Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 490/9438/13-к
Провадження № 1-кп/490/193/2018
У Х В А Л А
13 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

судді - ОСОБА_2

присяжних - ОСОБА_3

- ОСОБА_4

- ОСОБА_5

при секретарі - ОСОБА_6

за участі прокурора - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

захисника - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Єревані Республіки Вірменії, наразі постійного місця проживання не має, утримується в Державній установі "Миколаївський слідчий ізолятор"

у вчиненні злочину, передбаченого пунктами 1, 6 частини 2 статті 115, частиною 4 статті 187 Кримінального Кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

1. Під час судового розгляду кримінального провадження прокурор заявила клопотання про дослідження під час судового розгляду показів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що були надані тими під час попередніх судових розглядів.

В обґрунтування послалась на те, що ці свідки неодноразово допитувались під час попередніх судових розглядів, забезпечити їх особисту присутність у суді під час цього судового розгляду не видалось за можливе.

2. Захисник та обвинувачений під час судового розгляду кримінального провадження проти задоволення цього клопотання не заперечували.

Встановлені судом обставин із посиланням на докази

3. В межах цього кримінального провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину за таких обставин

в період часу з 23.25 24 березня 2013 року до 02.30 25 березня 2013 року він, реалізуючи злочинний намір, направлений на скоєння розбійного нападу та протиправне заподіяння смерті працівникам нелегального залу ігрових автоматів, розташованого у будинку АДРЕСА_1 /наразі - Героїв України/ у місті Миколаєві в зв`язку із програшем у цьому закладі значної суми коштів з метою заволодіння грошовими коштами, що знаходились в приміщенні залу, проник до цього приміщення.
Там він, діючи несподівано для охоронця ОСОБА_14 який відкрив йому двері, напав на нього, та між ними в коридорі закладу гральних автоматів почалась бійка. В ході бійки ОСОБА_8 ножем. який був при ньому, завдав 9 колото-різаних поранень передньої та задньої поверхонь грудної клітини та лівого плеча ОСОБА_14 , від яких останній впав на підлогу в коридорі закладу та перестав подавати ознаки життя.
Реалізуючи далі свій злочинний умисел, він проник безпосередньо до зали ігрових автоматів, де побачив адміністратора - ОСОБА_15 , та, діючи умисно, завдав їй 6 колото-різаних поранень передньої та задньої поверхонь грудної клітини, задньої-бокової поверхні грудної клітини, задньої-бокової поверхні грудної клітини зліва, від яких ОСОБА_15 впала на підлогу в кімнаті залу гральних автоматів та перестала подавати ознаки життя.
Після цього він заволодів грошовими коштами, що знаходились у вказаному залі.
Ці дії ОСОБА_8 органами досудового розслідування кваліфіковані за пунктами 1, 6 частини 2 статті 115, частиною 4 статті 187 Кримінального Кодексу України.

4. Справа розглядалась судами неодноразово.

4.1. Так, обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 надійшов до суду 03 вересня 2013 року, та з цього часу й до 22 червня 2014 року перебувала у провадженні Центрального районного суду міста Миколаєва.

У цей період свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_16 судом були допитані.

22 червня 2014 року судом був ухвалений вирок, яким ОСОБА_8 був визнаний винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину та йому було призначене покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2014 року вказаний вирок Центрального районного суду міста Миколаєва був залишеним без змін.

Проте, ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року вказані вирок Центрального районного суду міста Миколаєва та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2014 року були скасовані з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції. Судом касаційної інстанції зазначено, що під час розгляду цього кримінального провадження склад суду не був сформованим відповідно до вимог діючого законодавства.

4.2. 02 серпня 2017 року справа про обвинувачення ОСОБА_8 повторно надійшла у провадження Центрального районного суду міста Миколаєва.

Відповідно до клопотання обвинуваченого для повторного розгляду кримінального провадження 02 листопада 2017 року був сформований суд присяжних, який був повноважний до 29 вересня 2018 року.

Під час судового розгляду у цьому складі судом були допитані:

-15 травня 2018 року - свідок ОСОБА_17 ;

-29 травня 2018 року - свідок ОСОБА_12 ;

-29 травня 2018 року - свідок ОСОБА_11 ;

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 вересня 2019 року раніше обрані для розгляду цього кримінального провадження присяжні були усунуті в зв`язку із закінченням строку їх повноважень.

24 жовтня 2019 року для розгляду цього кримінального провадження був сформований новий склад суду присяжних, після чого розгляд справи був розпочатий з початку

5. Під час нового судового розгляду свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_18 неодноразово викликались у судові засідання, але жодного разу до суду не з`являлись.

При цьому свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 надіслали до суду заяви, у яких просили оголосити раніше надані ними покази, спираючись про те, що доповнень до раніше наданих показів не мають. В обґрунтування своєї неявки вони посилались про стан їх здоров`я, а також - про необхідність дотримання ними карантинних заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Свідок ОСОБА_19 ж про причини неявки суд не повідомляла, повідомила публічного обвинувача про неможливість її явки у судове засідання через те, що наразі вона перебуває поза межами міста Миколаєва та не зможе бути у місті Миколаєві, зокрема - через згадані карантинні обмеження - протягом тривалого часу.

6. Судом також за клопотанням прокурора виносились ухвали про примусовий привід вказаних свідків, але внаслідок вжитих на виконання ухвал заходів встановлено, що за раніше повідомленим ними місцем проживання вказані свідки є відсутніми, встановити місце їх знаходження вжитими заходами не видалось за можливе.

Мотиви, з яких виходив суд під час постановлення ухвали, та положення закону, якими він керувався.

7. Досліджуючи питання про те, чи можуть показання відсутнього свідка, які той давав під час минулого судового розгляду, визнаватися допустимим доказом під час нового судового розгляду у тій же справі, або такі показання втрачають будь-яке доказове значення, Верховний Суд дійшов такого:

31. Суд зазначає, що на відміну від позасудових показань, які прямо визнаються недопустимими доказами (друге речення частини 4 статті 95 КПК), Кодекс не містить положення, яке вирішує питання допустимості показань свідка, допитаного в суді в тій же справі, але під час минулого розгляду.
32. Суд бере до уваги, що відповідно до пункту 16 статті 7 КПК безпосередність дослідження показань є загальною засадою кримінального судочинства, а стаття 23 КПК визначає, що показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані доказами, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Також Кодекс передбачає, що суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. А перше речення частини 4 статті 95 КПК передбачає, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Таким чином, у Кодексі кілька разів висловлено вимогу усного допиту в судовому засіданні.
33. Однак Суд звертає увагу на те, що ця вимога сформульована як принцип, яким має керуватися суд, приймаючи процесуальні рішення в конкретній ситуації, у тому числі рішення щодо допустимості або недопустимості доказів.
34. Принцип безпосередності дослідження доказів спрямований передусім на найкраще забезпечення права сторін на перехресний допит особи, яка дає показання, що дає стороні можливість з`ясувати всі обставини, які вона вважає важливими для вирішення справи, уточнити показання свідка та поставити під сумнів ті чи інші повідомлення особи або її репутацію. Щодо сторони захисту, то це право забезпечується також і пунктом «d» частини 3 статті 6 Конвенції, щодо якого Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що до того, як визнати особу винуватою, усі докази проти неї мають зазвичай бути представлені в її присутності під час публічного розгляду з метою надати можливість для спростування. Виключення з цього принципу є можливими, але не можуть порушувати права захисту, які, як правило, вимагають, щоб обвинуваченому була надана адекватна та відповідна можливість викликати та допитати свідка проти нього, або коли свідок надає показання, або на наступних етапах провадження.
35. Однак Суд зазначає, що засаді безпосередності, як і будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах. В залежності від обставин ця засада реалізується в різних формах, оскільки суд має узгоджувати її з іншими засадами кримінального процесу та/або легітимними інтересами суспільства чи окремих осіб. Наприклад, принцип безпосередності зазнає певних легітимних обмежень у випадку допиту особи, до якої застосовані заходи безпеки або яка відсутня безпосередньо в залі судового засідання (стаття 232 КПК), і такі легітимні обмеження не можна вважати порушенням принципу безпосередності. Також суди апеляційної та касаційної інстанцій в більшості випадків ґрунтують свої висновки на показаннях, які були надані в суді першої інстанцій, оскільки багаторазовий допит особи в судах різних інстанцій без вагомих причин не тільки був би обтяжливим для такої особи, учасників і суспільства, але й суперечив би самому змісту інстанційності.
36. Таким чином, Суд вважає, що положення «суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання» (перше речення частини 4 статті 95 КПК), не може тлумачитися як безумовна заборона використання показань, які особа давала перед іншим складом суду у тій же справі.
37. Суд також вважає небезпідставним довід … про те, що показання під час минулого розгляду за своїми правовими властивостями і наслідками подібні до тих, що отримані в порядку статті 225 КПК. Дійсно, стаття 225 КПК передбачає в певних випадках можливість судового допиту особи під час досудового розслідування, і такі показання є допустимими за умови дотримання порядку, передбаченого цим положенням. Найбільш істотними складовими цього порядку є здійснення допиту перед суддею в судовому засіданні, участь сторін та дотримання правил допиту, передбачених для судового розгляду.
38. З погляду цих критеріїв, допит особи під час минулого розгляду не тільки забезпечує всі істотні елементи згаданого порядку, а й набагато краще забезпечує права сторін на перехресний допит. На відміну від допиту в порядку статті 225 КПК, яка допускає допит за відсутності однієї зі сторін, допит під час судового розгляду справи по суті відбувається за обов`язкової участі сторін. Такий допит надає сторонам, зокрема стороні захисту, можливість провести його більш ефективно, оскільки на цей час сторонам вже відомі всі суттєві елементи пред`явленого обвинувачення та всі докази, отримані під час досудового розслідування.
39. У контексті викладеного, Суд вважає, що показання, які особа надавала під час минулого судового розгляду, не можуть вважатися недопустимими доказами лише на тій підставі, що неможливо було забезпечити явку такої особи під час нового судового розгляду.
40. Однак обмеження засади безпосередності не можуть сягати такого ступеня, щоб позбавити самої її сутності та призводити до порушення фундаментальних гарантій справедливого судового розгляду, наприклад, тих, що передбачені пунктом «d» частини 3 статті 6 Конвенції. Тому зазначений висновок, не означає, що такі показання не можуть бути визнані судом недопустимими відповідно до інших правил допустимості доказів. Суд також має визнати такі показання недопустимими, якщо буде встановлено, що під час минулого судового розгляду право особи на ефективний перехресний допит було істотно порушено внаслідок різних обставин: наприклад, коли особа була позбавлена права на правову допомогу або суд не забезпечив стороні можливість повно з`ясувати всі важливі обставини, або виявлені інші обставини, що свідчать про те, що допит особи проведений з порушенням.
41. Крім того, такі показання мають використовуватися обережно, а неможливість піддати відсутню під час судового розгляду особу перехресному допиту має враховуватися судом при оцінці достовірності її показань та їх значення у сукупності з іншими доказами. Також неможливість допиту особи під час нового судового розгляду позначиться на оцінці достовірності її показань в минулому розгляді, якщо при новому розгляді встановлені нові суттєві обставини, які зумовлюють необхідність повторного допиту особи (наприклад, у випадку, передбаченому частиною 13 статті 352 КПК).
42. У цьому зв`язку Суд вважає доречними застосувати підходи, узагальнені ЄСПЛ у справі Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom при аналізі відповідності судового розгляду вимогам частини 1 та пункту «d» частини 3 статті 6 Конвенції. Ця справа стосувалася використання показань, наданих поліції під час досудового розслідування свідком, який на час судового розгляду справи помер. ЄСПЛ визнав, що за таких обставин і за умови додержання певних гарантій сторони захисту, використання таких показань не порушує вимоги частини 1 та пункту «d» частини 3 статті 6 Конвенції.
43. Суд зауважує, що стаття 6 Конвенції не встановлює будь-яких правил допустимості доказів, які є перш за все предметом регулювання національного закону. Тому практика ЄСПЛ, яка визнає прийнятним використання показань, що надавалися поліції, не може бути використана судом для обґрунтування використання позасудових показань, недопустимих відповідно до другого речення частини 4 статті 95 КПК. Але Суд використає підходи, розроблені ЄСПЛ, для аналізу можливості використання показань, наданих під час минулого судового розгляду.
44. У рішенні в справі Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom ЄСПЛ вважав, що для оцінки допустимості показань відсутнього свідка потрібно виконати трискладовий текст, а саме дослідити:
i.чи існували поважні причини для неявки свідка та, відповідно, для прийняття показань недопитаного відсутнього свідка як доказів;
ii.чи були показання відсутнього свідка єдиною або вирішальною підставою для засудження обвинуваченого;
iii.чи існували достатні врівноважуючі фактори, у тому числі вагомі процесуальні гарантії, здатні компенсувати незручності, спричинені стороні захисту в результаті допуску доказу та забезпечити, щоб судовий розгляд у цілому був справедливим.
/див., окрім іншого, Постанову Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 750/5745/15-к/.

8. Повертаючись до обставин цієї справи, суд, перш за все, відзначає, що в цьому випадку стороною обвинувачення та, за її клопотанням, судом вжиті усі передбачені законом та можливі заходи для забезпечення явки цих свідків, проте ці заходи виявились неефективними.

За такого суд вважає наявними достатні підстави для дослідження документів, на яких зафіксовані покази цих свідків під час попередніх судових засідань.

9. Суд також відзначає, що:

-свідок ОСОБА_11 не був безпосереднім свідком подій, що мають значення для цього кримінального провадження; по суті справи він може пояснити лише про обставини роботи закладу, у якому сталось вбивство, а також - обставини отримання органами досудового розслідування деяких доказів. При цьому докази, яких стосуються покази цього свідка, також не є вирішальними та можуть свідчити лише про умови, у яких був вчинений стверджуваний злочин;

-свідок ОСОБА_18 також не була безпосереднім свідком подій, що мають значення для цього кримінального провадження; по суті справи може пояснити лише про обставини роботи закладу, у якому сталось вбивство, а також - про обстановку, що склалась за досить тривалий проміжок часу до вчинення стверджуваного злочину;

Отже, покази цих свідків вочевидь не можуть бути ані - єдиною, ані - вирішальною підставою для ухвалення вироку у справі.

10. Що ж стосується свідка ОСОБА_12 , то цей свідок був в числі осіб, які першими прибули на місце події після вчинення вбивства.

В той же час, він не був єдиною особою, яка може надати пояснень щодо обстановки, яка склалась на місці події одразу після вчинення злочину.

Отже, покази цього свідка вочевидь не можуть бути єдиною підставою для ухвалення вироку у справі.

11. Суд також зазначає, що під час судових засідань 15 та 29 травня 2018 року відповідно сторонам була надана необмежена можливість піддати свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_18 перехресному допиту, і матеріали провадження підтверджують, що сторони повною мірою скористалися такою можливістю, зокрема й можливістю дискредитувати ці показання.

12. Також під час нового судового розгляду не було встановлено будь-яких суттєвих обставин, які не були б відомі під час минулого розгляду і які б вимагали повторного допиту вказаних свідків з огляду на такі обставини.

Наведене доводить, що в цьому випадку сторони у справі, зокрема - сторона обвинувачення - на доведення своєї позиції може надати суду показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_18 , які ті давали 29 та 15 травня 2018 року відповідно, і сам факт їх відсутності під час нового розгляду не може бути підставою для визнання таких її показань недопустимим доказом.

Водночас, дослідивши ці показання, суд дасть їм оцінку з погляду допустимості, належності та достовірності, враховуючи, у тому числі, наскільки були забезпечені права сторони під час допиту особи в минулому розгляді. Факт неможливості допиту цих осіб під час нового судового розгляду буде врахованим судом при оцінці достовірності цих доказів у сукупності з іншими доказами у справі.

13. Вказані свідки допитувались також під час судового розгляду у період з 03 вересня 2012 року по 22 червня 2014 року.

Але та обставина, що, як встановлено ухвалою суду касаційної інстанції, у той період розгляд справи не здійснювався судом, що був сформованим належним чином, підстави вважати, що під час їх допиту сторонам повною мірою була надана можливість скористатись правом на перехресний допит є відсутніми.

Отже, клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 369-372; 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора - задовольнити частково.
Дослідити під час судового розгляду:

-покази свідка ОСОБА_18 , надані під час судового засідання 15 травня 2018 року;

-покази свідка ОСОБА_12 , надані 29 травня 2018 року;

-покази свідка ОСОБА_11 , надані 29 травня 2018 року.

Ухвала оскарженню окремо від судового рішення не підлягає.

Головуючий суддя = ОСОБА_1 =

Суддя = ОСОБА_2 =

Присяжні = ОСОБА_3 =

= ОСОБА_4 =

= ОСОБА_5 =