ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 589/4602/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/3547/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 115 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 , без участі потерпілого ОСОБА_10 та його представника ОСОБА_11 , належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційними скаргами обвинуваченого та прокурора на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 10.08.2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 10.08.2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шостка Сумської області, громадянина України, освіта професійно-технічна, офіційно непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, та призначено йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Запобіжний захід ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили, залишено раніше обраний особисте зобов`язання.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту затримання, зарахувавши в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 20.05.2018 року по 20.08.2018 року.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на його користь, у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я - 18 594,38 грн. та моральну шкоду - 70 000 грн., а всього -88 594,38 грн.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 - відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 20.05.2018 р. близько 06:00 год. ОСОБА_7 рибалив у місці впадіння р. Шостка в р. Десна поблизу с. Пирогівка Шосткинського району, пересуваючись по водоймі на надувному гумовому човні. В цей же час в даному місці перебували та збиралися рибалити ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Останні, побачивши, що ОСОБА_7 перевіряє сітки, встановлені в річці, покликали його та почав вимагати прибрати сітки з річки або ОСОБА_9 викличе поліцію.

ОСОБА_7 відмовився, внаслідок чого між ним та ОСОБА_9 виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_9 порізав, наявним у нього при собі, ножем гумовий човен, яким користувався ОСОБА_7 .

У свою чергу ОСОБА_7 , почуваючи себе ображеним, пішов до себе додому в АДРЕСА_2 , де взяв належну йому мисливську одноствольну гладкоствольну рушницю 16 калібру, моделі «ИжК» № НОМЕР_1 , яку спорядив одним патроном 16 калібру. Поклавши рушницю без чохла собі на плече, ОСОБА_7 прикрив її рядном, після чого, пішов до місця, де знаходились батько і син ОСОБА_12 . Підійшовши до них, ОСОБА_7 сказав ОСОБА_9 , щоб той дзвонив, кому збирався, при цьому скинув рядно з рушниці та опустив її з плеча в горизонтальне положення, направивши в сторону останнього. Коли ж ОСОБА_9 спитав ОСОБА_7 , чи розуміє останній, чим це все може закінчитись, той відповів, що розуміє. Тримаючи рушницю в горизонтальному положенні, спрямовану в бік ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , маючи умисел на протиправне заподіяння йому смерті, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді позбавлення життя ОСОБА_9 , та бажаючи настання таких суспільно-небезпечних наслідків, здійснив один постріл в бік ОСОБА_9 , влучивши при цьому у праву частину тулуба ОСОБА_9 , внаслідок чого останній отримав вогнепальне поранення правої плевральної порожнини, поранення правого сечовода, наскрізне поранення холедоха, поранення правої верхньої кінцівки, з яких 2 проникаючі поранення в грудну порожнину з пошкодженням правої легені, та 3 - поранення черевної порожнини з пошкодженням внутрішніх органів, які по ступеню тяжкості кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Після цього, ОСОБА_7 , сказавши ОСОБА_9 , що чекає його наступного дня ремонтувати човен, залишив місце вчинення кримінального правопорушення та пішов у бік с.Пирогівка Шосткинського району.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на умисне вбивство, виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки вогнепальні поранення, отримані ОСОБА_9 , не призвели до смерті останнього.

Вказані дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, як закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вбивство.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить про скасування вироку та ухвалення нового, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст.115 КК України з призначенням йому покарання у виді 10 років позбавлення волі (т.2 а.с. 172-176).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Крім того, суд першої інстанції не врахував належним чином, що ОСОБА_7 свою провину не визнав, а відтак щире каяття не знайшло свого підтвердження й не може вважатися обставиною, що пом`якшує покарання. Обвинувачений вчинив умисний особливо тяжкий злочин проти життя і здоров`я особи, за який передбачено покарання до 15 років позбавлення волі, проте суд не достатньо врахував його стадію (закінчений замах), спосіб вчинення використання вогнепальної зброї, та наслідки, які настали. Тому, на думку прокурора, положення ст.69 КК України застосовано неправильно.

Даний вирок також був оскаржений обвинуваченим ОСОБА_7 , який в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції на новий судовий розгляд (т.2 а.с. 168-171).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що:

-заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ним не оскаржується, даний факт він повністю визнає, але за інших обставин, стверджуючи, що умислу на вбивство ОСОБА_9 у нього не було;

-про відсутність умислу на вбивство потерпілого свідчить й те, що він зарядив рушницю лише одним патроном 16 калібру; постріл був неприцільним з великої відстані, а також самостійно припинив свої дії при можливості їх продовження; вимагав, щоб ОСОБА_9 наступного дня прийшов ремонтувати човен;

-злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство, коли винний діяв з неконкретизованим умислом, тому відповідальність в такому випадку повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяно, у зв`язку з чим вважає за необхідне перекваліфікувати його дії на ч.1 ст. 121 КК України;

-допущено неповну судового розгляду, яка полягала у відмові в задоволенні клопотання сторони захисту щодо проведення балістичної експертизи на предмет встановлення відстані між обвинуваченим та потерпілим в момент пострілу;

-призначене судом покарання не відповідає особі обвинуваченого та за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості; суд не врахував, що ОСОБА_7 визнав свою провину у спричиненні тяжких тілесних ушкоджень, щиро розкаявся, публічно вбачився перед потерпілим, частково відшкодував витрати на лікування, а також не враховано стан здоров`я обвинуваченого, який має захворювання серця, тому просить застосувати до нього положення ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційної інстанції в режимі відеоконференції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та вказав, що наміру на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 в нього не було, а тому вважає, що він повинен відповідати лише за скоєне за наслідки, які фактично було заподіяно. Заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого, просила задовольнити її в повному обсязі, вказавши, що про відсутність умислу на вбивство потерпілого свідчить те, що ОСОБА_7 взяв рушницю лише з одним патроном з метою самозахисту, щоб попередити можливу агресію збоку Полевиків. При цьому він не планував з неї стріляти. Постріл вчинено у бік із значної відстані, приблизно 50 метрів, ОСОБА_7 не цілився, так як не хотів нікого поранити, а лише налякати.

Від пострілу потерпілий ОСОБА_9 не втратив свідомість, не присів, більш того, відповів ОСОБА_7 , що прийде ремонтувати човен. Тому, якби у обвинуваченого був умисел саме на вбивство особи, за таких обставин він би не вважав, що вчинив всі необхідні дії для доведення злочину до кінця. Захисник наполягала, що дії ОСОБА_7 необхідно перекваліфікувати на ч.1 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження й, застосувавши положення ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор заперечував проти апеляційних вимог обвинуваченого, просив залишити їх без задоволення й наполягав на задоволенні апеляційної скарги прокурора, оскільки призначене судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вказавши, що останній мав умисел саме на позбавлення його життя, постріл здійснив з невеликої відстані, приблизно 10 метрів, добре усвідомлював наслідки застосування вогнепальної зброї і бажав їх настання, про що свідчать репліки на їх адресу.

Крім того, обвинувачений бачив кров, яка з`явилася на руці потерпілого та чув, як він, потерпілий, просив батька викликати швидку допомогу. Не дивлячись на це, ОСОБА_7 не спробував надати першу допомогу, натомість швидко зник з місця події, намагався приховати знаряддя злочину.

Підтримав апеляційну скаргу прокурора.

Потерпілий ОСОБА_10 та його представник, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, заяв чи клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, не надали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, з`ясувавши позицію потерпілого ОСОБА_9 , перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, а саме: в частині обґрунтованості засудження обвинуваченого за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, дотримання при розгляді кримінального провадження вимог кримінального процесуального закону та правильності призначення покарання.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні, під час ухвалення вироку, обвинувачений ОСОБА_7 свою провину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав, проте не заперечував, що саме внаслідок його дій було заподіяно шкоду здоров`ю ОСОБА_9 .

Показав, що 20.05.2018 рано вранці пішов рибалити, взявши напередодні у сусіда гумовий човен. На цьому човні він поплив по розливу р. Десна в напрямку р. Шостка. Неподалік також з човна рибалив його знайомий. Після того, як він закинув спінінг, почув голоси. Озирнувшись, побачив двох чоловіків і згодом зрозумів, що вони кличуть саме його. Він підплив до них. Ці чоловіки нецензурно лаялись на його адресу, в руках старшого чоловіка вже був ніж, а молодший діставав ніж. ОСОБА_9 був дуже збуджений і запитував, чи буде він витягувати сітки. На що він (обвинувачений) відповів, що ні, бо це не його сітки і він рибалить зі спінінгом та почав відпливати від них. Однак, один з чоловіків ОСОБА_9 притримав човен і вдарив обвинуваченого по голові якоюсь річчю в чохлі, погрожуючи при цьому порізати човен. Потім ОСОБА_9 махнув ножем поряд з його головою і сказав: «Ти що ? Не зрозумів ? Знімай сітки!». Він відхилився, а ОСОБА_9 вдарив ножем в човен і порізав його. Потім ОСОБА_10 і ОСОБА_9 відійшли, а він, сказавши їм, що вони ще будуть лагодити човен, пішов додому. По дорозі він зустрів свого знайомого ОСОБА_13 , з яким стояв і розмовляв, коли побачив, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 йдуть у їх напрямку. Він сказав знайомому, щоб той йшов додому, бо в цих людей є ножі, і сам пішов додому. Вдома, розуміючи, що треба вирішувати питання з пошкодженим човном та його ремонтом, бо човен не його, він взяв рушницю, яку два роки тому знайшов в лісі поблизу с. Тиманівка, і один патрон, накрив її покривалом та пішов шукати чоловіків, що пошкодили човен. Рушницю він взяв для захисту, щоб попередити можливу агресію з боку ОСОБА_12 , бо останні мали ножі. Стріляти з рушниці не збирався. Він побачив ОСОБА_12 , коли ті розкладали свої речі на березі, а останні, помітивши його (обвинуваченого), почали на нього йти. Він запитав у них, чи будуть вони ремонтувати човен, а потім, оскільки потерпілі продовжували йти на нього, крикнув: «Стояти!», скинув з рушниці покривало і зробив попереджувальний постріл, щоб їх зупинити. Перед пострілом ОСОБА_9 ще запитав, чи розуміє він ( ОСОБА_7 ,) чим все це може скінчитися, на що він (обвинувачений) відповів, що все розуміє. При цьому він мав на увазі, що все буде нормально і конфлікт благополучно завершиться. Вистрілив він в їх напрямку, але вбік від потерпілих, лівіше від ОСОБА_9 . Між ним і потерпілими була відстань десь метрів 50, і між потерпілими була велика відстань. Він був тоді в окулярах, бачив потерпілих добре, тільки обличчя потерпілих бачив нечітко. Розмовляв він з потерпілими голосно, але не кричав, однак не цілився в потерпілих, не хотів ні поранити когось з них, ні вбити, а лише хотів налякати. Він був впевнений, що стріляє вбік від них, повз них. Після пострілу він знову запитав чи будуть вони лагодити човен, на що ОСОБА_9 відповів, що буде. Потім запитав у батька ОСОБА_14 , чому той мовчить. На що ОСОБА_10 також відповів, що буде ремонтувати човен. Після цього сказав їм, що чекає їх в понеділок о 10-й годині ранку, а де лежить човен, вони (потерпілі) знають. Також сказав, що їм (потерпілим) пощастило, що він не кровожерливий і не починає «розбірок». Він навіть не зрозумів, що поранив ОСОБА_9 . Якби тоді зрозумів, що поцілив то відразу ж надав би допомогу. Він пішов додому, де закопав рушницю в землю (з якою метою пояснити не зміг). Згодом до нього прийшов знайомий ОСОБА_15 та почав питати, чи не чув той постріл, на що обвинувачений розповів, що то він стріляв, бо йому порізали човен. Потім він зателефонував знайомому, який вранці рибалив неподалік, і той розповів, що приїжджала «швидка», когось забирала. Після цього він почав переживати, що може й правда кого поранив, а згодом приїхали працівники поліції, і він показав їм, де прикопав рушницю.

Просив вибачення у потерпілих, висловив жаль, що так трапилось, але таких наслідків він не хотів і спричинити шкоду комусь наміру не мав. Розуміє, що заслуговує на покарання і готовий його понести. Позов буде відшкодовувати в сумі, що визначить суд. Також зазначив, що спочатку намагався шукати контакту з потерпілими, допомагати з лікуванням, зокрема, відшкодував 23 тис. грн, витрачених на лікування ОСОБА_9 , але згодом потерпілі перестали йти з ним на контакт.

Проте, незважаючи на часткове визнання ОСОБА_7 своєї вини, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Доводи сторони захисту щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, зокрема, поясненнями:

- потерпілого ОСОБА_9 , який показав, що 20.05.2018 р. вранці з батьком ОСОБА_10 приїхали в с. Пирогівку, щоб порибалити на р. Десна. Прийшовши до місця, де збирались рибалити, побачили чоловіка, який плавав на човні та ставив сітки. Вони покликали цього чоловіка та, коли той підплив, він сказав, щоб прибрав сітки. На що ОСОБА_7 відповів: «Хто ти такий? Іди звідси». Між ним і обвинуваченим почалась сварка на підвищених тонах. Він пригрозив ОСОБА_7 , що поріже човен, на що той відповів, що йому байдуже. Тоді сказав, що викличе поліцію. ОСОБА_7 заметушився, почав збирати речі, що були в човні. Він дістав розкладний рибальський ніж і проколов човен. Зробив це, щоб ОСОБА_7 не міг відпливти, поки приїде поліція. Після цього ОСОБА_7 сказав: «Ви звідси не підете», і пішов. ОСОБА_7 він ножем не погрожував. Коли діставав ніж і проколював човен, ОСОБА_7 був на відстані 1,5 м від нього. Поліцію вони так і не викликали, бо ОСОБА_7 пішов. Вони з батьком вирішили перейти на інше місце, бо сітки так і залишились стояти і заважали їм рибалити. Ніж він поклав до рюкзака. До іншого місця вони йшли через село і, коли йшли, то бачили ОСОБА_7 , який розмовляв з якимось чоловіком. Прийшовши на інше місце, вони почали розбирати рибальське приладдя, коли він побачив, що по мосту йдуть троє чоловіків, один з них ОСОБА_7 , який на плечах щось ніс, прикрите тканиною. Озирнувшись вдруге, побачив ОСОБА_7 , який підійшов до них, скинув тканину та направив на них рушницю. Відстань між ними і обвинуваченим була десь до 10 м. Обвинувачений, коли підійшов, тримав рушницю вертикально, а потім прицілився в нього і сказав: «Дзвони, кому збирався». Він запитав у обвинуваченого, чи розуміє той, чим все це може скінчитися. Обвинувачений відповів: «Мені все одно», і вистрелив. Він присів, а ОСОБА_7 сказав, що через таких «гусей», як він, йому життя немає. Також сказав, щоб він прийшов клеїти човен. Після цього сказав, що в нього патронів на всіх вистачить і ще сказав батькові, що тому пощастило. Потім відійшов на 30-40 м і зробив ще один постріл у повітря.

Також потерпілий показав, що на момент пострілу він стояв трохи попереду батька на відстані метра від нього, батько був по ліву руку і не був на лінії пострілу. Переконаний, що ОСОБА_7 цілився саме в нього: в праву верхню частину тулубу.

Після пострілу він намагався йти сам, але сил не було. В нього поцілило 8 дробин 3 дістали під час операції, 5 ще залишилися в тілі, і лікарі сказали, що їх не можна видалити. Йому встановлена ІІІ група інвалідності, в нирці встановлено стент, є проблеми з печінкою. Він потребує лікування, працювати не може, а коштів в родині вже немає. Заявлена до відшкодування сума витрат на лікування є не повною, бо не всі чеки зберегли. Зазначив, що бажає, щоб обвинуваченому було призначене максимальне покарання;

-потерпілого ОСОБА_10 , який показав, що 20.05.2018 вранці він з сином ОСОБА_9 приїхали в с. Пирогівку, щоб порибалити. Вони побачили чоловіка, який плавав на човні та чи ставив, чи знімав сітки. Вони покликали цього чоловіка, той підплив, і вони запитали, навіщо він ставить сітки. ОСОБА_7 вийшов з човна та наступив на їх спінінг. Син ввічливо попрохав його прибрати сітки, на що ОСОБА_7 відмовився. Син сказав: «Прибери, бо човен поріжу». ОСОБА_10 сказав сину, що не треба нічого різати, бо видно, що чоловік такий же простий як вони. Син ще раз запитав. На що ОСОБА_7 знову сказав, що витягати сітки не буде. Син сказав: «Тоді поріжу», а ОСОБА_7 відповів: «Тоді ви звідси не підете». Було таке враження, що ОСОБА_7 вважає себе господарем, а вони наброди. Син дістав ніж і встромив в човен. Після цього ОСОБА_7 забрав свої речі з човна і, сказавши: «Ви звідси не підете», кудись пішов. Після цього вони з сином вирішили піти рибалити на інше місце, а щоб перейти туди, пішли селом та бачили ОСОБА_7 , який з кимось розмовляв. Прийшовши до місця, де збирались рибалити, вони почали розкладати речі, коли син сказав: «Дивись, он втрьох ідуть». Озирнувшись, він побачив ОСОБА_7 , який швидко йшов до них і щось ніс на плечі, прикрите тканиною. Підійшовши до них на відстань 10-15 м, ОСОБА_7 відкинув тканину і «скинув» рушницю. Денис запитав у ОСОБА_7 , чи знає той, що за це може бути. На що ОСОБА_7 відповів, що знає. Потім ОСОБА_16 запитав: «Ти човен клеїти будеш?» і вистрілив. Син трохи присів і сказав: «Ой, попав». ОСОБА_7 ще раз запитав, чи буде він клеїти човен, і сказав, що патронів у нього на всіх вистачить. Син відповів, що буде. Після цього ОСОБА_7 сказав ОСОБА_10 : «Тобі пощастило» і пішов. Після цього син сказав, що той поцілив, і він побачив, що з правої руки сина тече кров, а, розстібнувши куртку, побачив, що і живіт сина весь у крові. Син попрохав викликати «швидку», він зателефонував викликав, почав тягнути на собі сина, але сил не вистачало, і він посадив сина під дерево та побіг зустрічати «швидку» до мосту. Коли біг, почув ще один постріл і злякався, що ОСОБА_7 знову стріляє в його сина, але, озирнувшись, побачив, що ОСОБА_14 сам сидить під деревом і біля нього нікого немає. На момент першого пострілу він і син стояли десь в метрі один від одного, він - по лівий бік від сина, трохи попереду. ОСОБА_10 не розумів у кого цілиться ОСОБА_7 , бачив тільки ствол рушниці. Він стояв мовчки і не розмовляв. Вважає, що ОСОБА_7 хотів їх вбити, але другий раз не вистрелив, бо розумів, що не встигне перезарядити рушницю, оскільки ОСОБА_10 встиг би добігти і не дати вистрелити. Також зазначив, що ОСОБА_7 пропонував допомогу на оплату лікування, вони спочатку відмовлялись, але потрібно було багато коштів, тому взяли гроші від ОСОБА_7 і продукти. Однак, згодом були погрози на адресу ОСОБА_14 від дружини обвинуваченого та якогось чоловіка, тому вони припинили всі контакти з обвинуваченим. Також додав, що дуже перенервував і переживав за сина, але зла на ОСОБА_7 не тримає, при призначенні покарання покладається на суд;

-свідка ОСОБА_17 , яка показала, що працює хірургом в Шосткинській ЦРЛ. В травні 2018 року (дату точно не пам`ятає) вона була на чергуванні, о 07- й годині ранку «швидка» привезла ОСОБА_9 , який мав вогнепальні поранення життєво-важливих органів: кишківника і жовчної протоки, краю печінки, проникаюче поранення грудної клітини, що могло спричинити смерть потерпілого. Поранення були локалізовані з правого боку. ОСОБА_9 був в свідомості, сказав, що в нього стріляли, але подробиць вона не розпитувала. Під час операції дріб в черевній порожнині не видаляли, бо це могло спричинити ще гірші наслідки, а дріб під шкірою загрози для життя не становив, тому видаляти було недоцільно. Була здійснена лапоротомія, зашито рани кишківника, накладені шви на печінку, дренаж легені. Десь через півроку восени, вона видаляла кулю чи дріб (на цьому вона не розуміється) круглу за формою 5-6 мм в діаметрі з-під шкіри ОСОБА_9 з правого плеча, який було передано слідчому під протокол;

-свідка ОСОБА_10 мати ОСОБА_9 , яка показала, що 20.05.2018 р. її чоловік та син о 4-й ранку поїхали в с. Пирогівку порибалити. Того дня вони довго їй не телефонували, тому десь о 6-й ранку вона сама подзвонила чоловіку, і він сказав їй, що якийсь браконьєр вистрелив у сина, і «швидка» повезла його у лікарню. Коли вона прибігла в ЦРЛ, сина вивозили на каталці з рентген-кабінету і поки підіймали в операційну, вона була поряд. Син розповів, що вони з батьком зробили зауваження браконьєру, щоб забрав сітки з води, а він відповів, що із-за таких «гусей» не може спокійно жити. Син сказав, що випадково йому порізав човен, бо ніж випав з рук, а той чоловік кудись побіг. Згодом він повернувся з рушницею і вистрелив в нього ( ОСОБА_9 ). Потім в лікарню прибігла жінка, яка назвалась сестрою ОСОБА_7 , пропонувала допомогу. Вони спочатку відмовилися, але на операції і лікування пішло багато коштів, тому вони прийняли від ОСОБА_7 20 тис.грн і деякі продукти. Більше ОСОБА_7 ніякої допомоги не надавав, а в кінці серпня 2018 року телефонувала жінка, яка назвалась дружиною ОСОБА_7 та погрожувала їм. Син і зараз потребує постійного медикаментозного лікування і обстежень;

-свідка ОСОБА_18 , який показав, що 20.05.2018 року він приїхав на річку Десна і на гумовому човні спускався по Десні та рибалив. Це було рано вранці. Побачив, що двоє рибалок розкладали речі. Потім почув, що йде розмова на підвищених агресивних тонах за якийсь човен. Хтось кілька разів казав щось за човен, а з боку рибалок були якісь агресивні відповіді. Голоси скількох людей він чув сказати не може. З того місця, де він був, людей не було видно через кущі, лише чутно було. Відстань від нього до рибалок була десь 100 м. Потім почув постріл. Постріл чув лише один. Коли спустився по воді нижче по руслу р. Десна і зайшов в русло р. Шостка, то побачив двох рибалок на березі. Крім цих двох рибалок, більше він нікого не бачив. Рибалки стояли під деревами, і один з них сказав, щоб він (свідок) дав їм човен, бо в них поранений і треба його доправити до «швидкої». Він сказав, що не проти дати човен, але щоб потім повернули. Потім побачив «швидку» на мосту і людей, які шли з ношами. Потреба в човні відпала, і він поплив далі. Рибалок він в обличчя не запам`ятав, бо вони були на відстані. Обвинуваченого не знає, але декілька раз бачив на р. Десна, коли рибалив;

-свідка ОСОБА_19 , який показав, що є сусідом обвинуваченого в с. Пирогівка, саме він дав ОСОБА_7 свій гумовий човен ввечері напередодні подій. 20.05.2018 р. він прокинувся десь о 05 год. 30 хв. та вирішив вийти на город подивитися на розлив, бо вода підходила якраз до його городу. Вийшовши на город, побачив, що на відстані 200-250 м від нього на човні плаває якийсь чоловік, а двоє чоловіків з берега йому жестикулюють, щоб він підплив. Цей чоловік підплив до двох і сидів у човні. Потім один з цих двох чоловіків вдарив того, хто в човні, два - три рази чимось довгим по голові і плечах, а той затулявся рукою. Потім один з чоловіків став махати чимось блискучим, нахилився до низу і цим блискучим «возив» по низу. Обличь він не бачив, чув крики, але слів розібрати не міг, пострілів він не чув.

Близько 08-ї години він вирішив сходити до ОСОБА_7 , дізнатись, як той порибалив. Прийшовши до ОСОБА_7 , свідок побачив, що ОСОБА_7 знервований і якийсь переляканий. ОСОБА_7 розповів, що порізали його човен. Що його покликали якісь чоловіки і він подумав, що то рибінспектори, підплив, а ці двоє чоловіків почали звинувачувати його, що він ставив сітки, хоча вони були не ОСОБА_7 , бо він ловив спінінгом, а гачок зачепився за ці сітки і він розплутував гачок. ОСОБА_7 розповів, що взяв рушницю для самозахисту і пішов шукати цих двох, щоб вирішити питання з компенсацією за пошкоджений човен, а ці двоє почали знову на нього йти з ножами, тому він вистрілив в сторону, щоб їх зупинити, і випадково поцілив. ОСОБА_7 казав, що стріляв з відстані десь 50 м. Коли вони з ОСОБА_7 розмовляли, приїхали працівники поліції і почали обшукувати двір та хату. Також свідок розказав, що ОСОБА_7 мешкає в селі вже більше восьми років, за цей час жодних сварок у нього з сусідами не було, навпаки, може охарактеризувати ОСОБА_7 як спокійну людину, безвідмовну в допомозі. Також може сказати, що рибалить ОСОБА_7 лише спінінгами.

-свідка ОСОБА_20 , який показав, що живе в с. Пирогівка, є сусідом обвинуваченого. 20.05.2018 року в період часу з 5-ї до 6-ї години ранку він був в дворі свого будинку, коли почув крики з боку р. Десна. Йому стало цікаво, що там відбувається, і він пішов в той бік. На вул. Придеснянській він зустрів ОСОБА_7 , який розповів, що йому порізали човен, кидалися на нього з ножами. ОСОБА_7 був дуже наляканий, в нього тремтів голос, таким його свідок раніше не бачив. Тут свідок побачив, що по вулиці в їх з ОСОБА_7 напрямку йдуть двоє чоловіків: один молодший на вигляд, одягнений в щось блакитного кольору, другий старший, в одязі захисного кольору, хакі. ОСОБА_7 сказав, що це самі ті, хто порізав човен, і запропонував розходитися, бо в них є ножі. Вони зайшли в двір, біля якого стояли, щоб перечекати. Ці двоє йшли, голосно розмовляючи і нецензурно лаючись. Свідок спостерігав за ними через привідчинену хвіртку. Молодший на вигляд чоловік у руці, опущеній вниз, тримав розчохленого ножа, довжиною 15-20 см. Коли ці чоловіки пройшли, свідок пішов додому. Також додав, що ОСОБА_7 знає близько 10 років, поганого за нього ні він, ні люди в селі сказати нічого не можуть, навпаки, людям, як треба, допомагає;

-судово-медичного експерта ОСОБА_21 , який пояснив, що саме він оглядав потерпілого ОСОБА_9 і надавав експертний висновок. Так, у разі вогнепальних поранень судово-медична експертиза надає висновок про ступінь тяжкості заподіяних ушкоджень. Щодо відстані, з якої здійснювався простріл, судово-медична експертиза надає висновок у разі здійснення пострілу впритул, з близької відстані, про що свідчать наявність на потерпілій особі порохових газів, збройної змазки. При відсутності на потерпілому таких компонентів відстань кваліфікується як неблизька. Неблизька відстань це 5 м і більше.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 у інкримінованому кримінальному правопорушенні об`єктивно підтверджується ще й наступними доказами:

-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20.05.2018 р. (т.1 а.с. 190-191);

-протоколом огляду місця події з фототаблицями до нього від 20.05.2018 р. (т.1 а.с. 192-193);

-протоколом огляду місця події з фототаблицями від 20.05.2018 р. (т.1 а.с. 194-196);

-протоколом обшуку з фототаблицями та відеозаписом до нього від 20.05.2018 р. (т.2 а.с.41-53);

-протоколом слідчого експерименту з ОСОБА_10 від 10.07.2018 р. (т.2 а.с. 60-63);

-протоколом слідчого експерименту з ОСОБА_9 від 10.07.2018 р. (т.2 а.с. 37-40);

-протоколом огляду місця події від 20.05.2018 р. з фототаблицями до нього (т.1 а.с. 97-201);

-протоколом огляду місця події з фототаблицями до нього від 09.08.2018 р. (т.2 а.с. 20-21);

-висновком судово-медичної експертизи №158 від 17.09.2018 р. (т.1 а.с. 208-210);

-висновком судово-медичної експертизи одягу потерпілого №192 від 08.08.2018 р. (т.1 а.с. 211-220);

-висновком судової балістичної експертизи №19/119/6-3/140е від 14.09.2018 р. (т.1 а.с. 236-251);

-висновком судової вибухово-технічної експертизи №19/119/7-1/979е від 13.08.2018 р. (т.2 а.с. 8-16);

-висновком судово-психіатричної експертизи №377 від 30.07.2018 р. (т.2 а.с. 17-19).

Аналізуючи усі вищевказані докази, колегія суддів приходить до висновку про їх належність та допустимість, вважаючи їх такими, що підтверджують вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення. Будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та оцінці вказаних доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у зв`язку з їх обґрунтованістю, мотиви, з яких були прийняті вказані рішення, докладно, логічно та переконливо викладено в оскаржуваному вироку, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого їх не спростовують.

Таким чином, судом першої інстанції дії ОСОБА_7 , за вищевказаними обставинами, вірно кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України.

Поряд із цим, надаючи оцінку доводам сторони захисту в частині необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України, колегія суддів зазначає, що для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, слід ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного.

Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово висловлював правову позицію про те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо їх було включено в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчинити замах на їх досягнення.

При цьому в разі, якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК України як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Вирішуючи питання про мету і спрямованість умислу ОСОБА_7 , а також надавши оцінку позиції обвинуваченого про відсутність у нього умислу на умисне вбивство та спричинення потерпілому поранення в результаті пострілу задля запобігання агресивної поведінки ОСОБА_9 , позиції захисту про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 України, колегія суддів виходить з характеру дій обвинуваченого, який після пошкодження човна пригрозив, що потерпілі звідси не підуть, перед пострілом зазначив, що розуміє, чим це може скінчитись. Крім того, з урахуванням знаряддя злочину, що має велику вражаючу дію (рушницю), цілеспрямований постріл у життєво важливі органи потерпілого, а також поведінки обвинуваченого після вчинення злочину: він бачив, як ОСОБА_9 присів після пострілу, на його руці з`явилася кров та він сказав «попав», просив викликати швидку допомогу. Факт обізнаності обвинуваченого про те, що він влучив у ОСОБА_9 підтверджується й показами свідка ОСОБА_19 , який пояснив суду, що ОСОБА_7 розповів йому як вистрелив в сторону Полевиків і випадково поцілив.
Знаючи про поранення ОСОБА_9 , ОСОБА_7 залишив місце події, не надав потерпілому допомоги, не викликав бригаду невідкладної медичної допомоги. Натомість, намагався приховати знаряддя вчинення злочину - закопав рушницю.

Такі дії обвинуваченого та вибране ним знаряддя злочину, у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_7 діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що призведуть до смерті потерпілого.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи захисника та обвинуваченого про відсутність умислу в останнього на позбавлення життя потерпілого - неспроможними, так як про дійсний умисел ОСОБА_7 свідчать його дії.
На переконання колегії суддів, ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки та мав умисел на вбивство потерпілого, оскільки після конфлікту між обвинуваченим та ОСОБА_9 і до пострілу пройшов деякий час, протягом якого ОСОБА_7 встиг повернутися додому, порозмовлявши по дорозі зі знайомим, взяти рушницю та зарядити її, пішов шукати потерпілих, тобто мав достатньо часу для усвідомлення своїх дій, їх планування та обдумування можливого розвитку подій та наслідків своїх дій.

При цьому обвинувачений мав можливість вирішити конфлікт з потерпілим у правовий спосіб, наприклад, викликати поліцію для надання оцінки діям ОСОБА_9 по пошкодженню чужого майна та ін., однак він обрав для себе інший спосіб, з використанням вогнепальної зброї, що також свідчить про наявність у нього умислу на позбавлення життя ОСОБА_9 .

Не витримує критики версія захисту стосовно напрямку пострілу, що він був неприцільним, оскільки якби обвинувачений не мав умислу на заподіяння смерті ОСОБА_9 , а лише його залякати, він міг вистрелити вгору чи в землю, або вбік, однак він опустивши рушницю з плеча, тримав її в горизонтальному положенні, спрямувавши в сторону потерпілого, тобто цілився в ОСОБА_9 , що беззаперечно виключає заподіяння ушкоджень з необережності.

Власне обране знаряддя злочину, локалізація та ступінь тяжкості поранень в цьому конкретному випадку дають підстави зробити висновок про спрямованість умислу ОСОБА_7 саме на умисне вбивство потерпілого, однак він не довів свій умисел до кінця, у зв`язку з тим, що ОСОБА_9 своєчасно була надана медична допомога.

Твердження захисника про те, що в діях обвинуваченого відсутній склад інкримінованого злочину, оскільки він діяв з неконкретизованим умислом, самостійно припинив свої дії, колегія суддів визнає безпідставним та таким, що суперечить дослідженим в судовому засіданні доказам.

При цьому, колегія суддів зазначає, що припинення особою своїх дій, після цілеспрямованого пострілу у життєво-важливі органи, не може свідчити про відсутність прямого умислу на вбивство та про його добровільну відмову від вчинення злочину, оскільки особа вже вчинила всі дії, які вважала за необхідне вчинити для вбивства потерпілого, але смерть його не настала з причин, незалежних від його волі, а внаслідок своєчасного надання медичної допомоги.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та перекваліфікації його дій на ч.1 ст.121 КК України, за обставин, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Колегією суддів ретельно перевірено апеляційних довід обвинуваченого про те, що допущено неповну судового розгляду, яка полягала у відмові в задоволенні клопотання сторони захисту щодо проведення балістичної експертизи на предмет встановлення відстані між обвинуваченим та потерпілим в момент пострілу.

Так, в мотивувальній частині вироку достатньо обґрунтовано рішення суду про недоцільність проведення вказаної експертизи. Зокрема зазначено, що у межах даного кримінального провадження конкретна відстань між обвинуваченим та потерпілим визначального значення не має, оскільки судовим розглядом встановлено, що між ними була така відстань, з якої вони добре бачили один одного, обвинувачений усвідомлював конкретне місце розташування потерпілого, спілкувався з ним (при цьому не кричав, про що сам зазначив). А отже, здійснюючи постріл у потерпілого в область живота, обвинувачений чітко розумів щодо кого здійснює протиправні дії та які наслідки можуть настати від таких дій. Тим більше, обвинувачений не є людиною, яка вперше тримала рушницю в руках та не володіла нею, постріл не був спонтанним та здійсненим через вплив сторонніх чинників (внаслідок несправності зброї, стороннього фізичного впливу тощо).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вирішення даного питання мало б суттєве чи визначальне значення лише в тому випадку, якби відстань між потерпілим і обвинуваченим була б настільки значною, що допускало б можливість того, що обвинувачений не бачив ціль, в яку влучив, та не розумів чи не допускав, що людина могла перебувати в певному місці, або що в неї можна влучити з такої відстані. Проте в конкретній справі такі випадки виключається.

Також, колегією суддів перевірені доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого щодо неправильності призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 .

Згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нових злочинів.

При призначенні покарання, суд керується положеннями ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, його суспільну небезпечність, дані про особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому, врахував тяжкість вчиненого злочину, який є особливо тяжким злочином, наслідки від вчиненого, особу обвинуваченого: раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягався, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має сім`ю. Крім того, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілими спровокувала саме поведінка потерпілого ОСОБА_9 , який умисно пошкодив човен обвинуваченого, за фактом чого в подальшому було порушено кримінальне провадження.

На підставі ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття винного, а також добровільне часткове відшкодування завданої шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Зважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд дійшов до переконання щодо необхідності при призначенні покарання застосувати ст.69 КК України та призначити покарання нижче від найнижчої межі покарання, передбаченої санкцією ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі.

В апеляційній скарзі прокурор вказує на відсутність в діях обвинуваченого щирого каяття, проте колегія суддів, з урахуванням показів ОСОБА_7 як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду вважає, що хоча він і не визнав вину у замаху на умисне вбивство, однак не заперечував, що саме внаслідок його дій було заподіяно шкоду здоров`ю ОСОБА_9 , про що він дійсно шкодує та публічно попросив вибачення у потерпілих за те, що сталося. Позиція обвинуваченого, що він шкодує, що своїми діями заподіяв шкоду здоров`ю потерпілого, не викликає у колегії суддів сумнівів у її щирості. Тому, вказаний апеляційний довід прокурора не знайшов свого підтвердження.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції призначив обвинуваченому необхідне і достатнє покарання для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і тому колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання за ч.2 ст. 15, ч.1 ст.115 КК України, оскільки порушень норм закону при призначенні покарання в цій частині не вбачає. Призначене в цій частині покарання обвинуваченому відповідає вимогам ст.ст.50,65 КК України, підстави для скасування вироку суду для призначення ОСОБА_7 максимального покарання, яке передбачено за вчинення замаху на злочин, який вчинив обвинувачений, колегія суддів не вбачає.

Також апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого щодо пом`якшення призначеного покарання, оскільки ними не зазначено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, чи таких, що свідчать про можливість застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням. Крім того, таке покарання, з подальшим звільненням від його відбування на підставі положень ст.75 КК України, не буде необхідним для досягнення мети заходу примусу в умовах обмеженого контролю за поведінкою ОСОБА_7 .

Стосовно апеляційної вимоги обвинуваченого про необхідність надання достатньої оцінки даних про стан його здоров`я перебуває на обліку у лікаря кардіолога та має гіпертонічну хворобу 3 ступеня, колегія суддів зазначає, що вказані обставини висновків суду в частині призначення покарання не спростовують, оскільки не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Разом з тим, колегія суддів наголошує, що відсутні обставини, що унеможливлювали його лікування в умовах тримання під вартою.

Колегія суддів наголошує, що призначаючи покарання, суд першої інстанції застосував до ОСОБА_7 положення ст.69 КК України та призначив покарання нижче від найнижчої межі покарання, передбаченої санкцією ч.1 ст.115 КК України. Підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання не вбачається.

Таким чином, районний суд при призначенні покарання обвинуваченому, враховуючи особливу тяжкість вчиненого злочину, дані, що характеризують особу винного, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявності декількох пом`якшуючи обставини, конкретні обставини справи, визнав необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових злочинів призначити ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі у виді п`яти років позбавлення волі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками районного суду, підстав для призначення більш суворого чи м`якшого покарання немає, призначене покарання у вказаних розмірах з його реальним відбуванням є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, суспільної небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вказані доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого є необґрунтованими та не спростовують висновки суду першої інстанції.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді даного провадження колегією суддів не встановлено, та інших переконливих доводів апеляційних скарг, які б безумовно спростовували висновки суду та були підставою для скасування або зміни вироку, апелянтами не наведено і при розгляді апеляційних скарг не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне вирок районного суду залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого залишити без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 10.08.2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
____________ _______________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4