Справа № 465/5916/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/200/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Угорщини, українця, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

за ч. 1, 3 ст. 191 КК України

за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року закрито кримінальне провадження за №0002784 від 19 вересня 2018 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, 3 ст. 191 КК України з підстав, визначених п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, прокурор звернувся з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року скасувати та скерувати справу на новий розгляд до Франківського районного суду м. Львова.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала винесена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 закрито з підстав відмови потерпілого від обвинувачення, оскільки заподіяна обвинуваченим шкода усунута, інших претензій до нього у ПАТ «Кредобанк» немає.

Так, пунктом 3 ч. 1 ст. 477 КПК України в редакції від 23 лютого 2014 року було визначено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження в тому числі щодо злочинів, передбачених ст. 191 КК України, якщо вони вчинені особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого. Водночас, Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 6 грудня 2017 року до ст. 477 КПК України внесено зміни, які набрали чинності 11 січня 2019 року та якими положення п. 3 цієї статті виключено. Таким чином, норма закону, якою кримінальні правопорушення передбачені, зокрема ст. 191 КК України, віднесено до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення, на час ухвалення оскаржуваного судового рішення відсутня.

Оскільки відповідно до ст. 5 КПК України процесуальне рішення приймається згідно з положеннями КПК України, чинними на момент прийняття такого рішення, а кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії в часі, кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1, 3 ст. 191 КК України не відноситься до провадження у формі приватного обвинувачення, а тому суд першої інстанції незаконно ухвалив рішення про його закриття на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою представника потерпілого від обвинувачення, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора на підтвердження доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно зп. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальним правопорушень, передбачених, зокрема, статтею 191 КК України (привласнення чи розтрата чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні).

Постановляючи ухвалу про закриття кримінального провадження, суд першої інстанції керувався тим, що в підготовчому судовому засіданні представник потерпілого подав заяву про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження, яке відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК (у редакції норми станом на час вчинення діяння, досудового розслідування та звернення до суду з обвинувальним актом) належало до таких, що здійснюються у формі приватного обвинувачення.

Положенням п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК (у редакції, чинній до 10 січня 2019 року) було визначено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого, в тому числі, й ст. 191 КК, якщо воно вчинене якщо вони вчинені особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого.

Законом України від 6 грудня 2017 року № 2227-VIII«Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», який набрав чинності 11 січня 2019 року, внесено зміни до КПК та виключено п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 відповідно до наказу АТ «Кредит-Банк (Україна)» №29-п від 31 березня 2008 року призначений на посаду старшого інкасатора-водія за адресою: м. Львів, вул. Сахарова, 78а та згідно з договором №16 від 1 листопада 2011 року він прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому ПАТ «Кредобанк» матеріальних цінностей. Кримінальні правопорушення, вчинення яких вмінялося ОСОБА_7 , а саме: ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України, було вчинено у період березня-травня 2018 року, тобто до того моменту, коли зазначені вище зміни до КПК України набрали чинності. При цьому кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 було розпочато за заявою представника потерпілого ПАТ «Кредобанк».

Загальне правило щодо дії кримінального процесуального закону в часі відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК передбачає, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Вирішуючи питання про правомірність закриття судом першої інстанції цього кримінального провадження, розпочатого за процедурою приватного обвинувачення, при тому, що на момент подачі до суду заяви представника потерпілого про відмову від обвинувачення таке кримінальне правопорушення було виключено з обсягу поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, слід виходити із загальних положень КПК з урахуванням завдань кримінального провадження, засад верховенства права та диспозитивності, а також дотримуючись балансу публічних та приватних інтересів і загальної справедливості судового провадження.

Статтею 2 КПК передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 КПК кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі №288/1158/16 вказано на те, що «критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.

Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.

Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.

У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.

Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у статті 26 КПК і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом».

Системний аналіз приписів ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284 та ст. 477 КПК з урахуванням наведених положень у постанові Великої Палати Верховного Суду свідчить, що волевиявлення потерпілого у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є вирішальним у питаннях щодо початку та припинення (закриття) такого провадження. Виникнення у потерпілого права відмови від обвинувачення у такому провадженні нерозривно пов`язане із моментом реалізації початку досудового розслідування, і кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості обмеження названого права потерпілого в цьому провадженні. Колегія суддів наголошує на недопустимості розриву реалізації положень засади диспозитивності, закріплених у ч. 4 ст. 26 КПК.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3). У Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 Конституційний Суд вказав, що із конституційних принципів рівності та справедливості випливає вимога визначеності, ясності й недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) від 23 вересня 1998 року (п.54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія».

Отже, позбавлення потерпілого ПАТ «Кредобанк» під час судового провадження наявного в нього з початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення права на відмову від обвинувачення, шляхом звуження поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення(виключення п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК), не відповідатиме принципу правової визначеності як складової вимоги верховенства права. Так, законодавчі зміни в частині проваджень у формі приватного обвинувачення та, відповідно, обмеження права потерпілого на відмову від обвинувачення має базуватися на наданні можливості останньому передбачати наслідки своєї поведінки. Тобто, потерпілий, який ініціював провадження у справі приватного обвинувачення та вже набув права на відмову від обвинувачення, повинен мати чітке розуміння наслідку змін законодавчого регулювання щодо своїх прав, а саме чи вправі він буде відмовитися від обвинувачення з метою закриття такого провадження щодо особи, яка була його найманим працівником.

Крім того, суд зважає й на ту обставину, що згідно з обвинувальним актом, інкримінованим ОСОБА_7 діянням завдано шкоди виключно власності потерпілого ПАТ «Кредобанк».

Таким чином, в умовах аналізованих змін кримінального процесуального закону з урахуванням вищенаведеного і вимог ч. 1 ст. 8 КПК про те, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, колегія суддів вважає обґрунтованим надання у цьому кримінальному провадженні пріоритету застосування положень ст. 8, ч. 4 ст. 26 КПК перед приписами ч. 1 п. 5 КПК, а суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо закриття цього кримінального провадження на підставі відмови представника потерпілого від обвинувачення (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК).

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у своїх постановах у справах №149/3394/18 від 21 серпня 2019 року та №132/4685/18 від 20 листопада 2019 року.

З огляду на наведене, істотних порушень норм процесуального права, які б призводили до скасування оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції не встановив, а тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4