ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/335/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

законного представника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 серпня 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді громадських робіт на строк 80 (вісімдесят) годин.

Згідно з вироком, 18 серпня 2019 року, близько 21.30 год. у обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебував у приміщені квартири АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, в ході словесного конфлікту із неповнолітнім потерпілим ОСОБА_9 , виник злочинний умисел, спрямований на спричинення останньому тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 18 серпня 2019 року, близько 21.30 год., обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщені квартири АДРЕСА_2 , в ході словесного конфлікту із потерпілим ОСОБА_9 , підійшов до нього та долонею правої руки умисно наніс один удар у ділянку лівої щоки, після чого наніс ще один удар кулаком правої руки в ділянку лівої кисті.

Продовжуючи свої злочинні дії, об`єднані одним злочинним умислом, обвинувачений ОСОБА_7 , умисно наніс два удари кулаком правої руки в ліву ділянку спини потерпілого ОСОБА_9 . В подальшому потерпілий ОСОБА_9 , повернувшись обличчям до обвинуваченого ОСОБА_7 , з метою захисту почав прикривати своє обличчя руками, а ОСОБА_7 , в свою чергу умисно наніс йому один удар кулаком лівої руки в ділянку правого зап`ястя та один удар кулаком правої руки в ділянку лівого плеча.

Внаслідок злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , відносно неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , останньому заподіяно фізичного болю та спричинено тілесні ушкодження у вигляді садна правої та лівої кистей, лівого плеча, які за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень.

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження.

В апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник просять скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження з підстав невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Свої вимоги мотивують тим, що судом першої інстанції допущено невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вважають, що в зв`язку з неприязними стосунками між обвинуваченим та батьком потерпілого виникають сумніви щодо достовірності показів потерпілого, щодо механізму нанесення йому тілесних ушкоджень, крім того в судовому засіданні ОСОБА_9 вже не зміг пригадати механізму спричинення тілесних ушкоджень, щодо якого він вказував під час слідчого експерименту. Також вважають важливими твердження потерпілого про те, що він має спортивні тренування з бойових мистецтв. В ході судового розгляду свідок ОСОБА_11 , яка є матір`ю обвинуваченого та бабцею потерпілого, чітко підтвердила, що бійки не було. При допиті працівники поліції ОСОБА_12 і ОСОБА_13 вказали, щодо наявності словесного конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, однак очевидцями спричинення тілесних ушкоджень останньому вони не були, лише чули звуки за дверима, характеру яких встановити не могли. Вважають, що судово-медична експертиза вказує на наявність тілесних ушкоджень у потерпілого, однак місце отримання ним вказаних ушкоджень не встановлена ні в ході досудового слідства ні судового розгляду. Наголошують, що у обвинуваченого немає неприязних стосунків з потерпілим, вони є близькими родичами і ОСОБА_7 сприймає його позитивно. Щодо причини не впускання працівників поліції у помешкання стверджує, що убезпечував себе від проникнення в його житло батька потерпілого, який є колишнім чоловіком його сестри, колишнім працівником міліції і який час від часу вривається в помешкання та вчиняє скандали. Стверджує, що біля вхідних дверей захищався саме обвинувачений ОСОБА_7 , а нападав і провокував його саме потерпілий ОСОБА_9 . Також вважають, що при призначенні покарання судом не враховано позитивні відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, під наглядом лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює на посаді старшого викладача кафедри електричної інженерії Тернопільського Національного технічного університету, має військове звання старший лейтенант запасу, проживає з матір`ю похилого віку, якій допомагає вести побут.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи захисника та пояснення обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу з наведений у ній підстав, думку прокурора і пояснення потерпілого та його представника, які вважають вирок суду законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши його обставини, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіркою матеріалів провадження в ході апеляційного розгляду встановлено, що оскаржений вирок повністю відповідає вказаним вимогам закону, а висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення і кваліфікація його дій є вірними.

Так, свій висновок про доведеність вини обвинуваченого місцевий суд вірно обґрунтував показаннями потерпілого ОСОБА_9 , з яких слідує, що тілесні ушкодження потерпілому заподіяв саме обвинувачений ОСОБА_7 шляхом нанесення ударів долонею руки та кулаком по кистях рук, плечах, обличчя.

Також з показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 слідує, що між потерпілим та обвинуваченим дійсно 18 серпня 2019 року був конфлікт.

Покази потерпілого і вказаних свідків узгоджуються між собою, є послідовними та об`єктивно підтверджуються даними висновку судово-медичної експертизи №813 від 27.08.2019 року, відповідно до якого у ОСОБА_9 виявлені садна правої та лівої кистей, лівого плеча. А також згідно із медичними документами після звернення потерпілого за медичною допомогою 19.08.2019 року у травмпункт та приймальне відділення КНП Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня лікарями було описано садна задньої поверхні грудей, поперекової та крижової ділянок. Вказані вище ушкодження утворились від дії тупих предметів. Морфологічні властивості виявлених у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень свідчать про їх утворення за 3-5 діб до експертного огляду, не виключено у термін вказаний в ухвалі 18.08.2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи показання потерпілого та свідків, були перевірені органом досудового розслідування шляхом проведення слідчих експериментів, в ході яких потерпілий на статистові відтворив механізм спричинення йому 18 серпня 2019 року близько 21.20 год. тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Також покази потерпілого і вказаних свідків узгоджуються з долученими до матеріалів провадження та дослідженими в судовому засіданні відеозаписами з нагрудних відеокамер працівників поліції та протоколами їх огляду, які детально проаналізовані у вироку та підтверджують, зокрема, час та місце конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, який був припинений працівниками поліції і безпосередньо після цього обвинувачений мав ознаки алкогольного сп`яніння, поводив себе зухвало, нецензурно висловлювався і відмовлявся пояснити що сталося, погрожував фізичною розправою. Натомість потерпілий відразу ж пояснив працівникам поліції, що обвинувачений спричиняє йому тілесні ушкодження і не дає можливості втекти через двері. Надалі в ході досудового розслідування, під час судового розгляду та в апеляційному суді потерпілий послідовно підтверджував свої первинні пояснення.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, про те, що в судовому засіданні ОСОБА_9 не зміг пригадати механізму спричинення тілесних ушкоджень, щодо якого він вказував під час слідчого експерименту не є істотними і не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин вчинення злочину, оскільки з наведених у вироку показань потерпілого та його пояснень в ході апеляційного розгляду вбачається, що він категорично і послідовно стверджує про нанесення йому ударів саме обвинуваченим.

Тому, доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника про наявність сумнівів у достовірності показань потерпілого, в тому числі щодо механізму нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим, колегія суддів вважає безпідставними.

Стосовно тверджень апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, що потерпілий відвідує спортивні тренування з бойових мистецтв і тому можливе отримання ним тілесних ушкоджень на тренуваннях, то вони спростовуються наведеними показами потерпілого про те, що в серпні 2019 року він на тренування не ходив і тілесних ушкоджень до моменту конфлікту з обвинуваченим у нього не було. Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні вказав, що під час конфлікту потерпілий намагався вирватися, а обвинувачений був агресивний, а безпосередньо після того, як він припинив їх конфлікт, то бачив у потерпілого на руках почервоніння.

Доводи апеляційних скарг про те, що свідок ОСОБА_11 заперечувала нанесення обвинуваченим ударів потерпілому не ґрунтуються на встановлених в ході судового розгляду обставинах, оскільки з показань цього свідка вбачається, що вона почула суперечку і вийшла зі своєї кімнати та зробила зауваження, однак обвинувачений та потерпілий її не послухали і вона повернулась до своєї кімнати. Отже, ОСОБА_11 не була очевидцем усіх подій і в суді лише вказала, що не бачила нанесення ударів, а тому показання цього свідка не спростовують факт нанесення ударів потерпілому під час конфлікту з обвинуваченим, який підтверджено сукупністю інших доказів, в тому числі показаннями потерпілого і свідка та об`єктивними даними судово-медичної експертизи, які узгоджуються між собою.

Доводи обвинуваченого про відсутність у нього неприязних стосунків з потерпілим не спростовують висновків суду першої інстанції про доведеність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину, які ґрунтуються на сукупності досліджених в ході судового розгляду доказів, в тому числі послідовних показаннях потерпілого і свідків та відеозаписах з нагрудних відеокамер працівників поліції. Крім того, доводи обвинуваченого про наявність між ним і потерпілим хороших стосунків вказують на відсутність у потерпілого мотивів обмовити обвинуваченого.

Отже, суд першої інстанції належним чином дослідив докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази не містять суперечностей і не викликають сумнівів у їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними свої висновки, з якими погоджується колегія суддів, про доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України.

Будь-яких об`єктивних даних, які би давали підстави обґрунтовано сумніватися в наведених судом першої інстанції та детально проаналізованих у вироку доказах під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку і закриття кримінального провадження, як про це просить обвинувачений та його захисник.

Разом з тим, в частині що стосується доводів сторони захисту про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, то вони є обґрунтованими.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах санкції статті Особливої частини КК України враховуючи ступінь тяжкості вчиненого, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання. При цьому, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції встановив наведені обставини та вказав їх у вироку, однак не дав їм належної оцінки і не навів переконливих мотивів про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді громадських робіт, хоча санкцією ч.2 ст.185 КК України передбачено можливість застосування більш м`якого покарання у виді штрафу.

Отже, в порушення вимог ч.2 ст.65 КК України у вироку не вмотивовано необхідність призначення більш суворого виду покарання з числа передбачених за вчинений злочин та недостатність застосування більш м`якого покарання.

Як вбачається з матеріалів провадження, на час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення воно було віднесено до категорії невеликої тяжкості. Також судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, працює старшим викладачем ТНПУ ім ОСОБА_14 , раніше не судимий і до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває. Потерпілий під час судового розгляду цивільного позову не заявляв. Обставин, які би обтяжували покарання, в ході судового розгляду не встановлено.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до переконання, що призначене судом першої інстанції покарання у виді громадських робіт за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, а тому на підставі ч.2 ст.404, п.1 ч.1 ст.408 КПК України вирок необхідно змінити і призначити покарання згідно санкції статті звинувачення у виді штрафу в максимальному розмірі згідно санкції інкримінованої статті.

З урахуванням наведеного та керуючись ст.ст.404-419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИла:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 серпня 2020 року відносно ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання і вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 гривень.

В решті цей вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді