Дата документу 25.11.2020 Справа № 324/2133/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1860/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 324/2133/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі: прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Пологівським районним судом Запорізької області, матеріали оскарження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2020 року, якою щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чаплине Васильківського району Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України,

задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 21 грудня 2020 року включно,
в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Апелянт посилається на недоведеність прокурором та судом жодними доказами існування ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки досудове розслідування вже закінчилось, ОСОБА_8 зацікавлений у найскорішому вирішенні справи, має постійне місце мешкання, по якому проживає зі співмешканкою ОСОБА_9 та її донькою, тобто, має міцні соціальні зв`язки. Також вважає, що суд при прийнятті рішення не взяв до уваги тривалість перебування ОСОБА_8 під вартою понад 2 роки, наявність у нього самого низки захворювань та матері, яка хворіє. Крім того, захисник звертає увагу на те, що суд у порушення вимог ч. 3 ст. 184 КПК України, не надав обвинуваченому та стороні захисту копію клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні Оріхівського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було задоволено судом першої інстанції.

З таким рішенням суду погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Як вбачається із матеріалів оскарження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду, тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на її заміну висунуте обвинувачення, отже, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового провадження та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, в якій його переслідують та міжнародними контактами.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» № 7/03 від 04 травня 2006 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Як вбачається з клопотання прокурора, в обґрунтування продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою, він посилався на існування ризиків, передбачених п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто на можливість обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інші кримінальні правопорушення.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, всупереч доводам апелянта, правильно встановив наявність заявленого прокурором ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливості обвинуваченого переховуватися від суду.

Так, згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, санкцією якої передбачено покарання на строк від семи до п`ятнадцяти років позбавлення волі та у закінченому замаху (ч. 2 ст. 15 КК України) на вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання на строк від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі або довічного позбавлення волі.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини.

При цьому, колегія суддів вважає, що ризик переховування посилюється тим, що з метою ухилення від покарання за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_8 обвинувачується, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Також посилює ризик переховування ОСОБА_8 від суду й те, що він має зареєстроване місце проживання в іншій області Дніпропетровській, що знаходиться на тривалій відстані від органу досудового слідства, а тому наявні достатні підстави вважати, що знаходячись на волі, останній, з метою ухилення від покарання за вчинене може використати цю обставину як привід до неявок на виклики суду з метою переховування.

Крім того, колегія суддів враховує обставини вчинення кримінальних правопорушень, які полягали у виконанні дій, що були спрямовані на позбавлення життя двох осіб, а відповідно до ст. 3 Конституції України, життя людини є найвищою соціальною цінністю, кожна людина має невід`ємне право на життя і ніхто не може свавільно позбавити людину життя.

Отже, наразі дійсно існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, який не зменшився та не перестав існувати, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з рішенням суду в цій частині.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції вірно встановивши наявність зазначеного вище ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, послався в оскаржуваній ухвалі на існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, який не був заявлений прокурором у клопотанні, у зв`язку з чим, з мотивувальної частини ухвали підлягає виключенню посилання суду на цей ризик, а судове рішення в цій частині зміні.

За зазначених вище обставин колегія суддів вважає неприйнятними доводи сторони захисту про недоречність тримання ОСОБА_8 під вартою, з огляду на недоведеність прокурором та судом жодними доказами існування ризиків, передбачених пунктами 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Твердження захисника про те, що обвинуваченому та стороні захисту не було вручено копію клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, як того вимагає ч. 3 ст. 184 КПК України, позбавлені правових підстав, оскільки відповідно до приписів ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Разом з цим, вимога про вручення копії клопотання прокурора під час судового розгляду чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена.

Крім того, колегія суддів хоча й констатує тривалість судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , на що посилається захисник в апеляційній скарзі, проте, враховує критерії для визначення розумності строків кримінального провадження, передбачені ч. 3 ст. 28 КПК України, та за наявності об`єктивних обставин, не вбачає істотного порушення загальної засади кримінального провадження розумності строків, передбаченої п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України, та вважає, що сам факт тривалості судового розгляду у даному випадку не свідчить про те, що ця обставина перешкодила чи могла перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Міцні соціальні зв`язки ОСОБА_8 , а саме, наявність постійного місця мешкання, по якому він проживає зі співмешканкою ОСОБА_9 та її донькою, а також матері, яка хворіє, про що зазначає захисник в апеляційній скарзі, як вважає колегія суддів, не можуть бути підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки жодним чином не вплинули і не стали стримуючим фактором у його поведінці, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризик, що став підставою для застосування та продовження щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому, а також не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого.

Стан здоров`я ОСОБА_8 , на який звертає увагу в апеляційній скарзі захисник, хоча й заслуговує на увагу, проте, відсутні відомості медичного характеру, що свідчать про неможливість перебування обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора, що наявні у нього захворювання потребують невідкладного лікування поза межами слідчого ізолятора та про те, що в умовах тримання під вартою ОСОБА_8 не може бути надане адекватне лікування від наявних у нього захворювань, тобто, жодним чином не підтверджують необхідність застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або іншого, не пов`язаного з триманням під вартою, про що заявлена вимога в апеляційній скарзі, для запобігання встановленого судом ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши і дослідивши всі обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, врахувавши характер і підвищений ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , дані про особу обвинуваченого, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, обґрунтовано продовжив строк тримання обвинуваченого під вартою, навівши в ухвалі мотиви прийнятого ним рішення.

Підстави, на які послався суд першої інстанції, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, оскільки наразі відсутні жодні обставини, які б свідчили про можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, чим тримання під вартою.

Виходячи з того, що своїм рішенням суд першої інстанції забезпечив не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування ухвали суду першої інстанції по доводам апеляційної скарги захисника.

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 21 грудня 2020 року включно, у порядку ч. 2 ст. 404 КПК України змінити.

Виключити із мотивувальної частини ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2020 року посилання на існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: