Постанова

іменем України
2 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 216/852/19
провадження № 51- 1187 км 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргузасудженої ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду

від 5 грудня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002258,за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимої, останній раз вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 8 квітня 2016 року за ч. 2 ст. 309, ст. ст. 75, 76 КК до двох років шести місяців позбавлення волі з іспитовим строком два роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Центрально-Міського районного суду Дніпропетровської області

від 24 вересня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки та покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_9 в інтересах держави в особі Комунального закладу «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» Дніпропетровської обласної ради» до ОСОБА_6 про стягнення матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням, задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» Дніпропетровської обласної ради» матеріальну шкоду в розмірі 14 465 грн.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Дніпровський апеляційний суд 5 грудня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 скасував в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_6 визнав винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК і призначив покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. В решті вирок залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнана винуватою у тому, що 10 грудня 2018 року о 14 годині 45 хвилин, знаходячись у коридорі орендованої квартири потерпілого ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово під час сварки, умисно нанесла ОСОБА_8 один удар клинком кухонного ножа в передню ліву ділянку грудної клітини та схопила останнього обома руками за верхні кінцівки, умисно вкусивши зубами за ліву кість. Після чого потерпілий ОСОБА_8 , застосовуючи фізичну силу, звільнившись від захвату ОСОБА_6 , вибіг з приміщення квартири на сходовий майданчик, де біля вхідних дверей даного помешкання, не встоявши на ногах в результаті отриманого ножового поранення, впав спиною на цьому ж сходовому майданчику, вдарившись під час падіння тім`яно-потиличною ділянкою голови об тверду поверхню, втративши свідомість.

Побачивши потерпілого ОСОБА_8 лежачим на сходовому майданчику у несвідомому стані, ОСОБА_6 відразу ж припинила свої злочинні дії, викликала бригаду швидкої медичної допомоги та з місця вчинення злочину зникла.

У результаті протиправних дій ОСОБА_6 , потерпілому ОСОБА_8 спричинені тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 просить переглянути вирок апеляційного суду щодо неї у касаційному порядку, призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років та на підставі ст. 75 КК звільнити від покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки.

На думку засудженої ОСОБА_6 , при призначенні їй покарання апеляційним судом не було враховано, що вона є інвалідом ІІІ групи, позитивно характеризується, наявність соціальних зв`язків, а також думку потерпілого ОСОБА_10 , який просив суд не позбавляти її волі. До того ж засуджена зазначає, що її мати потребує турботи та догляду.

Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_7 і потерпілий ОСОБА_10 підтримали касаційну скаргу засудженої та просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу засудженої необґрунтованою та просив залишити її без задоволення.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України

(далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та кваліфікація її дій у касаційній скарзі засудженою не оспорюються та не заперечуються.
Доводи касаційної скарги засудженої про невідповідність призначеного їй покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості є безпідставними.
Вказані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Статтями 50і 65 ККпередбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винної.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, переглядаючи в апеляційному порядку вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 за апеляційною скаргою прокурора, який просив вирок місцевого суду в частині призначеного їй покарання скасувати й ухвалити новий вирок, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що призначене засудженій покарання із застосуванням положень ст. 75 КК не може бути визнане необхідним і достатнім для виправлення останньої та попередження скоєння нею нових кримінальних правопорушень.
З огляду на викладене, апеляційний суд, дотримуючись вимог ст. 420 КПК, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням і призначив їй покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі без застосування положень ст. ст. 75, 76 КК.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який згідно зі ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, дані про її особу, яка раніше судима, у тому числі до реальної міри покарання, офіційно не працевлаштована, у зареєстрованому шлюбі не перебуває, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, перебувала під диспансерним наглядом лікаря-нарколога з приводу психічних поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів, має синдром залежності, характеризується позитивно.
Також судом апеляційної інстанції враховано думку потерпілого, який в судовому засіданні просив призначити обвинуваченій покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченої, а обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , рецидив злочинів.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду, дійшла обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується й із наявною в матеріалах кримінального провадження досудовою доповіддю органу пробації щодо ОСОБА_6 , зокрема висновком про існування високої ймовірності вчинення нею повторного кримінального правопорушення (т. 1 а.к.п. 3742).
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, рішення про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 не свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема про незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, оскільки у цьому випадку судами правильно враховано насамперед тяжкість злочину, виходячи з конкретних обставин його вчинення, характеру й цінності суспільних відносин, на які вчинено посягання, та небезпечності тих наслідків, які було спричинено цим діянням.
Призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, є необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати, що це покарання за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, підстав немає.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано та відповідає вимогам статей 370 і 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судового рішення, не встановлено.
А тому касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року щодо засудженої ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3