Дата документу 10.08.2020 Справа № 554/4596/20
УХВАЛА
іменем України
10 серпня 2020 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 23 червня 2020 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000452 від 31 березня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В :

03 серпня 2020 року до суду надійшла скарга ОСОБА_3 в порядку ст.303 КПК України, в якій просить визнати протиправною бездіяльність слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 щодо не ознайомлення заявника з правами та обов`язками потерпілого після подачі заяви про скоєння відносно нього кримінального правопорушення; скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 23 червня 2020 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.

На обґрунтування скарги заявник посилається на те, що у провадженні ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, перебуває кримінальне провадження №0000452, порушене за його заявою про злочин, та постановою слідчого від 23 червня 2020 року йому було відмовлено у визнанні потерпілим у даному провадженні. Вказану постанову заявник вважає незаконною, упередженою, винесеною з грубим порушенням КПК України та такою, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що слідчий, посилаючись на ст.55 КПК України, не наводить змісту жодної обставини, яка була б підставою для прийняття такого рішення, не дослідивши жодної обставини, слідчий не може вказати і не вказує мотиву прийняття постанови про відмову у визнанні потерпілим. Також слідчим зроблено безпідставний висновок про те, що заявнику не заподіяно ніякої шкоди, оскільки він базується на тому, що не надано жодного документального доказу на підтвердження моральної або матеріальної шкоди. Вважає, що статус потерпілого особа набуває автоматично за наявності заподіяння майнової, моральної шкоди, при цьому факт заподіяння шкоди правопорушенням може бути остаточно встановлений лише обвинувальним вироком суду. Таким чином, на момент визнання особи потерпілим необхідно виходити з презумпції заподіяння шкоди кримінальним порушенням. Інші посилання слідчого у постанові, зокрема, щодо прав та обов`язків заявника, вважає такими, що не стосуються його клопотання і справи. Крім того, ОСОБА_3 у заяві про злочин чітко наведені факти знищення слідчим протоколу допиту та постанови про визнання його потерпілим, надано відповідні докази копію пам`ятки про права та обов`язки потерпілого, що доводить заподіяння моральної та матеріальної шкоди унаслідок того, що протягом 4 років він змушений витрачати час та кошти, захищаючи свої законні інтереси, подавати заяви, скарги, отримуючи в результаті відписки та ухвали судів, що завдає останньому нервового стресу. Наведені факти слідчим проігноровані, він не досліджував таких обставин, не провів жодної дії для цього, та упереджено вказує на відсутність моральної та моральної шкоди.

На підставі викладеного, вважає, що реальні підстави для відмови в клопотанні відсутні, а тому просить задовольнити вимоги поданої скарги.

Заявник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, у якій просив про розгляд справи без його участі, вимоги скарги підтримав у повному обсязі, просив скаргу задовольнити (а.с.18).

Слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлявся у встановленому порядку, причини неявки суду невідомі.

За таких обставин, ураховуючи процесуальні строки розгляду та наявність волевиявлення заявника про розгляд без участі, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності учасників.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не відбувалось на підставі ч.4 ст.107 КПК України.

Вивчивши суть скарги, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч.1 ст.303 КПК України.

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Як вбачається з матеріалів скарги, в провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, перебуває кримінальне провадження №0000452 від 31 березня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 від 09 січня 2020 року (а.с.8).

23 червня 2020 року постановою слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 було відмовлено у в задоволенні клопотання ОСОБА_3 від 09 квітня 2020 року про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні №0000452 від 31 березня 2020 року (а.с.5-7).

Дана постанова мотивована тим, що у клопотанні ОСОБА_3 не вказує, яким чином та яку саме шкоду йому заподіяно внаслідок можливого вчинення службової недбалості з боку слідчого Широківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, не надано жодного документального доказу на підтвердження моральної або матеріальної шкоди, крім того, заявник не є стороною кримінального провадження.

З огляду на викладене, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у ч.1 ст.55 КПК України, слідчим прийнято рішення про відмову у визнанні потерпілим.

Як слідує зі змісту скарги та наданих матеріалів, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000452 здійснюється за фактом можливої службової недбалості, тобто невиконання або неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що, на думку заявника, завдало йому істотної шкоди.

Разом із тим, ураховуючи наведені заявником обставини, враховуючи його незгоду із рішенням слідчого про відмову у визнанні потерпілим, та аналізуючи на предмет законності оскаржувану постанову, слідчий суддя зазначає про таке.

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Частиною 5 статті 55 КПК України встановлено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Таким чином, чинний КПК України допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим. Процесуальною підставою для прийняття такого рішення є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч.1 ст.55 КПК України.

«Очевидність та достатність» таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання потерпілим, і може полягати, зокрема, у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбачено ч.1 ст.55 КПК (наприклад, заподіяння особі моральної шкоди як представнику певної частини суспільства; заподіяння моральної шкоди юридичній особі); неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення.

При визначенні шкоди, як підстави для визнання особи потерпілим, необхідно виходити із того, що шкода має бути безпосередньо спричинена особі кримінальним правопорушенням, тобто повинен існувати прямий зв`язок, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Отже, законодавцем чітко визначено статус потерпілого у кримінальному провадженні та визначено момент виникнення прав та обов`язків потерпілого.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, заявником ОСОБА_3 до скарги не надано будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили, що на момент звернення із заявою про визнання потерпілим йому дійсно завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, як це передбачено ч.1 ст.55 КПК України.

Натомість, долучена до скарги копія пам`ятки про права і обов`язки потерпілого від 17 січня 2017 року з іншого кримінального провадження (а.с.9) не підтверджує завдання будь-якої шкоди, не свідчить про її вираження, стан особи тощо.

Заявником не зазначено, в чому полягає спричинена йому шкода й не надано до суду жодного підтвердження таких аргументів, що засвідчували б очевидні ознаки спричинення йому шкоди, імовірних душевних страждань, переживань або фізичних страждань тощо, в розумінні положень ч.1 ст.55 КПК України. Такі докази не надано і на момент розгляду скарги.

Дослідивши оскаржувану постанову, слідчий суддя дійшов до переконання, що вона винесена правомірно, із дотриманням положень ст.110 КПК України в частині зазначення змісту обставин, які стали підставами для прийняття постанови, мотивів прийняття постанови, їх обґрунтування, та слідчим прийнято рішення про відмову у залученні як потерпілого, навівши достатньо вагомі підстави та мотиви для такого рішення з посиланням на положення КПК України.

Окрім цього, зважаючи на відомості про кримінальне правопорушення, які внесені до ЄРДР за відповідною заявою, заявником не наведено конкретних фактів та достатніх даних щодо заподіяння йому шкоди кримінальним правопорушенням, що є обов`язковою передумовою для визнання особи потерпілою, а відтак, слідчий суддя не знаходить підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи наведене, а також обставини, які зазначені ОСОБА_3 щодо залучення його до кримінального провадження як потерпілого, наявні у суду на час розгляду документи, то останній на даний час в силу положень ст.55 КПК України не є потерпілим у кримінальному провадженні.

Тому слідчий суддя вважає, що слідчий на даному етапі досудового розслідування правомірно прийняв рішення на підставі ч.5 ст.55 КПК України, через відсутність очевидних та достатніх даних щодо завдання шкоди особі.

При цьому посилання заявника на автоматичне набуття ним статусу потерпілого лише на підставі ч.2 ст.55 КПК України, із дня реєстрації кримінальних проваджень, без врахування вимог ч.1 вказаної статті, а саме за відсутності встановленого обґрунтованого підтвердження завданої шкоди, на даному етапі досудового розслідування є необґрунтованим та передчасним. Сама по собі незгода заявника із процесуальними рішеннями та діями слідчого не свідчить про набуття статусу потерпілого у кримінальному провадженні.

Разом із тим, слідчим суддею встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000452 не завершене, наразі триває, що передбачає проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, та в подальшому не позбавляє заявника можливості реалізувати свої права в порядку ст.55 КПК України.

Наведене також свідчить, що заявником передчасно ініційовано питання про визнання потерпілим в розумінні вимог КПК України, оскільки на даний час, за вказаних обставин та здобутих матеріалів, виключена можливість однозначно дійти до висновку про заподіяння моральної шкоди особі у вказаному кримінальному провадженні.

Таким чином, доводи ОСОБА_3 щодо допущення слідчим порушень вимог ст.55 КПК України є необгрунтованими, переконливих аргументів для протилежних висновків суду матеріали скарги та провадження не містять, твердження заявника протягом розгляду скарги жодними доказами не підтверджені, а тому слідчий суддя приходить до висновку про безпідставність вимог скарги щодо протиправності рішення слідчого та його скасування.

Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги скарги про визнання протиправною бездіяльності слідчого щодо не ознайомлення заявника із правами і обов`язками потерпілого, тим самим констатації слідчим суддею такого статусу, із дня реєстрації кримінального провадження, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі, це не входить до повноважень слідчого судді, оскільки питання визнання заявника потерпілим відноситься до дискреційних повноважень слідчого. У свою чергу, слідчий суддя не може підміняти і приймати рішення, котрі віднесені до компетенції слідчого, який є самостійним у прийнятті таких рішень, та відповідно до положень ст.40 КПК України несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Згідно з ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Крім того, вимоги п.3 ч.2 ст.307 КПК України застосовуються слідчим суддею лише у випадку зобов`язання слідчого чи прокурора вчинити дію, яку він зобов`язаний вчинити.

Відповідно до положень ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого слідчим суддею постановляється ухвала про скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

З урахуванням вказаних вище обставин, та оскільки заявником не надано належних і допустимих доказів та в судовому засіданні не встановлено таких, які би давали підстави слідчому судді дійти до висновку про законність та обґрунтованість вимог скарги, тому слідчий суддя, розглянувши скаргу в межах заявлених вимог, проаналізувавши наведені у скарзі доводи та перевіривши надані в їх обґрунтування документи, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 7, 22, 55, 110, 303-307, 372 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 23 червня 2020 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000452 від 31 березня 2020 року, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1