Справа № 495/5715/20
№ провадження 1-кс/495/2272/2020
УХВАЛА
Про відмову у задоволенні клопотання
"24" листопада 2020 р. м. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю особисто інспектора СД Білгород Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3
представника власника майна адвоката ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Білгород-Дністровському Одеської області клопотання інспектора СД Білгород Дністровського ВП ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 про накладання арешту на майно,
В С Т А Н О В И В:
17.11.2020 року інспектор СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з клопотанням про накладення арешту на майно.

В клопотанні зазначено, що в ході проведення досудового розслідування встановлено, що 26.06.2020 року до Білгород-Дністровського ВП ГУНП надійшла ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17 червня 2020 року, щодо зобов`язання внесення відомостей відповідно наданої громадянином ОСОБА_5 , заяви про заволодіння грошовими коштами шляхом зловживання довірою невстановленими особами.

27.06.2020 року відповідні відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001113 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

В ході досудового розслідування та допиту потерпілого було встановлено, що у 2008 році громадянин ОСОБА_5 , домовився із своїми знайомими ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , про спільне будівництво двох житлових будинків у АДРЕСА_1 , про те, що для зведення двох будинків на даній ділянці у громадян ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 коштів не було, в свою чергу ОСОБА_5 , погодився на фінансування будівництва з власні кошти.

Громадянин ОСОБА_5 , уклав усну угоду про те, що після завершення будівництв двох нерухомих об`єктів ОСОБА_7 , та ОСОБА_6 , передадуть йому у власність один об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , про те, громадяни ОСОБА_7 , та ОСОБА_6 свою частину угоди не виконали.

В ході допиту свідка ОСОБА_8 , який в період з 2009 року по 2010 рік очолював будівництво двох дачних будинків, лазні та підвалу за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено що фінансування даних об`єктів нерухомості він отримував від громадянина ОСОБА_5 , та грошові кошти для закупівлі будівельного матеріалу та виплату заробітної плати робітникам надавав ОСОБА_5 .

В ході відпрацювання території розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та усного опитування мешканців АДРЕСА_2 , було встановлено, що дані об`єкти нерухомого майна використовуються як дачний будинок а господарі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні та проживають в м. Одеса і на даний час зв`язок з ними відсутній.

14.09.2020 року до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області надійшло клопотання адвоката ОСОБА_9 , що діє в інтересах ОСОБА_5 , про накладення арешту на житлові будинки що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

13.11.2020 року згідно рапорту інспектора сектору дізнання ОСОБА_3 , було здійснено телефонний дзвінок громадянину ОСОБА_10 , в ході якого було встановлено що на момент здійснення будівництва ОСОБА_10 , виконував функцію підрядника від фірми «Комфорт - Хаус», м. Івано-Франківськ, та забезпечував поставку будівельних матеріалів а саме деревини, на об`єкт будування що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В ході розмови ОСОБА_10 , повідомив, що про оплату та доставку будівельних матеріалів він домовлявся із ОСОБА_5 , щодо фінансування об`єкту будівництва громадянами ОСОБА_7 , та ОСОБА_6 , точно повідомити не може.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 січня 2012 року справа № 2-5635/11, за ОСОБА_7 було визнано право власності на самочинно побудований житловий будинок «А», загальною площею 117, 57 кв.м., житловий будинок «Б», загальною площею 115,94 кв. м., господарський блок «В»., господарський блок «Г»., альтанка «Д»., альтанка «Є»., навіс «Ж» за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи з вищевикладеного, для забезпечення цілісності та недоторканості нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 яке на думку слідства було здобуте за допомогою шахрайських дій та є матеріальним об`єктом протиправних дій вважаю доцільним обмежити право користування даним об`єктом шляхом накладення арешту.

На підставі наведеного дізнавач просить клопотання задовольнити.

В судовому засіданні дізнавач клопотання підтримав та просив задовольнити.

Представник власника майна з клопотанням слідчого не погодився, вважає його необґрунтованим та просить в його задоволені відмовити, вказуючи при цьому, що вказане кримінальне провадження за ч. 1 ст. 190 КК України не має будь - якої судової перспективи, в силу ст. 49 КК України, адже усі події, про які зазначає дізнавач відбулися у строк до 2011 року; потерпілий ОСОБА_5 ніяким чином не пояснює, а дізнавач не намагається з`ясувати факт, який одразу бросається в очі, зокрема чому він десять років мовчав про злочин, скоєний відносно нього, а потім почав звертатися до правоохоронних органів; матеріали справи не містять будь - яких належних та допустимих доказів порушення подружжям Шихиді прав та обов`язків потерпілого ОСОБА_5 , скоєння ними будь - якого злочину, свідчення потерпілого не підтверджуються письмовими доказами про наявність боргових зобов`язань, про укладання договору про будівництво будинку /будинків/ між потерпілим і подружжям ОСОБА_11 , про наявність і походження в потерпілого такої значної суми грошей - 63000 доларів США, про яку він зазначає у допиті, відсутнє будь -яке економічне і документальне обґрунтування вказаної суми збитків, потерпілий ОСОБА_5 за рахунок державного органу намагається вирішити у кримінальному судочинстві ті питання, які зазвичай люди вирішують за свій рахунок, сплативши судовий збір у приватному порядку, звертаючись з відповідним позовом до суду.

Вислухавши дізнавача, представника власника майна, вивчивши матеріали клопотання, слідчий суддя вважає, що у його задоволенні необхідно відмовити виходячи с з наступних підстав.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження визначено арешт майна.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; правову підставу для арешту майна; можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні; можливість спеціальної конфіскації майна; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу

Статтею 98 КПК України визначено що речовими доказами є матеріальні об`єкти які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення зберегли на собі його сліди або містять інші відомості які можуть бути використані як доказ факту чи обставин ще встановлюються під час кримінального провадження в тому числі предмети що були об`єктом кримінально протиправних дій гроші цінності та інші речі набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Жодних об`єктивних даних, які б підтверджували що нерухоме майно розміщене за адресою: АДРЕСА_1 зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містить інші відомості які можуть бути використані як доказ факту чи обставин що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети що були об`єктом кримінально протиправних дій отримані внаслідок вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.190 КК України з наданих дізнавачем до суду матеріалів провадження не вбачає.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів на які посилається орган досудового розслідування, оскільки дізнавачем не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане ствердження є передчасним та таким що ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до вимог п.п. 1,3 ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено зокрема: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Відповідно до ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала не доведе необхідність такого арешту, а згідно ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Слідчим суддею встановлено, що звертаючись з вказаним клопотанням, слідчий в порушення вимог ч. 2 ст. 170 КПК України та ч.1 ст. 173 КПК України, не вказує підстави і мету арешту майна, не зазначає відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, які існують ризики щодо майна, на яке він просить накласти арешт, а лише посилається на те, що з відповідним клопотанням до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області звернувся адвокат ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , у зв`язку з чим слідчий, у свою чергу, звернувся до суду.

На підставі вищенаведеного слідчий суддя вважає, що інспектором не доведена необхідність арешту вказано майна, не вказані підстави і мета та наявність щодо нього будь-яких ризиків, тому у задоволенні клопотання про арешт майна слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 170, 172, 173, 290 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В:
В задоволені клопотання інспектора СД Білгород Дністровського ВП ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 про накладання арешту на майно відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти діб з дня проголошення.
Повний текст ухвали складений 27 листопада 2020 року об 09.40 годині.
Слідчий суддя: