ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/335/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши 30 листопада 2020 року у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали за апеляційною скаргою прокурора Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2020 р.,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого управління ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_10 , погодженого з прокурором Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про арешт майна квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_7 .

Не погодившись із таким рішенням слідчого судді, прокурор Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання старшого слідчого управління ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_10 та накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у формі приватної власності зареєстрована та належить ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що досудове розслідування проводиться за ч. 2 ст. 307 КК України, санкція якої передбачає конфіскацію майна як виду покарання, а тому з метою забезпечення виконання вимог законодавства у випадку застосування конфіскації майна як виду покарання виникає необхідність накладення арешту на вищезазначене майно.

Заслухавши суддю доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів, захисника підозрюваного ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , та самого підозрюваного ОСОБА_7 , які заперечують проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора чи слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає, аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що зазначені вимоги закону слідчим суддею не дотримані.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, слідчий суддя керувався тим, що в межах заявленого клопотання не було належним чином обґрунтовано існування ризиків приховування, перетворення, відчуження квартири АДРЕСА_1 , яку було передано у власність ОСОБА_7 в порядку договору дарування.

Колегія не може погодитись з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні групи слідчих СУ ГУНП в Тернопільській області перебувають матеріали кримінального провадження за №0000243 від 23 січня 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у січні 2019 року в ОСОБА_11 виник злочинний умисел, направлений на отримання незаконних доходів на постійній основі шляхом придбання, зберігання з метою збуту та збуту особливо небезпечного наркотичного засобу - канабісу (марихуани) у м. Тернополі особам, схильним до їх вживання.

Усвідомлюючи незаконність такої злочинної діяльності та небезпеку її викриття правоохоронними органами, ОСОБА_11 , бажаючи отримувати власну матеріальну вигоду, керуючись корисливим мотивом, вступив у злочинну змову з ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та іншими невстановленими слідством особами, щодо безконтактного збуту особливо небезпечного наркотичного засобу - марихуани /канабісу/ із використанням мережі Інтернет, мессенджера «Telegram», псевдонімів у ньому «Муткарь» - « ОСОБА_17 » - « ОСОБА_18 » - « Муткарь оператор» - «Кура Муткарь 1», « ОСОБА_19 2», за посиланням « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Почали купувати вказані наркотичні з метою збуту у групи невстановлених осіб, які постачали їх за допомогою послуг TOB «Нова Пошта» у місто Тернопіль з інших населених пунктів України з метою їх подальшого збуту споживачам. Безконтактний спосіб придбання, зберігання з метою збуту та збут особливо небезпечного наркотичного засобу полягав у залишенні його в певному місці шляхом так званих «закладок», а обмін інформацією у виді текстових повідомлень та графічних файлів між учасниками групи, а також із замовником наркотичного засобу, здійснювався за допомогою мережі Інтернет та месенджера «Telegram». Зокрема, особам, які виявили бажання придбати особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс /марихуану/, у месенджері «Telegram» надсилались текстові повідомлення, у яких містилась інформація про те, що для придбання наркотичного засобу необхідно відправити грошові кошти на номера системи прийому платежів «EasyPay». Після цього споживачі наркотичних засобів, оплативши вартість наркотичного засобу, надсилали у месенджері «Telegram» користувачам під псевдонімом « ОСОБА_20 » - « ОСОБА_17 » - « ОСОБА_18 » - « Муткарь оператор» - « ОСОБА_19 1», « ОСОБА_19 2», за посиланням « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а саме фотографію чеку підтвердження зарахування грошових коштів на вказані номера системи прийому платежів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », і після цього споживачам наркотичного засобу від користувачів месенджеру «Telegram» під псевдонімами « ОСОБА_20 » - « ОСОБА_17 » - « ОСОБА_18 » - « Муткарь оператор» - « ОСОБА_19 1», « ОСОБА_21 », за посиланням « ІНФОРМАЦІЯ_1 » надсилалась інформація із місцем, де можна отримати особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс /марихуану/ у вигляді «закладки», тобто вказувалась адреса та додавались фото з конкретним місцем «закладки». Дані «закладки» містили в собі особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс /марихуану/, яка розміщалась у паперовому згортку або в поліетиленовому пакеті із застібкою, магнітом (або без нього) та обмотувалась клейкою стрічкою.

В ході здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Разом з цим, санкцією частини другої статті 307 КК України за вчинення вказаного кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , передбачено додаткову міру покарання у виді конфіскації майна.

Крім того, надані матеріали провадження містять у собі наявні докази про належність вказаного майна підозрюваному ОСОБА_7 .

Зокрема, з довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована та на праві приватної власності належить ОСОБА_7 .

За таких обставин заслуговують на увагу доводи прокурора про наявність правової підстави, передбаченої ч. 5 ст. 170 КПК України, та накладення арешту на зазначену вище квартиру з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання у випадку визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Посилання слідчого судді, що в межах заявленого клопотання не було належним чином обгрунтовано існування ризиків приховування, перетворення, відчуження вказаної квартири, яку було передано у власність ОСОБА_7 . В порядку договору дарування, є передчасними, оскільки на даному етапі досудового розслідування необхідно виконати ряд слідчих і процесуальних дій направлених на встановлення всіх обставин вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, як вважає колегія суддів, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

При цьому чинний кримінальний процесуальний закон покладає на орган досудового розслідування обов`язок вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні (ч. 1 ст. 170 КПК України), який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення права відчуження, розпорядження та/або користування майном, у тому числі для можливої конфіскації майна.

Колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На зазначені недоліки слідчий суддя суду першої інстанції не звернув уваги та прийняв рішення, яке не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а тому воно підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, якою колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання старшого слідчого управління ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_10 , погодженого прокурором Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про арешт майна.

Згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

З огляду на наведене колегія суддів виходить з вимог п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 173 КПК України, у якій зазначено, що слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна повинен враховувати правову підставу для арешту майна та наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Керуючись ст. ст. 117, 170, 171, 173, 309, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 03 листопада 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого управління ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_10 , погодженого прокурором Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про арешт майна скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого управління ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_10 , погодженого прокурором Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000243 від 23 січня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 .

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до частини 4 статті 424 КПК України.

Головуючий

Судді