Справа № 442/6088/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/392/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого до затримання за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ч. 1 ст. 115 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою прокурора Дрогобицької місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 КК України й призначено покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 вирішено рахувати з моменту затримання 16 червня 2018 року.
Вирішено питання з речовими доказами.
ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 15 червня 2018 року, в період часу з 00:00 годин до 00:40 годин, перебуваючи на вул. Стрийській, поблизу будинку ОСОБА_10 , що в с. Новий Кропивник Дрогобицького району Львівської області, під час раптово виниклого побутового конфлікту, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, використовуючи ніж, який утримував у правій руці, наніс ОСОБА_11 численні удари в різні анатомічні ділянки тіла, чим спричинив останньому, згідно з висновком судово-медичної експертизи, тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних ран, а саме: рани на чолі справа, в ділянці брови зліва (2), на крилі носа справа (2), в ділянці вилиці зліва, в ділянці переднісся зліва, в ділянці ключиці справа (2), в ділянці надпліччя справа, на задньо-зовнішній поверхні правого плеча, на спинкових поверхнях великого та другого пальця, лівої китиці (4), на передній поверхні у верхній третині лівого плеча, в місці прикріплення лівої вушної раковини у верхній частині, в міжлопатковій ділянці справа, в ділянці попереку зліва (2), на спині справа ближче до плечового суглобу, які за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження, а також колото-різане поранення грудної клітки зліва з наскрізним пошкодженням лівої легені, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, як таке, що є небезпечним для життя в момент заподіяння і в даному випадку знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 , який помер близько 04:15 год. 15 червня 2018 року в приміщенні Бориславської центральної міської лікарні.
Не погоджуючись з вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року, прокурор Дрогобицької місцевої прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок стосовно ОСОБА_6 з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним та призначити покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 11 років позбавлення волі. У решті вирок суду просить залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 та з цією ж правовою кваліфікацією кримінального правопорушення скеровано до суду першої інстанції для розгляду по суті. Проте суд першої інстанції перекваліфікував дії засудженого на ч. 2 ст. 121 КК України, однак така кваліфікація є невірною, такою, що не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилися обставини вчиненого діяння. Так, наносячи удари ножем в область грудної клітки, обвинувачений достеменно усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого. Водночас, ОСОБА_6 не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним потерпілому. Тобто в даному випадку ОСОБА_6 діяв з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого особа хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди. У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, - умисне заподіяння тяжких ушкоджень. Що стосується смерті потерпілого, то в її настанні присутня лише необережна форма вини, бо хоча він і не бажав цього настання і навіть свідомо не допускав його, але повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.
Проте суд першої інстанції не надав належної критичної оцінки показанням ОСОБА_6 , який в судовому засіданні не зміг конкретно пояснити та відтворити обставини нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому, пояснивши, що перебував в емоційно-збудженому стані, тільки зазначив, що ножем заподіяв одне проникаюче поранення потерпілому, коли той лежав на землі, обличчям до землі, утримуючи своєю ногою та рукою потерпілого в такому положенні, а також дав пояснення, які суттєво різняться з поясненнями, даними ним під час проведеного на досудовому розслідуванні 16 червня 2018 року слідчого експерименту та не узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження. Крім цього ОСОБА_6 вказав, що потерпілий позичив у нього близько року до моменту вчинення злочину кошти в сумі 5 тис. доларів США. Він розумів, що кошти ОСОБА_11 не поверне, тому з цього приводу у них виникали конфлікти. Відтак наявний мотив помста за неповернення боргу, а звідси і умисел на заподіяння саме смерті ОСОБА_11 .
Про спрямованість умислу обвинуваченого на позбавлення життя потерпілого переконливо свідчить про нанесення обвинуваченим численних колото-різаних ножових поранень в голову та тулуб (життєво важливі органи) та одного проникаючого ножового поранення потерпілому, який перебував в лежачому положенні, обличчям до землі та був обмежений в рухах шляхом стиснення його тіла руками та ногами обвинуваченого, в грудну клітку зліва з наскрізним пошкодженням лівої легені, знаряддя учинення злочину у вигляді ножа, яке здатне спричиняти небезпечні для життя тілесні ушкодження.
Крім того, вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення.
Вважає, що в даному випадку невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.
На думку прокурора, характер та послідовність дій, вчинених обвинуваченим, у своїй сукупності свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого, використавши знаряддя злочину, застосування якого призводить до смерті.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника на заперечення доводів апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Колегія суддів погоджується із кваліфікацією дій ОСОБА_6 саме за ч. 2 ст. 121 КК України, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень.
Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
Так, з системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.
Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.
Як вбачається з матеріалів провадження, в зазначений день, час та місці ОСОБА_6 ножем завдав ОСОБА_11 близько 20 колото-різаних ран, одна з яких проникаюче колото-різане поранення в область легені перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Більшість інших колото-різаних рани призвела до легких тілесних ушкоджень, які не перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого.
Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні не заперечив, що саме його дії перебувають у причинному зв`язку з наявними у ОСОБА_11 тілесними ушкодженнями, від яких настала смерть останнього, однак зазначив, що не мав умислу на вбивство потерпілого.
Згідно з висновком експерта №188 від 16 серпня 2018 року (т. 2, а.с.38-41), смерть ОСОБА_12 наступила внаслідок проникаючого колюче-ріжучого поранення грудної клітки зліва з вхідною раною на спині в ділянці 11-12-го ребер зліва по біляхребтовій лінії та наскрізним, пошкодженням лівої легені, що призвело до гострої крововтрати і настання смерті.
При цьому судом встановлено, що після того, як потерпілому було заподіяно тілесні ушкодження, він ще деякий час мав змогу вчиняти активні дії, в тому числі пересуватись. Після поступлення в лікарню він ще був при свідомості.
Так, сторона обвинувачення у своїй апеляційній скарзі зазначає, що характер та послідовність дій, вчинених обвинуваченим, кількість спричинених ним колото-різаних ножових поранень в голову та тулуб, які є життєво-важливими органами, свідчать про те, що ОСОБА_6 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого, використавши знаряддя злочину, застосування якого призводить до смерті.
Разом з тим, проаналізувавши у сукупності вимоги закону, вивчивши встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що наведені апелянтом аргументи є неспроможними з огляду на поведінку ОСОБА_6 після вчинення злочину та суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, які свідчили про те, що він вчинив всі необхідні дії, які залежали від його волі та не мав наміру вбивати ОСОБА_11 .
Так, перевіркою матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_6 , після нанесення ударів ОСОБА_11 , припинив свої протиправні дії відносно потерпілого, хоча мав реальну можливість продовжити нанесення йому ударів ножем. Після завдання тілесних ушкоджень, обвинувачений надав можливість потерпілому залишити місце події. Наведе свідчить про те, що ОСОБА_6 добровільно припинив наносити удари ОСОБА_11 .
Крім того, після нанесених йому ударів, потерпілий залишився живим, самостійно пересувався, в лікарню був доставлений при свідомості о 2:30 год., а помер о 4:15 год. від гострої крововтрати.
Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та поведінку обвинуваченого під час і після вчинення злочину, висновок суду першої інстанції про відсутність у діях обвинуваченого умислу направленого саме на вбивство потерпілого є обґрунтованим. Вказані дії обвинуваченого повністю охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 121 КК України.
При цьому доводи прокурора щодо наявного у ОСОБА_6 такого мотиву для умисного вбивства потерпілого як помста за неповернення боргу не беруться до уваги колегією суддів, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя чи здоров`я особи» від 7 лютого 2003 року №2 умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених ч. 2 ст. 115 КК, а також без ознак, передбачених статтями 116-118 КК, зокрема в обопільній сварці чи бійці або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими стосунками винного з потерпілим, підлягає кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК.
З огляду на наведене, помста може бути одним з мотивів вчинення злочину. При цьому помста як мотив злочину виникає на фоні суперечливих, неприязних стосунків між людьми та передбачає прагнення одержати за заподіяне в минулому зло, дії, які істотно зачіпають інтереси винної особи або її близьких.
Разом з тим, мотив не передбачений як ознака основного складу умисного вбивства, а такий мотив як помста не є й кваліфікуючою ознакою даного складу злочину. Наведене, однак, не виключає наявність такого мотиву при вчиненні злочинів проти життя та здоров`я особи, в тому числі як умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині (ч. 1 ст. 115 КК України), так і заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження (ч. 1 ст. 121 КК України).
При цьому наявність мотиву вчинення злочину як фактору, який детермінує поведінку обвинуваченого (у даному випадку помсти) має бути належним чином доведеним. Існування даного мотиву може вбачатися, зокрема, з поведінки винного і потерпілого, яка передувала вчиненню злочину, а також їхніх стосунків.
Судовим розглядом встановлено, що обвинувачений та потерпілий були знайомі тривалий час, ОСОБА_11 жив по сусідству та був кумом дружини ОСОБА_6 . Крім того, потерпілий близько року був винен обвинуваченому 5 тисяч доларів, які не повернув.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, в ході допиту свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не знайшла свого підтвердження та обставина, що ОСОБА_6 перебував з ОСОБА_11 у стійких неприязних стосунках, які могли б викликати в обвинуваченого бажання позбавити потерпілого життя. Допитаний свідок ОСОБА_10 , який безпосередньо контактував з ОСОБА_11 після інциденту, в ході якого останньому було нанесено ряд тілесних ушкоджень, суду пояснив, що потерпілий не розповів йому, що відбулось, сказавши, що його «порізали». Про те, що хтось намагався його вбити, він не говорив.
Також колегія суддів бере до уваги той факт, що належність безпосереднього знаряддя злочину (ножа) обвинуваченому ОСОБА_6 жодними доказами не підтверджена. Даючи покази, останній вказував, що ніж він вихопив з рук потерпілого.
Попри те, що в ході судового розгляду покази обвинуваченого щодо кількості заподіяних ним потерпілому тілесних ушкоджень та вчинення ним вказаних дій у стані необхідної оборони не знайшли свого підтвердження, колегія суддів, враховуючи відсутність доказів того, що ніж, яким заподіяно тілесні ушкодження, належав безпосередньо обвинуваченому та спеціально був взятий ним з собою у час, коли він йшов на зустріч з потерпілим, беручи до уваги конституційний принцип «обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях», приходить до висновку, що наведені факти не можуть свідчити про наявність у ОСОБА_6 умислу на вбивство ОСОБА_11 .
Що стосується твердження сторони обвинувачення про те, що обвинувачений впливав на свідка ОСОБА_13 , таке не знайшло свого підтвердження, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження судом.
З матеріалів провадження встановлено, що свідок ОСОБА_13 , який надавав свої пояснення в суді першої інстанції, був приведеним до присяги й повідомленим про відповідальність за дачу неправдивих показів. Сторона обвинувачення мала можливість поставити йому свої запитання й з`ясувати усі важливі для вирішення справи моменти. Саме ці показання свідка, які він надав суду, були покладені в основу вироку, оскільки суд їх сприймав безпосередньо та надав їм у вироку відповідну оцінку. Показання, які вищезазначений свідок давав на досудовому слідстві не можуть братися до уваги відповідно до вимог ст. 23 КПК України, оскільки це суперечить принципу безпосередності дослідження доказів.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає доводи сторони обвинувачення у цій частині не спроможними та такими, що не узгоджуються із сукупністю досліджених доказів та встановленими обставинами.
З урахуванням вказаного вище, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду, не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.
Керуючись ст. 404, ст. 405, ст. 407, ст. 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Дрогобицької місцевої прокуратури ОСОБА_9 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4