесь у грязі. Біля швидкої стояв сусід, що телефонував їй. Він повідомив, що чоловік знаходився в кафе, де його побили. Вона оглянула одяг чоловіка, мобільні телефони були відсутні. У нього при собі було три мобільні телефони: один його, два її, які він взяв, щоб віднести на ремонт. Вона разом з поліцейськими пішла в кафе. Бармен в кафе розповіла, що чоловік був в кафе разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Чоловік грав на гральних автоматах, виграв гроші, однак йому їх не видали, оскільки грошей не було, йому видали розписку. Чоловік і ОСОБА_8 вийшли з кафе та більше не повертались. Після цього, вона разом з поліцейськими приїхала в Комунарський райвідділ поліції, де з її слів була складена заява від імені ОСОБА_7 , яку він потім підписав;

- показаннями свідка ОСОБА_10 , який в судовому засіданні показав, що ввечері 14 грудня 2018 року знаходився в кафе по вул. Космічній. До нього підійшов спочатку ОСОБА_7 , а потім ОСОБА_8 , з якими він був знайомий. Вони сиділи за одним столом, випивали, спілкувались. Пізніше до них приєдналась його дружина ОСОБА_12 . Деякий час вони ще посиділи в кафе та з дружиною пішли додому. У потерпілого ОСОБА_7 він бачив мобільні телефони;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , яка надала суду аналогічні пояснення, що й свідок ОСОБА_10 ;

- заявою про вчинення кримінального правопорушення від 14.12.2018 року, відповідно до якої ОСОБА_7 повідомив про те, що того ж дня о 19 год. 50 хв. по вул. Космічній біля будинку № 22 малознайомий чоловік на ім`я ОСОБА_21 , з яким він розпивав спиртні напої в кафе, відкрито із застосуванням фізичної сили заволодів телефонами «Fly», «Lenovo», «HTC» (т.1, а.п.100);

- висновком судово-медичної експертизи, згідно якого потерпілому дією тупого предмета спричинено синець в ділянці правої очної ямки, який відноситься до легкого тілесного ушкодження (т.1, а.п.144-145);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 15.08.2018 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_7 впізнав обвинуваченого ОСОБА_8 як особу, яка 14 грудня 2018 року відкрито заволоділа його майном (т.1, а.п.102-107);

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину, від 15 грудня 2018 року, згідно якого під час затримання ОСОБА_8 у нього вилучено мобільний телефон «Fly», 2 SIM-карти мобільного оператора «Лайфселл» та «Київстар», флеш носій на 1 Гб, гарнітура до телефону, які слідчим оглянуті, приєднані до кримінального провадження як речові докази та повернуті потерпілому (т.1, а.п.108-111, 112-118, 119-120, 121).

Суд належним чином дослідив ці та інші докази у провадженні у їх сукупності з точки зору належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку.

Зазначені докази узгоджуються між собою, доповнюють один одного, не містять суттєвих суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, виключають сумніви у причетності ОСОБА_8 до умисного скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому правильно обґрунтував ними його обвинувачення.

Спростував суд і наведені обвинуваченим під час судового розгляду доводи щодо його непричетності до злочину, належним чином мотивувавши свій висновок в судовому рішенні, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи сторони захисту про те, що потерпілий сам спровокував бійку, оскільки вів себе неадекватно, є неспроможними, та спростовуються показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який зазначав, що вийшов з кафе за потерпілим та наздогнав його, щоб вияснити, коли ОСОБА_7 поверне йому гроші. Також обвинувачений не заперечував факт нанесення йому удару в обличчя, нібито, «наодмаш», після чого, потерпілий віддав йому мобільний телефон.

Твердження обвинуваченого та його захисника про те, що ОСОБА_7 добровільно віддав йому телефон, як заставу за взяті у нього в борг гроші, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються безпосередньо тим, що сам обвинувачений ОСОБА_8 під час судового розгляду вказував на те, що він побіг за потерпілим, який вийшов з кафе, після чого, наздогнавши його, нібито, наніс удар «наодмаш», в результаті чого потерпілий сам віддав йому мобільний телефон. Вказані обставини свідчать про те, що будь-якої добровільності у даному випадку взагалі не могло бути, оскільки потерпілий віддав телефон вже після нанесення йому тілесних ушкоджень.

Доводи обвинуваченого про його незаконне затримання працівниками поліції без будь-яких пояснень з яких підстав його затримали є неспроможними, оскільки як вбачається з протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 15.12.2018 року, ОСОБА_8 було затримано в порядку ст. 208 КПК України та останньому було повідомлено про підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснено права, передбачені ст. 42 КПК України, про що останній власноруч зазначив, що з протоколом ознайомлений, права йому зрозумілі та зауважень немає (т.1, а.п.108-110).

Твердження обвинуваченого про те, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 є зовсім різними, нічим не підтверджуються та не мають ніякого відношення до того, що трапилось насправді, оскільки вони не були присутніми під час їхньої домовленості, також є неспроможними, оскільки показання вказаних свідків є послідовними та логічними, узгоджуються між собою та іншими доказами, наявними в матеріалах провадження, та не містять суттєвих суперечностей між собою. Посилання ж про те, що вказані свідки не були присутні під час, нібито, домовленості обвинуваченого з потерпілим про передачу телефону на зберігання, не впливають на доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні ним інкримінованого злочину, оскільки факт вчинення ОСОБА_8 грабежу підтверджується сукупністю інших доказів, які були визнані судом належними та допустимими.

Доводи захисника про те, що потерпілий ОСОБА_7 всудовому засіданні 15.10.2019 року підтвердив, що передав телефон в заставу ОСОБА_8 , колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони спростовуються його ж показаннями, наданими в судовому засіданні 03.04.2019 року, а також показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він наздогнав потерпілого, щоб забрати борг, після нанесення удару потерпілому, вони, нібито, домовились, що той віддасть йому мобільний телефон. На думку колегії суддів, потерпілий змінив свої показання навмисно, з метою сприяння обвинуваченому уникнути відповідальності за вчинене правопорушення. З цих же підстав колегія суддів не приймає й до уваги доводи захисника про те, що потерпілий в судовому засіданні зазначав, що не знає хто вчинив на нього напад.

Щодо доводів захисника про фальсифікацію злочину, оскільки потерпілий вказував в судовому засіданні про те, що не писав заяву про вчинення щодо нього 14.12.2018 року злочину, колегія суддів зазначає, ці обставини були належним чином досліджені судом першої інстанції, та факт фальсифікації спростовується показаннями свідка ОСОБА_13 , яка пояснила обставини написання заяви про вчинений злочин та її подальше підписання потерпілим ОСОБА_7 .

Що стосується підтвердження факту підписання заяви про вчинення злочину потерпілим ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає, що стороною захисту будь-яких клопотань щодо перевірки належності підпису потерпілому не заявлялось, натомість, стороною обвинувачення доведено, що заява була підписана саме потерпілим ОСОБА_7 .

Щодо посилання захисника в апеляційній скарзі на факт перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів звертає увагу на те, що ця обставина учасниками провадження не оспорювалась.

Твердження захисника про недопустимість витягу з ЄРДР колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки вказаний доказ не був безпосередньо досліджений судом першої інстанції та відповідно суд не посилався на нього при ухваленні вироку.

Доводи захисника про те, що потерпілий повідомляв, що перед пред`явленням особи для впізнання йому попередньо показували фото ОСОБА_8 , у зв`язку із чим протокол пред`явлення особи для впізнання від 15.08.2018 року є недопустимим доказом, колегія суддів вважає такими, що не підтверджуються жодними доказами. Натомість, як вбачається із вказаного протоколу, потерпілий ОСОБА_7 перед початком проведення впізнання був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України. Після чого, було проведено впізнання, під час якого потерпілий впізнав під № 4 ОСОБА_8 як особу, яка 14 грудня 2018 року нанесла йому один удар в голову, після чого, відкрито з внутрішнього карману куртки заволоділа його мобільним телефоном «Fly» моделі «SQ4416». При цьому, потерпілий повідомив, що впізнав ОСОБА_8 за загальними рисами обличчя та джинсами. Будь-яких зауважень під час проведення вказаної слідчої дії щодо її законності від учасників, у тому числі, з боку сторони захисту, не надходило.

Щодо доводів захисника про не проведення ряду слідчих дій, таких як: огляд місця події, відтворення обстановки та обставин події, слідчий експеримент, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що під час досудового розслідування слідчий вправі самостійно визначати необхідність проведення тих чи інших слідчих (розшукових) дій. При цьому, сторона захисту, у відповідності до ч. 3 ст. 93 КПК України, не була позбавлена права звертатися під час досудового розслідування до слідчого з відповідними клопотаннями щодо ініціювання проведення тих чи інших слідчих (розшукових) дій, однак таким правом не скористалася.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_8 був допитаний в якості підозрюваного лише через місяць після затримання, підозри та застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не мають ніякого значення для підтвердження або спростування фактичних обставин, оскільки кримінальним процесуальним законодавством не передбачені строки, в межах яких орган досудового розслідування повинен провести допит підозрюваного, а отже ніякого доказового значення в собі не несуть.

Доводи захисника про відсутність свідків, які б бачили напад саме обвинуваченого на ОСОБА_7 , колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки факт вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, саме ОСОБА_8 підтверджується сукупністю наявних в матеріалах провадження доказів, зокрема, частково показаннями самого обвинуваченого та потерпілого, а також висновком судово-медичної експертизи та іншими письмовими доказами. Вина ОСОБА_8 у вчиненні вказаного злочину доведена «поза розумним сумнівом» належними та допустимими доказами.

Що стосується доводів захисника про те, що суд, вирішуючи питання про долю речових доказів помилково вказав, що куртку «KOULUN» необхідно залишити за належністю потерпілому, не дивлячись на те, що вказана куртка є власністю обвинуваченого ОСОБА_8 , що підтверджується протоколом огляду предмета, колегія суддів зазначає, що вказане питання може бути вирішено в порядку виконання вироку за клопотанням обвинуваченого, а тому вказана обставина не є підставою для скасування вироку.

Таким чином, доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК Україниправильно кваліфіковані судом, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд врахував вимоги ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, особу винного, який не працює, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний тяжкий злочин, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та призначив мінімальне покарання у виді позбавлення волі, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, вважаючи, що саме таке покарання найбільше відповідатиме меті його призначення.

Таке покарання і на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.

Клопотання захисника про повторне дослідження доказів, колегія суддів вважає не тільки безпідставним, але і необґрунтованим, оскільки обставини, які б вказували про необхідність повторного дослідження доказів, як того вимагають положення ч. 3 ст. 404 КПК України, захисником зазначені не були. Також захисник не обґрунтував в чому полягає неповнота дослідження доказів районним судом або в чому було допущено порушення при їх дослідженні, відтак підстав для задоволення клопотання захисника в цій частині колегія суддів не встановила.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку повністю чи частково та закриття кримінального провадження, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2019 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4