Дата документу 29.10.2020 Справа № 314/2898/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/1593/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/2898/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 липня 2020 року про відмову в заміні покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким на певний строк щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання в ДУ «Софіївська виправна колонія (№55)»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким на певний строк.

В апеляційній скарзі засуджений просив ухвалу суду скасувати та замінити йому невідбутий строк покарання на більш м`який строк, або з урахувань положень ч.5 ст.72 КК обмежитися вже відбутим строком покарання, оскільки суд першої інстанції незаконно відмовив йому в клопотанні, не врахувавши при цьому положення Конституції України, Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського Суду з прав людини. Крім того, було порушено його право на справедливий суд, оскільки його було засуджено апеляційним судом без суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, засудженого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_7 засуджено вироком Апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2008 року за п.13 ч.2 ст.115 КК до довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким на певний строк, шляхом усунення порушень, які закріплені в рішенні ЄСПЛ «Пєтухов проти України» та інших, Конституції України та зокрема ст.3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні даного клопотання, виходив з того, що застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, як і заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі кримінальним законом не передбачено. Крім того, суд зазначив, що вирішення питання про перегляд судового рішення в частині призначеного покарання, а саме приведення вироку суду у відповідність до міжнародних норм знаходиться поза межами повноважень суду першої інстанції на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Виходячи з положень цієї правової норми, довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

Відповідно до ч.1 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.

За вимогами ч.1 ст.82 КК особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Отже, положеннями ст.ст.81, 82 КК встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можливе умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання до даного переліку не входить.

Також, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням є те, що всі вони є строковими. Це звільнення умовне тому, що воно здійснюється під певною, встановленою у законі умовою, недодержання якої тягне за собою часткове або повне відбування тієї частини строку покарання, від якої особа була умовно-достроково звільнена.

Призначене засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк і тому на нього не можуть поширювати свої дії норми ст.ст.81, 82 КК.

Що стосується посилання засудженого ОСОБА_7 на порушення cт.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та неврахування судом практики Європейського суду з прав людини, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У рішенні в справі «Пєтухов проти України №2» Європейський суд з прав людини зазначив, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. Закріплені у національному законодавстві критерії та умови перегляду повинні бути достатньо чіткими та визначеними, а також відображати відповідну практику Суду.

Поряд із цим у п.194 даного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Характер встановленого за статтею 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Згідно із ст.6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із ст.75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п.3 ст.85 Конституції України належить прийняття законів.

Проте на даний час в Україні реформа системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі не впроваджена та механізм такого перегляду законодавством України не визначено.

Відповідно до ч.1 ст.74 КК звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відтак суд першої інстанції при вирішенні клопотання засудженого, діяв виключно в межах своїх повноважень, визначених діючим кримінальним законом.

Отже суд, проаналізувавши норми національного законодавства та за відсутності законодавчо врегульованого механізму перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі, обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого, навівши в ухвалі мотиви прийнятого рішення.

Доводи засудженого, наведені ним в апеляційній скарзі, не дають колегії суддів підстав ставити під сумнів обґрунтованість та законність прийнятого судом рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 липня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким на певний строк залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4