Ухвала
21 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 740/1773/20
провадження № 51-6101ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

Згідно з вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до ст. 70 КК України остаточне покарання визначено за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань, а саме у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Хмельницького апеляційний суд ухвалою від 17 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнив частково, а вирок місцевого суду змінив. Виключив з вироку посилання на кваліфікуючу ознаку «повторність». Дії ОСОБА_5 перекваліфіковано з ч. 2 на ч. 1 ст. 309 КК України та призначено за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. Остаточне покарання призначено на підставі ст. 70 КК України (з урахуванням ухвали цього ж суду від 01 грудня 2020 року про виправлення описки) за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, а саме у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що її подано без додержання вимог пунктів 1, 4 ч. 2 цієї статті.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник не погоджується з вироком та ухвалою суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_5 і вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення рішень неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Однак усупереч наведеним положенням кримінального процесуального закону з касаційної скарги захисника неможливо зрозуміти, які порушення допустили суди першої та апеляційної інстанцій, як ці порушення вплинули на законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень та чому їх слід відносити з огляду на положення статей 370, 412414 КПК до безумовних підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень касаційним судом відповідно до ст. 438 цього Кодексу.
Необхідно врахувати, що згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Водночас захисник не вказує конкретних порушень закону, допущених апеляційним судом під час постановлення ухвали за результатами розгляду апеляційної скарги, зважаючи на приписи статей 404, 409, 419 КПК, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та у своїй ухвалі надає вичерпну відповідь на ті доводи, що наведені в ній.

Таким чином, захиснику необхідно належним чином обґрунтувати свою позицію, яку норму або норми кримінального закону України про кримінальну відповідальність судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано, що є підставою для зміни або скасування судового рішення згідно з ч. 1 ст. 438 КПК.

Також п. 1 ч. 2 ст. 427 КПК визначено, що у касаційній скарзі зазначається найменування суду касаційної інстанції, до якого вона подається, однак за змістом касаційної скарги її адресовано до Верховного Суду України, який не є судом касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 427 КПК, якщо особа не бажає брати участі у касаційному розгляді, вона зазначає про це в касаційній скарзі. Однак у поданій касаційній скарзі не має жодних застережень щодо цієї обставини.

Оскільки касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити її без руху та встановити строк, необхідний для усунення зазначених в ухвалі недоліків (захисником має бути підтверджено, що ним не пропущено встановленого за ухвалою суду строку під час повторного звернення до суду).

Керуючись ч. 1 ст. 429, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргузахисника ОСОБА_4 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 залишити без руху та надати для усунення виявлених недоліків 10 днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3