ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/4159/20 (1-кс/644/668/20) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/1617/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: арешт майна

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 червня 2020 року, якою задоволено клопотання слідчого Індустріального ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Харківської місцевої прокуратури №3 Харківської області ОСОБА_10 , про арешт майна по кримінальному провадженню №0000078 від 27.05.2020 за ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 190 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 червня 2020 рокузадоволено клопотання слідчого Індустріального ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Харківської місцевої прокуратури №3 Харківської області ОСОБА_10 , про арешт майна по кримінальному провадженню №0000078 від 27.05.2020 за ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 190 КК України.
Накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), загальною площею 57,3кв.м, шляхом заборони її відчуження до скасування арешту майна у встановленому нормами ЦПК України порядку.
На зазначену ухвалу слідчого судді, представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження вказаної ухвали, копію якої він отримав лише 06.08.2020, а також скасувати ухвалу слідчого судді від 12.06.2020і постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого Індустріального ВП ГУНП в Харківській області погодженого із прокурором Харківської місцевої прокуратури №3 про арешт майна відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги адвокат ОСОБА_8 посилається на те, що зазначена ухвала порушує законні права і інтереси ОСОБА_6 , а саме кримінальне провадження було ініційоване «потерпілим» виключно з метою уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань за договором позики. Зазначає, що ухвала слідчого судді не відповідає положенням ч.2,3 ст. 132, ч.1 ст. 170 КПК України, оскільки слідчим та прокурором не було доведено, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Посилається на відсутність правових підстав для арешту майна. Стверджує, що в цьому кримінальному провадженні не існує ризиків, на які посилається сторона обвинувачена щодо запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження речового доказу квартири.

В судове засідання апеляційного суду прокурор не з`явився, надав заяву в якій просить розглядати апеляційну скаргу без його участі.
Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливим проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 червня 2020 року за відсутністю прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду , якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до оскаржуваної ухвали вбачається, що ані ОСОБА_6 , ані його представник адвокат ОСОБА_8 не приймали участь у судовому засіданні 12.06.2020, копію цієї ухвали представник ОСОБА_6 отримав 06.08.2020, що підтверджується підписом в заяві про її отримання (а.с.63). Вказані обставини свідчать на користь доводів адвоката ОСОБА_8 щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 червня 2020 року, передбачений п.3 ч.2 ст. 395 КПК України, а тому строк підлягає поновленню.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим відділом СВ Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000078 від 27.05.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч.2 ст.15 ч.3 ст. 190 КК України.

10.06.2020 слідчий звернувся до слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з клопотанням про арешт майна по вказаному кримінальному провадженню, а саме, просив накласти арешт на квартиру що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), загальною площею 57,3кв.м, власником якої є ОСОБА_11 , з метою забезпечення збереження речових доказів, шляхом заборони її відчуження. В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що до Харківської місцевої прокуратури №3 надійшла заява ОСОБА_12 про те, що невстановлені особи шахрайським шляхом намагаються заволодіти належній на праві власності ОСОБА_11 квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи вищевикладене, слідчий просив накласти арешт на зазначену квартиру, шляхом заборони її відчуження, тому що ця квартира є об`єктом кримінально протиправних дій, а тому відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України являється речовим доказом.

Ухвалою слідчого судді слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 червня 2020 року вказане клопотання прокурора задоволено та накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), загальною площею 57,3кв.м, шляхом заборони її відчуження, яка на час звернення до суду із клопотанням належить на праві приватної власності ОСОБА_11 .

Приймаючи рішення про задоволення клопотання, суд першої інстанції таке рішення мотивував тим, що стороною обвинувачення доведена необхідність накладення арешту на спірне майно з забороною відчуження, так як присутній ризик відчуження майна, передбачений абзацом першим частини першої статті 170 КПК України. Крім того, судом врахована можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина. Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з матеріалів вказаного провадження, є підстави вважати, що вказана квартира є безпосереднім предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 190 КК України. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Доводи адвоката ОСОБА_8 , що містяться в апеляційній скарзі стосовно того, що ухвала порушує законні права і інтереси ОСОБА_6 , а саме кримінальне провадження було ініційоване «потерпілим» виключно з метою уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань за договором позики, не свідчать на цьому етапі досудового розслідування про несправедливість або незаконність рішення слідчого судді щодо накладення арешту на квартиру, оскільки такі доводи обов`язково будуть перевірятись в порядку чинного КПК України під час досудового розслідування, а обставини, на які посилається ОСОБА_8 є предметом доказування по цьому кримінальному провадженню, оскільки воно порушено внаслідок факту шахрайства.

Більш того, спосіб арешту майна, який застосовано слідчим суддею є найменш обтяжливим способом, а тому, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Разом з цим, належить врахувати, що арешт на квартиру накладено в межах строку досудового розслідування, а тому, збереження майна квартири, до його завершення, має істотне значення.

Судова колегія також враховує, що вказаний захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.

Посилання адвоката ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, немає.

Керуючись ст.ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Поновити представнику ОСОБА_6 адвокату ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 червня 2020 року.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 червня 2020 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає, але в частині поновлення строку на апеляційне оскарження може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді