ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1491/20 Номер провадження 11-кп/814/1001/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000219, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м.Полтава від 29 липня 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоселівка Полтавського району Полтавської області, громадянина України, освіта середня, бляхар «ТОВ "А.Дельвантеез", не одруженого, дітей неповнолітніх на утриманні не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на два роки.

Згідно зі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки:

1)не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

2)повідомляти уповноважений органом з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3)періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації 8600 грн. 23 коп. та на користь Департаменту охорони здоров`я та соціального розвитку виконавчого комітету Полтавської міської ради 8418 грн. 79 коп. витрат на лікування потерпілого.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення експертного дослідження в сумі 1884,12 грн.
Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що 22.01.2020 близько 17:47 год. в темний час доби, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 210994-20 д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Майдан Незалежності зі сторони вул. Соборності у напрямку вул. Покровська у м. Полтава не дав дорогу пішоходу та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який переходив проїжджу частину вул. Майдан Незалежності по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми забою головного мозку середнього ступеню тяжкості з геморагічними вогнищами в лівій скронево-потиличній ділянці, лобних ділянках головного мозку, субдуральної плащевидної гематоми справа, травматичного субарахноїдального крововиливу, лінійного перелому лобної кістки справа з переходом на передню і задню стінки лобної пазухи та градчасту кістку; забійної рани м`яких тканин правого надбрів`я, з переходом на верхню повіку правого ока та контузії, гематоми м`яких тканин правого ока; забою, набряку лівого колінного суглобу, які утворились від дії тупих предметів, можливо у строк та за обставин дорожньо-транспортної пригоди, та які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя.

За вищевказаних обставин та згідно висновку судової автотехнічної експертизи причиною вказаної дорожньотранспортної пригоди та її наслідків стало порушення водієм автомобіля ВАЗ 210994-20 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, яке з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди, та ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної події шляхом виконання вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.

Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 .

Не оскаржуючи вирок суду першої інстанції в частині фактичних обставин справи та визначеної основної міри покарання, просить скасувати вирок суду в частині призначення додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Вказує, що судом не вказано, які саме конкретні обставини вчиненого злочину слугували підставою для застосування додаткової міри покарання та жодним чином не вмотивовано застосування додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Зазначає, що суд не врахував конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме: кримінальне правопорушення вчинене з необережності, в темний час доби, обвинувачений керував транспортним засобом у тверезому стані, відразу зупинився, місця події не залишив, викликав працівників поліції та швидку допомогу.

Звертає увагу на щире каяття ОСОБА_8 ; визнання ним вини у повному обсязі; відшкодування збитків потерпілому ОСОБА_9 , витрат на лікування потерпілого та судових витрат; відсутність ухилення від явок до слідства та суду з його боку; добровільне надання транспортного засобу для огляду та проведення експертизи.

Також зазначає, що обвинувачений працює бляхарем ТОВ «А.Дельвантеез», що передбачає виїзд до клієнта на власному автомобілі із спеціальними інструментами з метою надання послуг та виконання робіт, а позбавлення права керування транспортними засобами фактично унеможливлює виконання робіт за місцем роботи, що може призвести до втрати місця роботи та засобів для існування. При цьому ОСОБА_8 віком 63 роки є особою, віднесеною до групи ризику у зв`язку із запровадженням карантинних заходів, що в свою чергу є небезпечним для пересування у громадському транспорті.

Додає, що судом не враховано думку потерпілого та його представника, які не мають будь-яких претензій до обвинуваченого та в судовому засіданні вважали за можливе не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи принесеної апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за обставин викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ст. 349 КПК України, ніким з учасників судового провадження не оспорювалися раніше і не оспорюються тепер, а тому колегія суддів не переглядає його відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.
За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, є правильною, і це в апеляційній скарзі також не оспорюється.
Доводи апеляційної скарги захисника про безпідставне застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є непереконливими.
Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено вид основного покарання та надано можливість суду призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідно до роз`яснень в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ч.2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
Призначаючи покарання, місцевий суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який щиро розкаявся в скоєному, позитивно характеризується, з огляду на обставини, що пом`якшують покарання, в тому числі й ті, про які наголошено в апеляційній скарзі, обґрунтовано дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст.75 КК України, з іспитовим строком.
При цьому місцевий суд дійшов правильного висновку, що враховані при призначені основного покарання обставини не є безумовною підставою для незастосування додаткового виду покарання.
Призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевий суд також дотримався наведених вимог закону. Так, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення обвинуваченим ОСОБА_8 Правил дорожнього руху, що призвело до заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.
Звертає увагу колегія суддів і на відсутність будь-яких доказів того, що керування автомобілем є єдиним джерелом доходу обвинуваченого ОСОБА_8 , а тому доводи апеляційної скарги, що позбавлення права керування транспортними засобами позбавить обвинуваченого засобів до існування є непереконливими.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає достатніх підстав не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та приходить до висновку, що призначене ОСОБА_8 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає принципам законності, індивідуалізації та є справедливим.
Отже, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м.Полтава від 29 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4