УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2020 року

м. Київ
справа № 724/1535/19
провадження № 51-639км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року щодо нього.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України

(далі КК), до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 5 000 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.
Запобіжний захід ОСОБА_4 залишено у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 13 серпня 2019 року.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він у ніч з 03

на 04 серпня 2019 року з подвір`я домогосподарства на АДРЕСА_1 повторно незаконно заволодів мопедом «Дельта», потужністю 49,9 см3, без реєстраційного номеру, спричинивши потерпілому ОСОБА_5 матеріальної шкоди на суму 5 000 грн.
Чернівецький апеляційний суд 11 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції

в частині призначеного покарання змінив, призначив ОСОБА_4 покарання

із застосуванням положень ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки

6 місяців.
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду постановою від 30 червня 2020 року скасував ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 11 грудня 2019 року щодо ОСОБА_4 і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 12 серпня 2020 року вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішень місцевого та апеляційного судів на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. В обґрунтування свого прохання зазначає, що мопед з об`ємом двигуна 49,9 см3 не є механічним транспортним засобом у розумінні п. 1.10 Правил дорожнього руху України, а отже згідно з приміткою до ст. 286 КК не є предметом злочину, передбаченого ст. 289 цього Кодексу, що свідчить про відсутність в його діях складу інкримінованого йому діяння. Стверджує, що його дії слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК та відповідно призначити йому більш м`яке покарання. Зазначає, що судом апеляційної інстанції при повторному перегляді кримінального провадження за його апеляційною скаргою не було враховано ряду обставин, що пом`якшують його покарання, зокрема, того, що він визнав повністю свою винуватість, щиро розкаявся

у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, за місцем проживання характеризується задовільно, а також є інвалідом третьої групи, висловлює жаль

щодо вчиненого і бажає виправити ситуацію, що склалася, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також те, що матеріальна шкода, яка завдана його неправомірними діями є невеликою.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того

чи іншого доказу.
З урахуванням наведеного доводи засудженого, які фактично стосуються неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, перегляду в касаційному порядку не підлягають.

Отже,при розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції.
Місцевий суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_4 на підставі аналізу показань самого засудженого, який в судовому засіданні повністю визнав свою винуватість в інкримінованому йому злочині за обставин, викладених у вироку,

а також показань потерпілого ОСОБА_5 , який повідомив про обставини незаконного заволодіння його мопедом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів

у добровільності їх позицій, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Так, з вироку місцевого суду убачається, що у суді першої інстанції засуджений ОСОБА_4 повністю визнав себе винуватим у вчиненні злочину, за який його засуджено, у зв`язку з чим суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК дійшов висновку, що недоцільно досліджувати докази, оскільки фактичні обставини справи ніким не оспорювалися. При цьому суд, з`ясувавши можливість розгляду справи

в порядку скороченого провадження, роз`яснив наслідки такого розгляду.
За результатами розгляду кримінального провадження у порядку, передбаченому

ч. 3 ст. 349 КПК, місцевий суд, допитавши засудженого, потерпілого та дослідивши матеріали, що характеризують особу засудженого, обґрунтовано визнав

ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК.
Доводи засудженого про те, що мопед з об`ємом двигуна 49,9 см3 не є механічним транспортним засобом, що на його думку, свідчить про відсутність в його діях складу інкримінованого йому діяння, є безпідставними.
Згідно з визначенням, закріпленим у примітці до ст. 286 КК, під транспортними засобами в цій статті та статтях 287, 289 і 290 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби.
Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, передбачено, що транспортний засіб це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Механічний транспортний засіб це транспортний засіб, що приводиться в рух за допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини й механізми,

а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю

понад 3 кВт.
З огляду на наведене транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна перевищує встановлену вказаним визначенням межу. Водночас для транспортних засобів з двигуном внутрішнього згоряння жодних обмежень щодо технічних характеристик останнього відповідною правовою нормою не передбачено.
Отже, будь-який транспортний засіб, що приводиться у рух за допомогою двигуна, незалежно від його робочого об`єму належить до механічних транспортних засобів.
За вказаних обставин, Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що викрадений у ОСОБА_5 мопед з об`ємом двигуна 49,9 см3 у розумінні примітки ст. 286 КК є транспортним засобом, а отже

є предметом злочину, передбаченого ст. 289 КК.
Твердження засудженого про те, що потерпілий не надав доказів, які б підтверджували його право власності на мопед є неспроможними, оскільки

ОСОБА_5 визнано у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Той факт, що мопед, яким незаконно заволодів засуджений належить саме потерпілому, не заперечували учасники кримінального провадження, у тому числі і засуджений, під час розгляду справи судом першої інстанції, а також її перегляду в апеляційному суді. Крім того, засуджений під час розгляду справи в місцевому суді крім повного визнання своєї винуватості у вчиненому, також визнав цивільний позов потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_4 суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 289 КК,

як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.
Що стосується доводів засудженого про те, що призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то суд касаційної інстанції дійшов висновку, що вони є безпідставними.
Згідно з положенням ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке, хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ч. 1 ст. 69 КК рішення про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, суд може прийняти лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину,

з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання

в Загальній частині цього Кодексу.
Як убачається зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням вказаних норм права.
Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував характер

і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, наявність обставини, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також дані про його особу, зокрема те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів,

за місцем проживання характеризується посередньо, спиртними напоями

не зловживає, конфліктів не вчиняє, скарг на нього до Хотинської міської ради

не надходило, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває.
Також місцевим судом враховано дані досудової доповіді, складеної органом пробації стосовно ОСОБА_4 , згідно якої ймовірність вчинення повторного правопорушення є дуже високою, а тому виправлення ОСОБА_4

без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства

(у тому числі окремих осіб).
З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винуватого, обставини, що пом`якшує покарання, та відсутності обставин, що його обтяжують, суд призначив ОСОБА_4 покарання в найнижчій межі, передбаченій санкцією інкримінованої йому статті без призначення додаткового покарання, при цьому навів у вироку підстави ухвалення такого рішення.
Доводи засудженого про можливість застосування до нього положень ст. 69 КК були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними. Ухвала суду відповідає вимогам КПК. Переконливих доводів, які

б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, засуджений у касаційній скарзі не навів. Крім того, посилання засудженого на необхідність врахування судом при вирішенні питання щодо виду та міри покарання того, що він свою винуватість визнав повністю, щиро розкаявся

у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, за місцем проживання характеризується задовільно, а також є інвалідом третьої групи, висловлює жаль

з приводу вчиненого і бажає виправити ситуацію, що склалася, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також те, що матеріальна шкода, яка завдана його неправомірними діями є невеликою, не є безумовною підставою для зміни вироку

в частині призначеного йому покарання та для застосування приписів ст. 69 КК.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що доводи засудженого щодо стану його здоров`я не знайшли свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження та не є визначеними законом підставами для пом`якшення призначеного покарання.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винуватою, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання без застосуванням ст. 69 КК явно несправедливим немає.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження у межах своїх повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК, за апеляційною скаргою засудженого, ретельно перевірив доводи, які наведено в ній, дав їм належну оцінку й ухвалив рішення, яке відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих доводів для перекваліфікації дій ОСОБА_4 з ч. 2 ст. 289

на ч. 3 ст. 185 КК та пом`якшення призначеного засудженому покарання у касаційній скарзі не вбачається.

Оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження належить відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3