Справа № 674/127/20
Номер провадження 1-кп/676/212/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2020 року Кам`янець-Подільський міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_3

представника потерпілих - ОСОБА_4

обвинувачених - ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

у підготовчому судовому засіданні в залі Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області розглянув обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000513 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, -

в с т а н о в и в:

В провадженні Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області перебуває кримінальне провадження №0000513 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України.

Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 заявили письмові клопотання про повернення обвинувального акту прокурору по кримінальному провадженні №0000513 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 149 КК України, оскільки він не відповідає вимогам ч.1, ч.2 ст. 291 КПК України, зокрема затверджений прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримки державного обвинувачення прокуратури Хмельницької області ОСОБА_3 , у якого на те відсутні повноваження, так, як згідно постанови про призначення групи прокурорів заступника Генерального прокурора ОСОБА_9 від 10.07.2019 року призначено групу у складі прокурорів: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , що скасована не була. Також, в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про її скасування та постанова про зміну групи прокурорів.

Фактично, в матеріалах кримінального провадження наявна постанова про створення групи прокурорів заступника прокурора Хмельницької області ОСОБА_16 від 01.10.2019 року, за якою до складу групи включені прокурори: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , однак вказана постанова винесена у кримінальному провадженні №0000693 від 28.08.2019 року за ч.3 ст.368 КК України і встановити її відношення до даного кримінального провадження не вбачається можливим, тобто в будь-якому випадку, ні в першій, ні в другій постанові прокурор ОСОБА_3 в якості прокурора у даному кримінальному провадженні не визначений.

Зазначають, що лише з витягів ЄРДР вбачається причетність вказаного прокурора до кримінального провадження №0000513 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, які є лише роздрукованими відомостями електронної фіксації відповідних процесуальних рішень і не можуть замінювати рішення у кримінальному провадженні, яке у даному випадку, яке має бути оформлене постановою прокурора та в порядку ст.290 КПК України відкрити стороні захисту.

Таким чином, наявність двох рівнозначних постанов про визначення групи прокурорів та відсутність в обох із них прізвища прокурора, що затвердив та скерував до суду обвинувальний акт, визначає останній, як такий, що не відповідає вимогам КПК України, щодо належного суб`єкта його затвердження.

Поряд з цим, захисники вважають, що скерований до суду обвинувальний акт, обов`язковою частиною якого, згідно п.5 ч.2 ст.291 КПК України, є виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, натомість він містить не конкретизоване обвинувачення, що не відповідає ні вказаним у ньому фактичним обставинам, ні правовій кваліфікації, зокрема, ОСОБА_5 обвинувачується в одержанні людини, вчиненій з метою експлуатації, з використанням уразливого стану за попередньою змовою з ОСОБА_6 .

В свою чергу, ОСОБА_6 обвинувачується у вербуванні, переміщенні та передачі людини з метою експлуатації, з використанням уразливого стану за попередньою змовою з ОСОБА_5 , тобто, обвинувальний акт містить обвинувачення у вчиненні злочину у співучасті, однак кожному з обвинувачених інкримінується вчинення різних за об`єктивною стороною злочинів.

Захисники вказують, що поза розумінням залишається форма співучасті, що була у обвинувачених, якщо жодному із них не інкримінуються дії іншого, що означає, що такі дії ні спільним умислом, ні спільним виконанням не охоплювались і співучасть у такому випадку взагалі виключена, а також відсутність обов`язкового елементу інкримінованого складу злочину конкретного виду протиправної експлуатації, яка виступала метою злочину.

Так, в скерованому до суду обвинувальному акті, відсутнє визначення про незаконну експлуатацію людей, яку планували обвинувачені, в чому полягала її протиправність, до якого виду незаконних видів експлуатації, що становлять склад злочину, належить заплановане ними і, саме головне, чи реалізувалась така незаконна мета (чи були піддані потерпілі злочинній експлуатації).

Крім цього, в обвинувальному акті не зазначено та невідомо стороні захисту: де, коли та щодо чого була досягнута домовленість між обвинуваченими; де, коли і про що саме ОСОБА_5 прохав свою матір і це склало частину об`єктивної сторони вчиненого ним діяння; де, коли і які саме методи переконання застосувала ОСОБА_6 на прохання свого сина для вербування тощо.

Вважають, що вказана невідповідність обвинувального акту не може бути усунута в інший спосіб, крім як його повернення прокурору, адже суд не є стороною кримінального провадження і не може вказувати прокурору, як необхідно викласти формулювання обвинувачення або поліпшити фактичний виклад обставин, як і не вправі спонукати прокурора до корегування обвинувального акту, внесення до нього змін, у тому числі щодо фактичних обставин скоєння злочину та інших обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Поряд з цим, захисники стверджують, що описана вище неконкретність обвинувачення є порушенням, передбаченого ст.42 КПК України права ОСОБА_5 знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують і, залежно від цього, здійснювати своє право на захист, що у силу положень ст.412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема, будучи позбавленим розуміння, які спільні дії ОСОБА_5 здійснив разом з ОСОБА_6 , він не має можливості захищатись від обвинувачення в частині попередньої змови осіб; не знаючи яку ж протиправну експлуатацію психічно хворих він мав на меті не може наводити необхідні процесуальні контраргументи; не будучи обізнаним у часі, місця, способі та обстановці досягнення згоди щодо вчинення злочину, прохання передати йому людей, вербуванні їх тощо - позбавлений можливості спростовувати обвинувачення в цій частині.

Відсутність таких обов`язкових відомостей в обвинувальному акті позбавляє обвинувачених можливості збирати та надавати суду докази на спростовування версії обвинувачення, формувати та представляти перед судом переконливість своєї правової позиції, а також у інші способи реалізовувати свої права на обґрунтовану змагальність. Зазначене унеможливлює справедливий розгляд справи судом та фактично позбавляє обвинувачених доступу до належного правосуддя.

Захисники зазначають, що обізнаність суті обвинувачення стосується не лише правової кваліфікації кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, із зазначенням статті (частини статті) відповідного закону про кримінальну відповідальність, а й описової частини обвинувального акту, в якій повинні зазначатися деталі вчинення злочину та інші обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Необхідність зазначати повну та детальну інформацію щодо пред`явленого особі обвинувачення є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.

Крім того, захисники вважають, що при складенні обвинувального акту порушено охоронювану законом таємницю, лікарську, зокрема слідчим зазначено діагнози хвороб, на які страждають потерпілі, всупереч вимогам п.3 ч.2 ст.291 КПК, які свідчать про те, що обвинувальний акт має містити вичерпний перелік відомостей, зокрема анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство). Отже, стан здоров`я та наявність захворювань у потерпілих не має вказуватись в обвинувальному акті.

Відомо, що під час досудового розслідування потерпілі звертались до слідчого із проханням не розголошувати інформацію про їх стан здоров`я, однак, в обвинувальному акті допущено безпідставне, надмірне та необґрунтоване розголошення інформації про стан здоров`я потерпілих.

Так, у випадку неповернення обвинувального акту прокурору, єдиним способом реалізації права на захист обвинуваченими буде роз`яснення їм саме судом змісту обвинувачення, зокрема у тих його частинах, які жодних висвітлення та/або конкретизації в обвинувальному акту не здобули. Оскільки в такому випадку суд фактично перейме на себе функції формулювання обвинувачення, що притаманні виключно стороні обвинувачення, то і в такому випадку утвориться відповідний процесуальний дисбаланс, за якого суд та сторона обвинувачення опиняться на одному боці (частково виконають однакові функції) і це також, в свою чергу, унеможливить справедливий судовий розгляд.

За таких обставин, захисники вважають, що обвинувальний акт слід повернути прокурору, що слугуватиме способом приведення обвинувачення у відповідність до вимог кримінального процесуального законодавства.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти повернення обвинувального акту по кримінальному провадженні №0000513 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, посилаючись на те, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам КПК України, підстав для його повернення немає і є лише позицією захисту обвинувачених, тому в його задоволенні просить відмовити.
Представник потерпілих ОСОБА_4 не заперечує проти повернення обвинувального акту по кримінальному провадженні №0000513 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, посилаючись на те, що останній не відповідає вимогам КПК України.
Обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх захисники підтримують клопотання про повернення обвинувального акту, який до того ж затверджений прокурором 31 січня 2019 року, що не відповідає фактичним обставинам справи, тому просять клопотання задоволити, з мотивів, наведених в ньому.
Суд, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, вивчивши обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000513 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України вважає, що клопотання захисників про повернення обвинувального акту, слід задоволити виходячи з наступного.
Так, необхідність дотримання норм процесуального закону щодо змісту обвинувального акту є передумовою дотримання гарантованого права обвинувачених на захист. Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі Відповідно до ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст.291 цього Кодексу.
Згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти таке рішення, зокрема я повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
У кримінальному провадженні №0000513 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримки державного обвинувачення прокуратури Хмельницької області ОСОБА_3 , 31 січня 2019 року затверджений обвинувальний акт.

Однак, з змісту постанови Генеральної прокуратури України про визначення групи прокурорів від 10.07.2019 року та прокуратури Хмельницької області про призначення групи прокурорів від 01.10.2019 року відсутні відомості, якими уповноважено здійснювати повноваження прокурора по кримінальному провадженню №0000513 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України та нагляд за додержанням законів у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, в порядку ст. 37 КПК України, прокурору ОСОБА_3 .

Витяги з Єдиного реєстру досудового розслідування, з яких вбачається причетність останнього до кримінального провадження, які відповідно до п.3 підрозділу 1 розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016 року № 139, ЄРДР ведуться лише для реєстрації кримінальних правопорушень (проваджень) та обліку прийнятих під час досудового розслідування рішень, осіб, які їх учинили, та результатів судового провадження; оперативного контролю за додержанням законів під час проведення досудового розслідування; аналізу стану та структури кримінальних правопорушень, вчинених у державі; інформаційно-аналітичного забезпечення правоохоронних органів є лише електронно-зафіксованими відомостями процесуальних рішень і не замінює рішення у кримінальному провадженні, яке має бути оформлене у вигляді постанови прокурора та в порядку ст. 290 КПК України відкриті стороні захисту.
Наявність, в матеріалах кримінального провадження двох рівнозначних постанов про визначення групи прокурорів та відсутність в них прізвища прокурора ОСОБА_3 , який затвердив та скерував до суду обвинувальний акт, визначає останній як такий, що не відповідає вимогам КПК України щодо належного суб`єкта його затвердження.

Постановою Верховного Суду від 09.09.2020 року (справа №761/28347/15-к провадження №51-500 км18) чітко надано визначено витягу з ЄРДР, зокрема суд обґрунтовано зазначив, що реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І «Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17.07.2012 року, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з ч.2 ст. 84 КПК України, витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

Однак, вказана правова ситуація не змінює свого змісту й після відкриття стороні захисту в порядку ч.11 ст.290 КПК України додаткових доказів - постанов про призначення та зміну групи прокурорів від 17.10.2019 року, оскільки вони не були відкриті стороні захисту при виконанні вимог ст.290 КПК України при завершенні досудового розслідування, тому є недопустимими доказам будь-чого, в тому числі й повноважень прокурора.

Частини 1-4 ст.290 КПК України передбачають, що визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді. Надання доступу до матеріалів включає в себе можливість робити копії або відображення матеріалів.

Згідно ч.12 ст.290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Судовою палатою у кримінальних справах Верховного Суду та Великою палатою Верховного Суду сформульовані висновки щодо застосування норм права, передбачених у ст.290 КПК України. Зокрема, у п.13 постанови Верховного Суду від 16.03.2017 року у провадженні №5-364кс16 зазначено, що не відкриття матеріалів сторонами одна одній в порядку ст.290 КПК після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими як докази.

Поряд з цим, відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обов`язковою частиною обвинувального акту є його частина, що містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Всупереч зазначеному, скерований до суду обвинувальний акт містить не конкретизоване обвинувачення, що не відповідає ні вказаним у ньому фактичним обставинам, ні правовій кваліфікації, а саме, ОСОБА_5 обвинувачується в одержанні людини, вчиненій з метою експлуатації, з використанням уразливого стану за попередньою змовою з ОСОБА_6 .

В свою чергу, ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що завербувала, перемістила та передала людину з метою експлуатації, з використанням уразливого стану за попередньою змовою з ОСОБА_5 .

Таким чином, обвинувальний акт містить обвинувачення у вчиненні злочину у співучасті, однак кожному з обвинувачених інкримінується вчинення різних за об`єктивною стороною злочинів, не визначено форму співучасті, яка була у обвинувачених, якщо жодному із них не інкримінуються дії іншого, що означає, що такі дії ні спільним умислом, ні спільним виконанням не охоплювались і співучасть у такому випадку взагалі виключена.

Крім цього, в обвинувальному акті відсутній обов`язковий елемент інкримінованого складу злочину - конкретний вид протиправної експлуатації, яка виступала метою злочину.

Диспозиція ч.2 ст.149 КК України встановлює обов`язкову мету злочину експлуатацію особи, відносно якої здійснюється торгівля, вербування, переміщення, переховування, передача або одержання.

В п.1 примітки до ст.149 КК України міститься визначення експлуатації, як обов`язкового елементу цього складу злочину. Зокрема, під експлуатацією людини в цій статті слід розуміти всі форми сексуальної експлуатації, використання в порнобізнесі, примусову працю або примусове надання послуг, рабство або звичаї, подібні до рабства, підневільний стан, залучення в боргову кабалу, вилучення органів, проведення дослідів над людиною без її згоди, усиновлення (удочеріння) з метою наживи, примусову вагітність або примусове переривання вагітності, примусове одруження, примусове втягнення у зайняття жебрацтвом, втягнення у злочинну діяльність, використання у збройних конфліктах тощо.

Отже, не будь-яка, а саме протиправна експлуатація є обов`язковою метою даного злочину. Тобто, лише та, яка або прямо визначена у вказаній примітці, або аналогічно становить самостійний склад правопорушення. За конструкцією ст.149 КК України сама по собі торгівля (вербування, переміщення, одержання тощо) виступає лише предикативним діянням подальшої злочинної експлуатації людини або, принаймні, повинна бути здійснена саме для неї.

Натомість, в скерованому до суду обвинувальному акті відсутнє конкретизування, яку саме незаконну експлуатацію людей планували обвинувачені, в чому полягала її протиправність, до якого виду незаконних видів експлуатації, що становлять склад злочину, відноситься заплановане та чи реалізувалась така незаконна мета.

Крім цього, в обвинувальному акті не зазначено: де, коли та щодо чого була досягнута домовленість між обвинуваченими; де, коли і про що саме ОСОБА_5 прохав свою матір і це склало частину об`єктивної сторони вчиненого ним діяння; де, коли і які саме методи переконання застосувала ОСОБА_6 на прохання свого сина для вербування тощо.

Зазначена невідповідність обвинувального акту не може бути усунута в інший спосіб, крім його повернення прокурору, адже суд не є стороною кримінального провадження.

Водночас, неконкретність обвинувачення є порушенням передбаченого ст.42 КПК України права ОСОБА_5 знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують і, залежно від цього, здійснювати своє право на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Так, будучи позбавленим розуміння, які саме спільні дії ОСОБА_5 здійснив разом з ОСОБА_6 , він не має можливості захищатись від обвинувачення в частині попередньої змови осіб; не знаючи яку ж протиправну експлуатацію психічно хворих він мав на меті - не може наводити необхідні процесуальні контраргументи; не будучи обізнаним у часі, місця, способі та обстановці досягнення згоди щодо вчинення злочину, прохання передати йому людей, вербуванні їх тощо - позбавлений можливості спростовувати обвинувачення в цій частині, тобто відсутність таких обов`язкових відомостей в обвинувальному акті позбавляє обвинувачених можливості збирати та надавати суду докази на спростовування версії обвинувачення, формувати та представляти перед судом переконливість своєї правової позиції, а також у інші способи реалізовувати свої права на обґрунтовану змагальність, що унеможливлює справедливий розгляд справи судом та фактично позбавляє обвинувачених доступу до належного правосуддя.

Ст. 337 КПК України визначає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

П.13 ч.1 ст.3 КПК України передбачає, що визначення обвинувачення, це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, яке здійснюється в умовах змагальності у судовому розгляді, коли прокурор оголошує текст обвинувального акту, а суд роз`яснює суть обвинувачення і з`ясовує у обвинуваченого, чи зрозуміло воно йому.

Необхідність роз`яснення суті обвинувачення та його зрозумілість для обвинуваченого, відповідно ч.1 ст.348 КПК України, покладається на суд та вказаний обов`язок суду, згідно п.1 ч.3 ст.42 КПК України, кореспондується з правом обвинуваченого знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують, що реалізується через вручення йому обвинувального акту під розписку з наданням доступу до усіх матеріалів справи, з подальшим висуненням публічного обвинувачення у суді.

Обізнаність суті обвинувачення стосується не лише правової кваліфікації кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, із зазначенням статті (частини статті) відповідного закону про кримінальну відповідальність, а й описової частини обвинувального акту, в якій повинні зазначатися деталі вчинення злочину та інші обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Необхідність зазначати повну та детальну інформацію щодо пред`явленого особі обвинувачення є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.

В будь-якому випадку, суть обвинувачення, яке вважає встановленим прокурор, повинна бути донесена до особи простою та зрозумілою для нього мовою, без передчасної оцінки судом обставин та фактів, які не були ним безпосередньо досліджені.

Крім того, колегія вважає, що посилання захисників на те, що при складанні обвинувального акту порушено охоронювану законом таємницю - лікарську таємницю, зокрема слідчим зазначено діагнози хвороб, на які страждають потерпілі, суперечить вимогам п.3 ч.2 ст. 291 КПК України, оскільки обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного потерпілого, зокрема прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство, який є вичерпним. Отже, стан здоров`я та наявність захворювань у потерпілих не має вказуватись в обвинувальному акті.

Колегією взято до уваги і той факт, що під час досудового розслідування потерпілі звертались до слідчого із проханням не розголошувати інформацію про їх стан здоров`я.

Згідно ст.39-1 Основ законодавства України про охорону здоров`я пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

За приписами ст.40 Основ законодавства України про охорону здоров`я … особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

У відповідності до ст.15 КПК України під час кримінального провадження кожному гарантується невтручання у приватне (особисте і сімейне) життя. … Кожен, кому наданий доступ до інформації про приватне життя, зобов`язаний запобігати розголошенню такої інформації.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про психіатричну допомогу» … особи, яким у зв`язку з навчанням або виконанням професійних, службових, громадських чи інших обов`язків стало відомо про наявність у особи психічного розладу, про факти звернення за психіатричною допомогою та лікування у закладі з надання психіатричної допомоги чи про перебування у закладі соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, або спеціальному навчальному закладі, а також інші відомості про стан психічного здоров`я особи, її приватне життя, не можуть розголошувати ці відомості, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті.

Таким чином, в обвинувальному акті допущено безпідставне, надмірне та необґрунтоване розголошення інформації про стан здоров`я потерпілих.

Отже, підсумовуючи наведене, за вказаних обставин обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000513 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, слід повернути прокурору, для приведення обвинувачення у відповідність до вимог кримінального процесуального законодавства та сприяння реалізації засад кримінального судочинства, що забезпечить реалізацію гарантованих прав обвинувачених та не створить перешкод у реалізації завдань кримінального судочинства, тому клопотання захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про повернення обвинувального акту прокурору, є підстави задоволити.

Керуючись ст.ст. 291, 314-317 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Клопотання захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про повернення обвинувального акту по кримінальному провадженні №0000513 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України прокурору - задоволити.

Повернути обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0000513 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 149 КК України від 31 січня 2019 року прокурору Хмельницької обласної прокуратури.

Ухвала про повернення обвинувального акту може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з дня ії оголошення.

Головуючий суддя Кам`янець-Подільського міськрайонного суду

ОСОБА_1