Справа № 742/3528/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/567/20
Категорія - ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного 20 серпня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001378, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 грудня 2019 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прилуки, Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 грудня 2011 року застосовано примусові заходи медичного характеру у зв`язку із вчиненням злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 грудня 2019 року задоволено клопотання прокурора Прилуцької місцевої прокуратури та застосовано у кримінальному провадженні № 0001378 від 20 серпня 2018 року до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру з госпіталізацією до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом у примусовому порядку.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 12000 грн.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь бюджету Прилуцького району в особі Прилуцької центральної районної лікарні витрати, понесені закладом на лікування потерпілого ОСОБА_9 у розмірі 2154 грн. 36 коп.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 серпня 2018 року близько 22 години ОСОБА_8 неподалік будинку № 10 по вулиці Соборній в м. Прилуки, діючи умисно та цілеспрямовано, керуючись корисливим мотивом, з метою незаконного заволодіння чужим майном, підійшов до ОСОБА_9 , який проходив по вулиці, після чого, застосувавши до нього насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що виразилось у завданні ударів кулаком по голові та тулубу, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я та поваливши його на землю відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 12000 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріальних збитків на вказану суму 12000 грн.

Задовольняючи клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом, місцевий суд мотивував своє рішенням тим, що за висновком судово-психіатричного експерта № 500 від 13 вересня 2018 року у ОСОБА_8 на період часу до якого відноситься кримінальне правопорушення у вчиненні якого він підозрюється мали місце клінічні ознаки параноїдної шизофренії. ОСОБА_8 за своїм психічним станом на період часу до якого відноситься кримінальне правопорушення у вчинені якого він підозрюється, був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними на цей час. У ОСОБА_8 на теперішній час мають місце клінічні ознаки параноїдної шизофренії, які позбавляють його здатності правильно сприймати обставини, які мають значення для кримінального провадження та давати про них правильні свідчення. У ОСОБА_8 на теперішній час мають місце клінічні ознаки параноїдальної шизофренії і йому показані примусові заходи медичного характеру з госпіталізацією у психіатричний заклад із посиленим наглядом. І враховуючи, що на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння ОСОБА_8 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тобто не був суб`єктом вчиненого діяння через неосудність, необхідно задовольнити подане клопотання і застосувати до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру з госпіталізацією до закладу з наданням психіатричної допомоги з посиленим наглядом у примусовому порядку.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, а кримінальне провадження закрити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскільки ОСОБА_8 був неосудним, як було встановлено, та не міг усвідомлювати суспільно-небезпечний характер своїх дій, тому відсутня така ознака, як умисел, тобто він не являється суб`єктом злочину, оскільки не міг діяти умисно. Апелянт також вважає, що прокурором не було доведено, що саме ОСОБА_8 вчинив суспільно небезпечне діяння і що оскаржувана ухвала ґрунтується на недопустимих та недостовірних доказах. Вказує, що показання потерпілого є недостовірними з огляду на його першочергові показання, в яких останній вказував, що на нього напали двоє чоловіків, і за першочерговими описами нападників ОСОБА_8 зовсім не підходить під такий. Захисник зазначає, що згідно фотознімків місцевості, де було здійснено напад, вона не освітлюється і в темряві неможливо добре роздивитися обличчя нападників, крім того, слідчий експеримент з потерпілим проводився у відмінних умовах від тих, за яких відбувалися події. У зв`язку з чим вважає недостовірним доказом і протокол пред`явлення особи для впізнання. Крім того, захисник вважає недопустимим доказом протокол НСРД, оскільки дата проведення негласних дій не відповідає фактичній даті і сам протокол не відповідає вимогам ст..ст. 104, 105 КПК України. В апеляційній скарзі адвокат стверджує, що судом безпідставно задоволено позов прокурора в інтересах лікарні, оскільки в даному випадку відсутні виключні підстави для прокурорського реагування, передбачені ст.. 23 Закону України «Про прокуратуру», а тому позов підлягає поверненню.

Заслухавши доповідача, захисника-адвоката ОСОБА_7 , який висловився на підтримання поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши ухвалу у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований главою 39 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.513 КПК України: під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Згідно із ч. 2 ст. 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Як встановлено п.1 ч.1 ст.93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

У відповідності до ч.1 ст.94 КК України: залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1)надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2)госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3)госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Частиною 4 цієї норми закону визначається: госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, не пов`язане з посяганням на життя інших осіб, і за своїм психічним станом не становить загрози для суспільства, але потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах посиленого нагляду.

Як рекомендовано положеннями п. 15. Постанови Пленуму ВСУ від 03.06.2005 року N 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» (далі - Постанови), визначаючи відповідно до частин 3-5 ст. 94 КК України тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так із характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме). При цьому в ухвалі (постанові) суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа, і вказувати строк застосування примусового заходу медичного характеру.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.14 Постанови ухвала (постанова) у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст.420 КПК, містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_8 вчинено суспільно небезпечне діяння, що містить ознаки умисного викрадення чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, тобто діяння, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

Вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні судом першої інстанції належних та допустимих доказів, що узгоджуються між собою.

Свої висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши показання:

- ОСОБА_8 , який заперечив проти причетності до суспільно небезпечного злочину та пояснив, що словесний конфлікт, без бійки, із ОСОБА_9 відбувся того дня близько 20-21 години, після чого він пішов додому. Тілесні ушкодження ОСОБА_9 він не завдавав;

- потерпілого ОСОБА_9 , що раніше ОСОБА_8 він не знав і у вечірній час виходив із зали ігрових автоматів, йшовши поблизу кафе «Хрущовка», йому ззаду наніс удар по голові, після чого повалив на землю та насівши на нього, почав наносити удари по голові та витягнув із кишені грошові кошти в сумі 12000 гривень та втік у напрямку магазину «АТБ». Лежачі на спині, впізнав чоловіка, якого він на передодні бачив, це був ОСОБА_8 .

Висновки суду першої інстанції про необхідність застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру, за обставин зазначених у клопотанні та ухвалі суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є обґрунтованими та підтверджуються даними, що, зокрема, містяться у наступних доказах:

- протоколі огляду місця події від 19 серпня 2018 року, а саме території поблизу будівлі 10 по вулиці Соборна в м. Прилуках, відповідно до якого в ході детального огляду виявлено на газоні зім`яту траву на якій знаходяться сліди зовні схожі на кров. ОСОБА_9 вказав, що саме в цьому місці йому нанесли тілесні ушкодження та відібрали кошти;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20 серпня 2019 року відповідно до якого ОСОБА_9 впізнав особу на фотознімку №3, яка 19 серпня 2018 року нанесла йому тілесні ушкодження та забрала грошові кошти і згідно довідки до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20 серпня 2019 року під №3 поміщено фотознімок ОСОБА_8 ;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 20 серпня 2018 року з фото таблицями до нього за участі потерпілого ОСОБА_9 відповідно до якого потерпілий детально та добровільно розповів та показав механізм нанесення йому тілесних ушкоджень з боку нападника, як саме нападник витягував із кишені його штанів грошові кошти та яким чином він побачив обличчя нападника;

- висновку експерта №287 від 20 серпня 2018 року відповідно до якого у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження, які могли утворитися в результаті дії тупих предметів, не виключена можливість виникнення ушкоджень від удару рук (кулаків), морфологічні властивості, локалізація та ступінь загоєння виявленого у ОСОБА_9 ушкодження не суперечать можливості його утворення 19 серпня 2018 року і дані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я;

- протоколі № 1928т від 27 вересня 2018 року про результати аудіо-, відео контролю відповідно до якого під час перебування у ІТТ № 5 (м.Прилуки) ОСОБА_8 розповів, що напад вчинив він;

- висновку судово-психіатричного експерта № 500 від 13 вересня 2018 року згідно якого у ОСОБА_8 на період часу до якого відноситься кримінальне правопорушення у вчиненні якого він підозрюється мали місце клінічні ознаки параноїдної шизофренії. ОСОБА_8 за своїм психічним станом на період часу до якого відноситься кримінальне правопорушення у вчинені якого він підозрюється, був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними на цей час. У ОСОБА_8 на теперішній час мають місце клінічні ознаки параноїдної шизофренії, які позбавляють його здатності правильно сприймати обставини, які мають значення для кримінального провадження та давати про них правильні свідчення. У ОСОБА_8 на теперішній час мають місце клінічні ознаки параноїдальної шизофренії і йому показані примусові заходи медичного характеру з госпіталізацією у психіатричний заклад із посиленим наглядом;

- висновку судово-психіатричного експерта № 501 від 13 вересня 2018 року відповідно до якого у ОСОБА_8 на теперішній час не виявлено психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання психоактивних речовин з синдромом залежності, у зв`язку з чим наркологічне лікування йому не показане;

Висновок суду про доведеність вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за встановлених та викладених в ухвалі обставин, обґрунтований дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку та які є узгодженими між собою і сумніву у своїй належності та допустимості не викликають.

Колегія суддів вважає, що показання потерпілого ОСОБА_10 , які він безпосередньо надав в судовому засіданні в суді першої інстанції є чіткими, послідовними, узгоджуються з даними протоколу слідчого експерименту за його участю, протоколом огляду місця подій, та іншими доказами по справі, є об`єктивними та достовірними, тому суд першої інстанції, давши їм належну правову оцінку, вірно поклав в основу судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність показань потерпілого в судовому засіданні його першочерговим показанням під час досудового розслідування колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи принцип безпосередності дослідження судом доказів та пояснень учасників кримінального провадження.

Посилання захисника щодо неможливості потерпілим роздивитися обличчя нападника за неосвітленої місцевості, у темряві, колегія суддів вважає також неспроможними, враховуючи вище викладене, а саме, потерпілим при проведенні слідчого експерименту було детально пояснено обставини нападу та яким чином він розгледів обличчя нападника, і в подальшому ним було впізнано ОСОБА_8 , як нападника при проведенні впізнання за фотознімками.

Твердження апеляційної скарги щодо недопустимості доказу протоколу НСРД про результати аудіо контролю особи також не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, враховуючи, що останній складений з дотриманням вимог ст.ст.104, 252 КПК України та вимогах Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої спільним наказом від 16.11.2012 року №114/1042/516/1199/936/1687/5.

Безпідставними є посилання сторони захисту на відсутність у протоколі про результати аудіо-, відео контролю за особою посилання на технічні засоби фіксації, що використовувались для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, оскільки відомості про методи проведення НСРД та засоби, які для цього використовувались є інформацією з обмеженим доступом та не підлягає розголошенню.

Доводи захисту в цій частині не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону. Так, згідно ч. 1 ст. 246 КПК України відомості про факт та методи проведення НСРД не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Вичерпний перелік відомостей, що є державною таємницею, визначений Зводом відомостей, що становлять державну таємницю, затвердженого наказом голови Служби безпеки України від 12 серпня 2005 року № 440, відповідно до змісту пунктів 4.5.1, 4.5.6 якого до державної таємниці належать відомості про номенклатуру, фактичну наявність спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки устаткування, апаратури, приладів, пристрів, програмного забезпечення, препаратів та інших виробів, призначених (спеціально розроблених, виготовлених, запрограмованих або пристосованих) для негласного отримання інформації, що розкривають найменування, принцип дії чи експлуатаційні характеристики технічних засобів розвідки, спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки, призначених для здійснення та забезпечення оперативно-розшукової, контррозвідувальної чи розвідувальної діяльності, володіння якими дає змогу зацікавленій стороні впливати на її результати, що створює загрозу національним інтересам і безпеці.

Тобто, право обмеження на розкриття у кримінальному провадженні відомостей, визначених ст. 246 КПК України, обумовлено віднесенням їх до державної таємниці та потребою зберігати таємні методи розслідування злочинів.

Враховуючи, що відомості про спеціальні технічні засоби, призначені для негласного отримання інформації, є державною таємницею й стосуються не тільки цього кримінального провадження, їх розголошення без належних і обґрунтованих підстав загрожує національним інтересам та безпеці, поняття і ознаки яких визначені в Законі України від 21 червня 2018 року № 2469-VIII «Про національну безпеку України». Належного обґрунтування наявності таких підстав у цьому кримінальному провадженні у апеляційній скарзі не наведено.

Така позиція узгоджується з позицією, висловленою в постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 585/1899/17.

Доводи апеляційної скарги захисника на невідповідність у протоколі НСРД дати проведення негласних дій фактичній даті їх проведення колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу з огляду на те, що таке порушення не має істотного впливу на права обвинуваченого і не містить ознак істотного порушення процесуального закону. Внаслідок цього воно не є істотним та не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки аудіо-, відео- котроль особи було проведено на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Чернігівської області від 21 серпня 2018 року, якою надано дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії відносно ОСОБА_8 терміном на 30 діб, починаючи з 21 серпня 2018 року і зазначення в протоколі неточної дати її проведення жодним чином не впливає на її достовірність і свідчить лише про допущення помилки при складанні відповідного протоколу.

Посилання захисника в апеляційній скарзі, що неможливо визначити чи додаток до протоколу НСРД CD диск оригіналом електронного доказу чи його копією і безпідставність визнання судом вказаного диску речовим доказом, оскільки він являється електронним доказом, колегія суддів вважає надуманими та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки ДВД-R диск №252 т, повністю відповідає вимогам п. 4.7.1 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої спільним міжвідомчим наказом від 16.11.2012 року №114/1042/516/1199/936/1687.

Згідно ст.ст. 98, 99 КПК України документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій статті 98 КПК України, а до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою статті 99 КПК України, можуть належати матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні).

Доводи адвоката ОСОБА_7 ,, що ОСОБА_8 не являється суб`єктом злочину, оскільки, як було встановлено, він є неосудним та не міг усвідомлювати суспільно-небезпечний характер своїх дій, а тому відсутня така ознака, як умисел, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи, що відповідно до ст. 505 КПК України, обставинами, які підлягають встановленню у такому кримінальному провадженні є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння; вчинення цього суспільно небезпечного діяння певною особою; наявність у особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування та інші обставини. Таким чином, предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей та не включає питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, тоді як умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

З огляду на зазначене вище, на думку колегії суддів, місцевий суд, розглянувши клопотання, дійшов до вірного висновку, що ОСОБА_8 потребує госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом, врахувавши при цьому висновок судово-психіатричного експерта № 500 від 13 вересня 2018 року, психічний стан ОСОБА_8 , характер вчиненого ним суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника, що судом безпідставно задоволено позов прокурора в інтересах лікарні, оскільки в даному випадку відсутні виключні підстави для прокурорського реагування, передбачені ст.. 23 Закону України «Про прокуратуру», а тому позов підлягає поверненню колегія суддів вважає безпідставними враховуючи наступне.

Відповідно до положень п.5, п.6 ст. 23 ЗУ « Про прокуратуру» Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету

Відповідно до приписів ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Оскільки фінансування закладів охорони здоров`я, зокрема Прилуцької центральної районної лікарні здійснюється з державного бюджету, а витрати, понесені медичною установою на лікування потерпілих від злочину та їх непогашення, призводять до ненадходження коштів до відповідного бюджету, що створює навантаження на місцевий бюджет та ускладнює процес безкоштовного лікування осіб, які цього потребують, чим завдається істотна шкода державним інтересам. Ця обставина, на переконання колегії суддів дала право прокурору вживати заходи представницького характеру на захист інтересів держави в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», в межах своєї компетенції відповідно до ст.. 1311 Конституції України.

Враховуючи наведене, ухвала Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 грудня 2019 року про застосування щодо ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру є законною, мотивованою та обґрунтованою, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 грудня 2019 року, якою до ОСОБА_8 застосовано примусові заходи медичного характеру з госпіталізацією до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом у примусовому порядку без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3