Справа № 725/5247/19
Провадження № 11-кп/4808/460/20
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 03.09.2020 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,
за участю прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду та постановити нову про відмову в продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 .
Обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що рішення суду незаконне, необґрунтоване та невмотивоване, під час його ухвалення допущено неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Посилається на норми Конституції України, кримінального процесуального закону та практику Європейського суду з прав людини, які стосуються питання тримання особи під вартою. Наголошує на тому, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які доводять, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам. Вважає, що з огляду на ці обставини та невідповідність письмового клопотання прокурора ст. 184 КПК України, в суду були відсутні обґрунтовані підстави для вирішення питання щодо залишення ОСОБА_7 під вартою. Зауважує, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Вказує, що суд при продовженні строків тримання під вартою не міг об`єктивно оцінити ризики у зв`язку з відсутністю будь-яких доказів в матеріалах провадження. Зазначає, що в ухвалі відсутні твердження про відповідність клопотання нормам КПК України. На його думку, суд формально зіславшись на ст. 331 КПК України, продовжив запобіжний захід щодо його підзахисного.
Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2020 року: запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 186, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України, продовжено до 13.00 год. 09 листопада 2020 року; запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України, продовжено до 13.00 год. 09 листопада 2020 року; запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України, продовжено до 13.00 год. 09 листопада 2020 року.

Суд першої інстанції мотивував прийняте рішенням тим, що, оцінюючи суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим, особи обвинувачених, те що вони обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, один з який у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, а також те, що встановлені під час досудового розслідування ризики відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватися від суду з метою уникнення покарання, незаконно впливати на потерпілого, його родичів, свідків та невстановлених на даний час осіб співучасників шляхом залякування, погроз або іншим чином з метою зміни показань, продовжити свою злочинну діяльність та вчиняти інші кримінальні правопорушення, на даний час не змінилися, дійшов висновку про необхідність продовжити строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 на шістдесят днів. Суд не встановив підстав для зміни обвинуваченим запобіжного заходу, підстави та ризики передбачені ч .1 ст. 177 КПК України, на підставі яких обирався запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинувачених, на даний час не відпали, а тому більш м`які запобіжні заходи будуть недієвими.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу, просили відмовити в продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційних вимог.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

З огляду на зміст рішення Конституційного Суду України № 4?р/2019 від 13 червня 2019 року, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, апеляційна скарга підлягає розгляду.

Суд апеляційної інстанції згідно з вимогами ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала суду першої інстанції оскаржується в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , сторона захисту посилається на відсутність законних підстав для цього.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що предметом апеляційного оскарження є саме рішення суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 від 03 вересня 2020 року, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку судовим рішенням, які вже набули законної сили та виконані у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів провадження, строк тримання під вартою ОСОБА_7 продовжено судом під час судового провадження за результатами розгляду клопотання прокурора (а.п. 1-9) згідно з ч. 4 ст. 176 КПК України.

Перевіривши доводи сторони захисту, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 подано прокурором з дотриманням вимог ст. ст. 184, 199 КПК України. При цьому, у клопотанні зазначено: фактичні обставини кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_7 ; їх правова кваліфікація; те, що зібрані під час досудового розслідування докази були достатніми для складання обвинувального акту - обвинувачення особи у вчиненні кримінальних правопорушень; обставини, через які не завершено судовий розгляд в суді першої інстанції; ризики, зазначені у ст. 177 КПК України, обставини, на підставі яких можна зробити висновок про їх наявність, а також те, чи вони не зменшилися; обґрунтування неможливості запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно задовольнив клопотання прокурора та рішення суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 прийнято за наявності необхідних для цього підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

По кримінальному провадженні ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України, а саме: у незаконному позбавленні волі людини, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалось заподіянням фізичних страждань та із застосуванням зброї; вимаганні, тобто у вимозі передачі чужого майна, з погрозою застосування насильства над потерпілим, за попередньою змовою групою осіб та такій, що завдала майнової шкоди у великих розмірах; незаконному заволодінні транспортним засобом, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового провадження, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

В той час, дані, які вбачаються з клопотання, є достатніми для висновку про те, що особа, про яку йдеться, могла вчинити такі правопорушення.

Наведене прокурором у клопотанні обґрунтування існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які мають місце в даному випадку - переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків, невстановлених співучасників у цьому ж кримінальному провадженні , перешкоджати кримінальному провадженню та продовжити злочинну діяльність чи вчинити інше кримінальне правопорушення, з врахуванням обставин і тяжкості кримінальних правопорушень та покарання, яке загрожує у разі визнання винуватості, даних, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , є переконливим.

Як і в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи прокурора про те, що ризики згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України з часу застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу не зменшилися та продовжують існувати до теперішнього часу.

Сторона захисту не навела підстав вважати, що обставини, які вказували на наявність заявлених прокурором ризиків, запобігання спробам яких є метою та підставами застосування запобіжних заходів, змінилися, та відповідно, вони зменшились, а також, що після прийняття рішень про застосування запобіжного заходу виникли нові обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції вважає, що під час розгляду клопотання прокурором доведено неможливість запобігання відповідним ризикам у разі застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою. При застосуванні іншого більш м`якого запобіжного заходу відносно нього також існує значна ймовірність того, що він порушуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки.

Таким чином, застосування тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, - забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання виникненню ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Частиною 1 ст. 29 Конституції України визначено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Під час прийняття рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , апеляційним судом також були враховані й надані стороною захисту відомості щодо стану здоров`я останнього, а саме виписку з медичної карти амбулаторного хворого від 28.09.2020 року та характеристику на ув`язненого ОСОБА_7 , які самі по собі, за умови наявності інших обставин, наведених вище, не є підставами для зміни обвинуваченому міри запобіжного заходу на більш м`який.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язок створення належних умов для надання медичної допомога обвинуваченому, узятому під варту, покладається на лікаря медичної частини слідчого ізолятору, де тримається обвинувачений, начальника медичної частини та керівництво.

Відмова лікаря медичної частини слідчого ізолятору, начальника медичної частини чи керівництва слідчого ізолятору від надання можливості своєчасно отримати медичну допомогу, рівно як відсутність реагування цих осіб на звернення обвинуваченого, що тримаються під вартою щодо надання медичної допомога належного рівня може бути оскаржена до відповідних компетентних органів.

Працівники слідчих ізоляторів у межах повноважень, наданих Законом України «Про попереднє ув`язнення» та іншими законодавчими актами, самостійно приймають рішення і несуть за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність, у тому числі за невиконання або неналежне виконання обов`язків, передбачених цим Законом іншими нормативно-правовими актами, та порушення прав осіб, взятих під варту.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини у справах «Мельник проти України» та «Mouisel v. France», з приводу оцінки ситуацій, пов`язаних з перебуванням в ув`язненні хворої людини без належних умов, Суд наголошує, що складовими, які необхідно розглядати щодо сумісності стану здоров`я заявника та умов його утримання, є такі: медичний стан в`язня, доцільність ув`язнення з огляду на стан здоров`я в`язня та адекватність медичної допомоги та піклування, які надається в умовах ув`язнення.

Стороною захисту не надано будь-яких відомостей щодо обмеження обвинуваченого ОСОБА_7 у лікуванні.

Доводи захисника про порушення права на захист внаслідок залучення іншого захисника, не є слушним, оскільки ч. 1 ст. 53 КПК України закріплена можливість слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду залучити захисника для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому ст. 49 цього Кодексу, якою врегульовано залучення захисника для здійснення захисту за призначенням.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що при прийнятті рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати статті 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положення, встановлені у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції належним чином врахував ці приписи, а також положення ст. ст. 177, 178, 183, 194, 199 КПК України, оцінив в сукупності всі обставини, наведені сторонами кримінального провадження, та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 .

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на об`єктивно необхідний час для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень з врахуванням як складності кримінального провадження, так і поведінки учасників кримінального провадження, а також враховуючи, що таке рішення апеляційного суду не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки. Керуючись ст. 29 Конституції України, ст. ст. 12, 176-178, 183, 194, 199, 331, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, ст. ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4