№ 336/5791/2018
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з неповною середньою освітою, учня другого курсу Запорізького професійного ліцею № 3, неодруженого, непрацюючого, що зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,

- обвинуваченого за ч. 1ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений вчинив відкрите викрадення чужого майна за таких обставин.

14 липня 2018 року, близько 17 години 30 хвилин, обвинувачений, керуючись умислом на грабіж, біля будинку № 7-А по вулиці Краснова в м. Запоріжжі, відкрито заволодів мобільним телефоном потерпілої ОСОБА_6 «Lenovo Pl ma 40» в корпусі чорного кольору, який знаходився в руках у малолітнього сина потерпілої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спочатку попросивши телефон під приводом зробити телефонний дзвінок, а в подальшому, після усвідомлення малолітнім злочинного наміру обвинуваченого і висування вимоги повернути телефон, - залишивши місце події з предметом викрадення.

Описаними діями потерпілій спричинено майнову шкоду в сумі 1820 грн.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений повністю визнав винуватість у вчиненні відкритого заволодіння чужим майном за вказаних в обвинуваченні обставин і дав показання про мотиви і фактичні обставини вчинення кримінально караного діяння.

Пояснив, що вчинив грабіж, зустрівши потерпілого біля кіоску, де той планував зробити покупку, та попросивши дозволу здійснити дзвінок, а отримавши телефон, почав відходити, а потім втікати з місця події, звідки остаточно видалився на автомобілі таксі. Згодом він повернувся до місця викрадення, оскільки мав намір зустрітися в цьому місці зі своїм приятелем, і саме тут був затриманий співробітниками поліції.

У вчиненні злочину розкаявся. Пояснив, що повністю усвідомив протиправність вчиненого і щиро жалкує про те, що сталося.

Зі згоди учасників кримінального провадження в силу ч. 3 ст. 349 КПК України інші докази щодо обставин, які ніким не оспорюються, при з`ясуванні обставин справи не досліджувалися, при цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники провадження ці обставини, чи добровільна їх позиція, а також роз`яснив наслідки дослідження доказів в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України і переконався в правильності усвідомлення ними цих наслідків.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_5 вперше скоїв нетяжкий злочин проти чужої власності, чия непорушність охороняється Основним Законом України.

Бере до уваги і ту обставину, що у вчиненому обвинувачений щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи, через повернення потерпілій викраденої речі усунено спричинену шкоду.

Перелічені обставини суд визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого.

Вчинення злочину до досягнення повноліття також є пом`якшуючою покарання обставиною.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_5 обставин судом не встановлено.

Сукупність згаданих пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих обставин, відомості про особу винного, який має постійне місце проживання, сім`ю, навчається в середньому технічному закладі, є вільним від звичок, що становлять небезпеку для суспільства, що свідчить про достатній рівень його соціалізації, його молодий вік, в силу якого обвинувачений має об`єктивну можливість повернутися до суспільних та моральних цінностей, дають суду підстави для призначення мінімального покарання у виді позбавлення волі, що передбачено положеннями Загальної частини Закону України про кримінальну відповідальність, а також для звільнення від відбування з мінімальним строком випробування, що, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, якими, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення особи.

Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням внормоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Застосування згаданого інституту звільнення від відбування покарання, яке, як зазначено, має бути індивідуальним щодо кожної особи, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання з урахуванням таких міркувань.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з ст. 61 Конституції, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Основного Закону в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у своєму Рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора», відповідно до якої правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Наведені міркування дають суду підстави дійти висновку про недоцільність застосування до обвинуваченого за вироком найбільш суворого заходу примусу, без надання особі можливості виправлення без ізоляції від суспільства.

Відомостей про процесуальні витрати в провадженні суду не надано.

Долю речових доказів належить вирішити у порядку ст. 100 КПК України.

У відсутність клопотань учасників кримінального провадження щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу суд вважає за можливе не застосовувати до ОСОБА_5 запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 а визнати винуватим у вчиненні злочину, що передбачений ч. 1 ст. 186 КК України, та призначити покарання у виді одного року позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнити, якщо обвинувачений протягом іспитового строку тривалістю в один рік не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього в силу ст. 76 КК України обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця проживання, навчання та роботи.

Запобіжний захід до обвинуваченого до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Речовий доказ мобільний телефон «Lenovo Pl ma 40» в корпусі білого кольору, переданий на зберігання потерпілій ОСОБА_6 , - повернути ОСОБА_6 за належністю.

На вирок суду може бути подана апеляція до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1