Ухвала
Іменем України
22 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 336/4259/18

провадження № 51-6029 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Печора республіки Комі (Російська Федерація), громадянку України, проживаючу та зареєстровану у АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

По справі вирішено питання щодо речових доказів та стягнення судових витрат.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з часу її фактичного затримання.
Зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_4 час її попереднього ув`язнення (перебування під вартою) у період з 27 червня 2018 року по 22 листопада 2018 року.

За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винною в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України за обставин, викладених у вироку.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженої, порушує питання про скасуванняухвали Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своїх вимог вказуєна неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість. Стверджує про безпідставне врахування судами такої обставини, яка пом`якшує покарання, як щире каяття, оскільки ОСОБА_4 свою вину в умисному спричиненні тілесного ушкодження потерпілому не визнала. Крім того, вважає, що апеляційний суд належним чином своїх висновків не мотивував та не дав вичерпної відповіді на всі доводи, які були викладені у його апеляційній скарзі, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація її дій у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються, у зв`язку з чим судове рішення в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається із копій судових рішень, призначаючи винній ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції врахував позицію сторони обвинувачення та захисту, ступінь тяжкості учиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, фактичні обставини вчиненого, зокрема, наслідки - спричинення смерті людині соціальноактивного віку та відомості про особу винуватої, яка на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, офіційно не працює, має задовільну характеристику за місцем проживання.
Обставиною, яка пом`якшує покарання засудженій судом визнано її щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання засудженій судом не встановлено.

Суд також враховував і суб`єктивне ставлення засудженої до вчиненого нею злочину, яка висловила щирий жаль щодо вчиненого.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку, що перевиховання засудженої можливе лише в умовах ізоляції її від суспільства, та правильно призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.
При розгляді апеляційної скарги прокурора, у якій ставилось питання про постановлення вироку апеляційним судом та призначення покарання засудженій у виді 9 років позбавлення волі, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.
При цьому апеляційний суд вірно відхилив доводи апеляційної скарги прокурора щодо відсутності з боку обвинуваченої щирого каяття, адже в обвинувальному акті сторона обвинувачення вважала встановленою наявність у даній справі такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття. Крім того, обвинувачена ОСОБА_4 розповіла про всі відомі їй обставини вчиненого злочину та саме вона одразу після вчинення нею злочину викликала швидку медичну допомогу, при цьому телефонувала двічі, що вказує на її бажання, щоб бригада лікарів приїхала якнайшвидше, тобто вчинила усі дії, спрямовані на відвернення негативних наслідків від злочину. Також винна висловила свій жаль з приводу того, що сталося та зазнала внутрішніх переживань з цього приводу. Часткове визнання обвинуваченою своєї вини в частині кваліфікації її діянь не може свідчити про відсутність з її боку щирого каяття.
Також судами було враховано думку потерпілої, яка просила ОСОБА_4 суворо не карати, оскільки остання визнала свою вину, активно сприяла розкриттю злочину та неодноразово пожалкувала про скоєний нею злочин.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що щире каяття - це певний психічний стан винної особи, яка, окрім визнання факту вчинення нею злочину, ще й дійсно, відверто, а не уявно визнає свою провину у вчиненому злочині, дає відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнає ті обставини, які ставляться в провину, висловлює щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки. Незгода засудженої з кваліфікацією її дій є правом особи та не впливає на щирість розкаяння, осуд своєї поведінки та відчуття жалю щодо вчинених протиправних дій.
Враховуючи, що засуджена відверто визнала провину у вчиненні злочину, висловила жаль з приводу скоєного, то їй правильно визнано цю обставину, як таку, що пом?якшує покарання.
Тому доводи касаційної скарги прокурора щодо безпідставного врахування судами першої та апеляційної інстанції такої обставини, яка пом`якшує покарання, як щире каяття, не заслуговують на увагу.
За таких обставин, на переконання колегії суддів, призначене засудженій покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження вчинення нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Підстав вважати призначене засудженій ОСОБА_4 покарання явно несправедливим, про що прокурор зазначає у своїй касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 Наставний ОСОБА_5 ОСОБА_3