Провадження №1-кп/127/654/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , розглянувши в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.06.2020 р. за № 0000822, за обвинуваченням:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Тростянчик Тростянецького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

10.06.2020 р. біля 18.00 год. ОСОБА_2 , прийшов на пляж «Хімік», розташований по вул. Рєріна в м. Вінниці, де побачив компанію раніше невідомих йому молодих людей, які залишили свої речі біля кабінки переодягання та направились купатись.

В цей час у ОСОБА_2 виник умисел, спрямований на таємне викрадення мобільного телефону, який знаходився біля речей вищезазначених осіб. Керуючись жагою до легкої наживи, усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно та таємно, ОСОБА_2 взяв належний ОСОБА_3 мобільний телефон марки Xiaomi моделі Redmi 7 вартістю 2084,55 грн. та поклав його до своєї сумки, після чого направився до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_2 своїми злочинними діями заподіяв ОСОБА_3 матеріальної шкоди на суму 2084,55 грн.

Відповідно до частини другої статті 381 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта.

До обвинувального акта при його направленні до суду додано заяву ОСОБА_2 , написану в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 про визнання винуватості, згоду із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні. Також до обвинувального акта додано заяву потерпілого ОСОБА_3 щодо згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Згідно з частиною першою статті 382 КПК суд у п`ятиденний строк з дня отримання обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку, а в разі затримання особи у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 298-2 цього Кодексу, невідкладно вивчає його та додані до нього матеріали і ухвалює вирок.

При цьому частиною другою статті 382 КПК регламентовано, що у вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Як вже судом зазначено вище, із заяви ОСОБА_2 випливає, що останній не заперечує фактичних обставин і визнає винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння. Крім того, стороною обвинувачення до обвинувального акта подано і матеріали кримінального провадження, у якому на підтвердження винуватості ОСОБА_2 наявні й інші докази, а саме:

-заяву ОСОБА_5 від 24.06.2020 р. на ім`я слідчого СВ Київського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 , відповідно до якого ОСОБА_5 добровільно видає слідчому мобільний телефон марки Xiaomi моделі Redmi 7, який перебував у користуванні її чоловіка ОСОБА_2 ;

-протокол огляду місця події від 25.06.2020 р., згідно з яким у службовому кабінеті № 15 Київського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_5 видала слідчому СВ Київського ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 мобільний телефон марки Xiaomi моделі Redmi 7;

-висновок експерта № 4896/20-21 від 06.07.2020 р., відповідно до якого ринкова вартість наданого на дослідження мобільного телефону марки Xiaomi моделі Redmi 7, бувшого у використанні, з урахуванням зносу, станом на момент вчинення злочину 10.06.2020 р. складала 2084,55 грн.;

-протокол проведення слідчого експерименту від 27.07.2020 р., згідно з яким ОСОБА_2 показав на місцевості, де і яким чином він викрав мобільний телефон.

Судом вже вище було зазначено, що до обвинувального акта прокурором надано заяву ОСОБА_2 , зі змісту якої випливає, що останній визнає винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, погоджується із встановленими досудовим розслідуванням обставинами. Окрім такого беззастережного визнання винуватості ОСОБА_2 , його причетність до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується й іншими доказами, зібраними в ході досудового розслідування. Зокрема, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_3 24.06.2020 р. звернувся до правоохоронних органів із заявою про викрадення його мобільного телефону. У зв`язку з надходженням такої заяви 24.06.2020 р. о 21.30 год. до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відповідні відомості. Судом вже було зазначено, що 24.06.2020 р. ОСОБА_5 звернулась до слідчого СВ Київського ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 із заявою про добровільну видачу мобільного телефону марки Xiaomi моделі Redmi 7, який перебував у користуванні її чоловіка ОСОБА_2 . В подальшому, як слідує з наданих суду матеіалів, 25.06.2020 р. з 10.00 год. по 10.15 год. слідчим СВ Київського ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 складено протокол огляду місця події, зі змісту якого випливає, що ОСОБА_5 в службовому кабінеті № 15 Київського ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області добровільно видала зазначеному вище слідчому мобільний телефон марки Xiaomi моделі Redmi 7. Також на підтвердження винуватості ОСОБА_2 суду надано протокол проведення слідчого експерименту з останнім, зі змісту якого випливає, що ОСОБА_2 на місцевості показав, де і яким чином він заволодів зазначеним вище мобільним телефоном.

Отже, аналізуючи надані суду матеріали, суд приходить до переконання, що під час досудового розслідування було підтверджено факт таємного викрадення ОСОБА_2 мобільного телефону ОСОБА_3 .

При вирішенні питання щодо наявності в діянні ОСОБА_2 ознак кримінально караного діяння суд також вважає за доцільне зауважити, що пунктом 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі ПК) визначено, що у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 1 січня 2020 року складає 2102 гривні. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2020 році для кримінально-правової кваліфікації становить 1051 гривню.

Зі змісту частини другої статті 11 Кримінального кодексу України (далі КК) випливає, що не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Натомість згідно з приміткою 2 до статті 185 КК у статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, для вирішення питання щодо наявності в діянні ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення або ж ознак адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи перевищує вартість викраденого ним майна 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 210,2 гривень.

В ході проведення досудового розслідування за результатами товарознавчого дослідження встановлено, що вартість викраденого у ОСОБА_3 мобільного телефону на день його викрадення, тобто вчинення кримінального проступку, складала 2084,55 грн., тобто перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Як вже судом було зазначено вище, потерпілий із заявою про викрадення його мобільного телефону марки Xiaomi моделі Redmi 7 звернувся до правоохоронних органів 24.06.2020 р. Цього ж дня, тобто 24.06.2020 р. ОСОБА_5 написала заяву про добровільну видачу працівникам поліції мобільного телефону марки Xiaomi моделі Redmi 7 і 25.06.2020 р. зазначений мобільний телефон слідчим було вилучено у ОСОБА_5 в приміщенні Київського ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області. З ілюстративної таблиці до протоколу огляду місця події випливає, що зареєстрованим користувачем облікового запису, за допомогою якого здійснюється використання мобільного телефону, зазначений ОСОБА_9 . Тобто, надані суду матеріали свідчать, що ОСОБА_2 мав реальну можливість розпорядитись викраденим майном.

Отже, аналізуючи надані суду матеріали, суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_2 охоплюються складом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка).

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом (далі ВС) у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Надані суду матеріали свідчать, що ОСОБА_2 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, у вчиненому розкаявся.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018 р., суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд також приймає до уваги, що приписи статей 53, 65 КК не містять застережень щодо неможливості призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в разі відсутності доказів наявності постійного доходу. Натомість такі застереження містяться у частині третій статті 99 КК при призначенні кримінального покарання у виді штрафу неповнолітньому.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що 01.07.2020 р. набрав чинності закон № 2617-VIII від 22.11.2018 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі Закон № 2617-VIII). Згідно зі приписами Закону № 2617-VIII внесені зміни як до матеріального закону (закону про кримінальну відповідальність), тобто КК, так і до процесуального закону, тобто КПК.

Зі змісту пункту 119 Закону № 2617-VIII випливає, що до статті 185 КК внесені зміни: в абзаці другому частини першої слова «від п`ятдесяти до ста» замінити словами «від однієї тисячі до трьох тисяч», а слова «або позбавленням волі на строк до трьох років» - словами «або обмеженням волі на строк до п`яти років». Тобто з набранням чинності Законом № 2617-VIII змінено санкцію статті кримінального закону.

Відповідно до частини першої статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з частиною другою статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

При цьому частиною третьою статті 5 КК регламентовано, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Отже, при призначенні ОСОБА_2 кримінального покарання мають бути взяті до уваги приписи частини третьої статті 5 КК, оскільки внесені Законом № 2617-VIII зміни як посилюють відповідальність, так і послаблюють її. Зважаючи на те, що судом прийнято рішення про доцільність призначення ОСОБА_2 кримінального покарання у виді штрафу, таке покарання має бути призначено відповідно до приписів кримінального закону, який був чинним на час вчинення інкримінованого ОСОБА_2 діяння, тобто КК у редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009 р.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК. При цьому, надані суду матеріали свідчать, що на викрадений у потерпілого мобільний телефон на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26.06.2020 р. було накладено арешт, який підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 (в редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009 р.) Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази:

- мобільний телефон марки Xiaomi моделі Redmi 7, який переданий потерпілому ОСОБА_3 , залишити останньому.

Арешт, накладений на мобільний телефон марки Xiaomi моделі Redmi 7 на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26.06.2020 р. скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: