Дата документу 03.12.2020 Справа № 314/2853/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1470/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/2853/20Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 липня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким. Заявлені вимоги засуджений обґрунтовував тим, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 12.04.2001 року його засуджено за п.п. "а", "г", "і" ст. 93, ч. 2 ст. 142, ч. 2 ст. 145 КК України (в редакції 1960 року) із застосуванням ст. 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Засуджений вважав, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, Конституції України, оскільки суперечить нормам акту вищої юридичної сили - рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України № 2», а тому вважав, що застосоване стосовно нього покарання у вигляді довічного позбавлення волі повинно бути пом`якшене.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції зазначив, що підстави для задоволення клопотання про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким відсутні, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі засуджений не погоджується з рішенням суду та вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Вважає, що висновок суду про відсутність механізму заміни покарання на більш м`яке для довічного позбавлення волі не відповідає нормам міжнародного та національного права та законодавства. Зазначає, що він відбув 20 років (з урахуванням «закону Савченко») довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки. Вважає своє подальше тримання під вартою таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Звертає увагу, що він не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про заміну покарання на більш м`яке в порядку ст. 82 або ст. 87 КК України. Натомість, суд, мотивуючи своє рішення, послався саме на норму ст. 82 КК України. Правову оцінку підставам, на яких він звертався до суду, суд першої інстанції не надав. Так, підставами його звернення було: наявність рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України №2», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому вигляді, що існує в Україні, являє по своїй суті жорстоке поводження. Відповідно його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, дія ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства України; застосування ст. 27 Віденьської конвенції про право міжнародних договорів, норми міжнародного права мають вищу юридичну силу, ніж національне законодавство, а країни не можуть посилатись у невиконанні міжнародних договорів на норми національного права. Вважає, що після прийняття Європейським судом з прав людини рішення у справі «Петухов проти України №2», застосування довічного позбавлення волі до нього суперечить нормам міжнародного права та не може застосовуватися. Таким чином, вважає, що його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини.

На підставі викладеного просить, поновити строк на апеляційне оскарження у зв`язку з тим, що повний текст ухвали суду він отримав 20.07.2020 року. Скасувати ухвалу суду першої інстанції та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарги; захисника, який підтримав апеляційну скаргу свого підзахисного; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду протягом семи днів з дня її оголошення. Частина 3 цієї ж статті, передбачає, що для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Враховуючи те, що ухвала Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 липня 2020 року була вручена засудженому ОСОБА_8 20.07.2020 року, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах провадження (а.п. 41), тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження вказаної ухвали засудженим не пропущений.

Що стосується вимог апеляційної скарги по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що районний суд вказаних вимог дотримався у повному обсязі.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до вимог ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Із змісту положення ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можлива за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Згідно матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджено вироком Дніпропетровського обласного суду від 12.04.2001 року за п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 142, ч. 2 ст. 145 КК України (в редакції 1960 року), із застосуванням ст.ст. 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі, оскільки така процедура не передбачена законодавством України у сфері кримінальної юстиції.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки районного суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення.

Доводи апелянта про те, що через відсутність дійсного закону, Україна повинна користуватися законами Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України №2», є особистою думкою засудженого, яка є помилковою, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства.

З урахуванням наведеного апеляційний суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в Україні існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Такий механізм звільнення засуджених від покарання у виді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, клопотання засудженого ОСОБА_8 є передчасним, оскільки на теперішній час не може бути вирішене судами за відсутності законодавчо встановленого механізму щодо вирішення такого роду питань.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 липня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4