Ухвала
Іменем України
20 липня 2020 року

м. Київ
Справа № 213/3009/18

Провадження № 51-3317 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року щодо нього,
встановив:
За вироком Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився в м. Санкт-Петербурзі Російської Федерації, зареєстрованого та проживаючого на АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 7 серпня 2013 року Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ст. 70 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
Цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , судові рішення щодо якого не оскаржуються.
Прийнято рішенні щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватими та засуджено за те, що він 4 липня 2018 року, приблизно о 23:00, знаходячись біля будинку № 16 на

пр. Перемоги у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, діючи повторно,

з метою таємного викрадення чужого майна, за допомогою ножиців зламав замок та відкрив водійські двері автомобіля марки «ГАЗ-3110», державний номерний знак НОМЕР_1 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_6 майно, заподіявши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 3 116, 37 грн.
Крім того, ОСОБА_4 4 липня 2018 року, приблизно о 2 годині, знаходячись біля будинку № 39 на пр. Перемоги у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, діючи повторно, з метою таємного викрадення чужого майна, відкрив водійські дверцята автомобіля марки «ЗАЗ «Део Сенс», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_7 , після чого важелем відкрив капот та таємно викрав

з автомобіля акумулятор, заподіявши потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1 269 грн.
Також, 25 травня 2018 року, приблизно о 14:30, ОСОБА_5 разом із ОСОБА_4 , проходячи повз будинок АДРЕСА_2 , з метою таємного викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, таємно викрали сумку з майном, яка належить

ОСОБА_8 , заподіявши останньому матеріальну шкоду на загальну суму

1 707, 56 грн.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвали Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Вказує на неврахування судом апеляційної інстанції обставин, що пом`якшують покарання, що призвело, на його думку, до призначення покарання, яке є надто суворим.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги засудженого.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд врахував тяжкість вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК є злочинами середньої тяжкості, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, проте належних висновків для себе не зробив та вчинив три нових корисливих злочини, що свідчить про те, що його виправлення можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства.

Таким чином, повною мірою врахувавши вказані обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке не є максимальним у межах санкції вказаної норми.
Таке покарання, на думку колегії, відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК

є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого

та попередження вчинення нових злочинів.
Що стосується доводів ОСОБА_4 про явну несправедливість призначеного

йому покарання, то вони є невмотивованими.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Разом з тим, переконливих доводів про необхідність призначення

ОСОБА_4 покарання у виді обмеження за ч. 2 ст. 185 КК замість покарання у виді позбавлення волі, призначених йому судом першої інстанції, у касаційній скарзі не наведено, як і не аргументовано, що призначене покарання у виді чотирьох років позбавлення волі є явно несправедливим внаслідок суворості.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого, в частині суворості призначеного йому покарання, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення правильно залишив вирок без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3