ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2021року

м. Київ
Справа №693/665/18
Провадження № 51-4910км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000070 по обвинуваченню
ОСОБА_7 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Острожани Жашківського району Черкаської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Жашківського районного суду Черкаської області від 02 липня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, визначені ст. 76 КК України.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, 01 квітня 2018 року близько 01 год. 30 хв. ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем марки OPEL OMEGA-B, іноземний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у порушення вимог п.2.9 а) Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись по вул. Шевченка в с. Конела Жашківського району Черкаської області у напрямку с. Бузівка, неподалік будинку №2-А, у порушення вимог п.п.2.3 б), 10.1, 12.1, 12.2, 12.4 Правил дорожнього руху України, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, перевищуючи максимальну допустиму швидкість руху у населеному пункті та по умовах видимості дороги, не впорався з керуванням, допустив занос керованого ним автомобіля, виїзд на ліве узбіччя та подальше перекидання зазначеного транспортного засобу. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки OPEL OMEGA-B, і.р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 отримав травми, від яких помер на місці події. Решта пасажирів, а саме: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали легкі тілесні ушкодження.

Вироком Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року зазначений вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання - скасовано. ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, вказуючи на незаконність вироку апеляційного суду, порушує питання про його скасування та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано всі обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , та дають можливість застосувати відносно нього положення ст. 75 КК України. Крім того зазначається, що суд апеляційної інстанції двічі врахував стан алкогольного сп`яніння як кваліфікуючу ознаку і як обставину, що обтяжує покарання.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор та потерпіла заперечували проти задоволення касаційної скарги, вважали її необґрунтованою.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого, Верховний Суд не вважає їх слушними, виходячи з наступного.
Так, предметом перегляду суду апеляційної інстанції було кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за апеляційними скаргами прокурора та захисника на вирок місцевого суду.
В апеляційній скарзі прокурора порушувалося питання про скасування рішення суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Свої вимоги прокурор обґрунтовував тим, що звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання та застосування іспитового строку не буде цілком достатнім для виправлення винного. При цьому прокурор зазначав, що суд першої інстанції не в достатній мірі врахував, що кримінальне правопорушення вчинено з обтяжуючою обставиною перебування в стані алкогольного сп`яніння, а також характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, а саме смерть молодої особи. Крім того, ОСОБА_7 під час проведення досудового слідства не визнавав своєї провини та визнав її лише в кінці судового слідства, що становить під сумнів щирість його каяття. Виходячи з наведеного, прокурор просив апеляційний суд скасувати вирок районного суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Захисник в апеляційній скарзі у свою чергу просив вирок районного суду змінити в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, скасувавши це додаткове покарання. В обґрунтування своїх вимог вказував на те, що матеріальні збитки та витрати на поховання потерпілим відшкодовані у повному обсязі, ОСОБА_7 раніше не судимий, позитивно характеризується, здійснює догляд за інвалідом 1-ої групи, працює водієм вантажних перевезень як фізична особа підприємець. Також зазначалося, що ОСОБА_7 погодився щодо виплати моральної шкоди потерпілій, крім того в судових дебатах потерпілі просили суд призначити ОСОБА_7 покарання не пов`язане з позбавленням волі і права керування транспортними засобами, чим надати йому можливість працювати і відшкодовувати моральну шкоду у розмірі 300 тисяч грн.
Апеляційний суд, перевіривши зазначені доводи апеляційних скарг, не погодився з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, навівши при цьому відповідні мотиви у вироку.
Так, положеннями ст. 75 КК України передбачено звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Однак, суд першої інстанції, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, обираючи вид та строк покарання ОСОБА_7 , не в повній мірі врахував суспільну небезпечність вчиненого злочину, який хоча вчинений з необережності, проте відноситься до категорії тяжких злочинів, основною причиною його вчинення стало грубе порушення вимог ПДРУ, керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння (1,47 проміле) з перевищенням максимально допустимої швидкості руху у населених пунктах.
При цьому суд апеляційної інстанції цілком обґрунтовано зауважив, що «приділяючи увагу позитивній характеристиці обвинуваченого по місцю проживання, те, що ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності притягується вперше, вину визнав повністю, щиро розкаявся, вчинив необережний злочин, добровільно відшкодував матеріальні збитки потерпілим, здійснює догляд за пристарілою особою, яка досягла 80-ти річного віку, думку потерпілих, які просили не позбавляти його волі, суд не звернув уваги, на тяжкі наслідки, що настали від кримінального правопорушення, загибель пасажира ОСОБА_9 »
Також суд апеляційної інстанції вказав на позицію потерпілої ОСОБА_6 , яка у запереченнях підтримала апеляційну скаргу прокурора, зазначала, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не забезпечить його перевиховання, про що свідчить його усна відмова їй та її доньці сплатити моральну шкоду. Вказувала при цьому, що з моменту проголошення вироку районного суду ОСОБА_7 не було сплачено моральної шкоди.
В подальшому вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України, апеляційний суд, у відповідності із вимогами ст.65, 66, 67 КК України, врахувавши обставини справи, суспільну небезпечність вчиненого злочину, який хоча і вчинений з необережності, проте відноситься до категорії тяжких злочинів, вчинений в стані алкогольного сп`яніння (1,47 проміле), загибель людини і заподіяння легких тілесних ушкоджень двом особам, наслідки, що настали від злочину для потерпілих, позицію потерпілої ОСОБА_6 , яка є дружиною загиблого та самостійно виховує їхню спільну малолітню дитину, яка наполягала на реальному позбавленні волі, дійшов висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 основне покарання у виді реального позбавлення волі, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України.
При цьому апеляційній суд зазначив, що, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Крім того, тяжкі наслідки у вигляді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі, а наявність позитивної характеристики, визнання ОСОБА_12 своєї винуватості у скоєному та догляд за пристарілою особою, яка досягла 80-ти річного віку, жодними чином не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення та на думку колегії суддів у даному випадку не дають підстав для застосування відносно ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та звільнення останнього від відбування призначеного основного покарання з випробуванням.
З такими висновками апеляційного суду погоджується і Верховний Суд.
Також Верховний Суд погоджується і з висновком суду апеляційної інстанції щодо призначення ОСОБА_7 мінімального розміру покарання у виді позбавлення волі, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України. Зазначеного висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з визнання вини ОСОБА_7 , його щиросердного каяття, відшкодування матеріальних збитків, позитивної характеристики, відсутності судимості, наявності утриманця.
Виходячи з наведеного, доводи касаційної скарги захисника щодо наявності підстав для застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України є безпідставними.
Також не погоджується Верховний Суд і з твердженнями сторони захисту, які стосуються питання щодо врахування апеляційним судом стану алкогольного сп`яніння як кваліфікуючої ознаки, так і обставини, що обтяжує покарання.
З вироку апеляційного суду вбачається, що стан алкогольного сп`яніння був врахований не в якості кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, а саме як обставина, що обтяжує покарання. А оскільки стан алкогольного сп`яніння є обставиною, що обтяжує покарання, то зазначена обставина мала бути, згідно з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, вказана при формулюванні обвинувачення, щоб ОСОБА_7 мав можливість захищатися від пред`явленого обвинувачення у повному обсязі.
Виходячи з наведеного, вирок суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни Верховний Суд не вбачає.
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги захисника задоволенню не підлягають.
З цих підстав Суд постановив:
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року відносно ОСОБА_7 без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3