Дата документу 18.11.2020 Справа № 314/3371/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/3371/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1786/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції із приміщенням ДУ «Софі`ївська виправна колонія (№55),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 7 серпня 2020 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання має 4 стягнення та 3 заохочення, на виробництві установи не працевлаштований, що свідчить про відсутність стабільної позитивної та активної поведінки протягом всього часу відбування покарання, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що хоча він офіційно не працевлаштований, але працює у виправній колонії, за що має 3 заохочення.

Крім того, факт невиконання законних вимог персоналу установи не підтверджений жодними доказами, про підвищення загальноосвітнього рівня та участь в самодіяльних організаціях він нічого не чув, а організація виправних заходів та програм диференційованого виховного впливу є обов`язком адміністрації установи.

Вважає, що його право на умовно-дострокове звільнення підтверджується заохоченнями. а установа виконання покарань не виконує свої обов`язки, направлені на виправлення засуджених.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційний скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Москва РФ, громадянин України, маючий середню освіту, не одружений, не працюючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання в Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)» за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2018 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та засуджений до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

Враховуючи, що початок строку відбування покарання розпочався 21 червня 2018 року, то на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії умисних тяжких злочинів.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 23 червня 2018 року.

Під час тримання в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» з 23 червня 2018 року по 23 вересня 2018 року допускав порушення вимог режиму тримання, мав 1 стягнення, заохочень не мав.

За період відбування покарання в ДУ «Оріхівська виправна колонія (№ 88)» з 23 вересня 2018 року по 6 квітня 2019 року допускав порушення вимог режиму відбування покарання, мав 1 стягнення, заохочень не мав.

За період відбування покарання в ДУ «Вільнянська виправна колонія (№ 20)» з 6 квітня 2019 року по 26 квітня 2019 року характеризувався посередньо, порушень вимог режиму відбування покарання не допускав, стягнень та заохочень не мав.

В ДУ «Софіївська виправна колонія (№ 55)» відбуває покарання з 26 квітня 2019 року, за період відбування покарання характеризується посередньо, допускає порушення вимог режиму відбування покарання, має 2 стягнень та 3 заохочення. Останнє стягнення накладено 14 серпня 2020 року, на час звернення засудженого до суду із клопотанням про УДО не погашене.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в ДУ «Софіївська виправна колонія (№ 55)», засуджений в цілому характеризується посередньо.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики від 23 вересня 2020 року, засуджений ОСОБА_7 на виробництві установи не працевлаштований, до праці ставиться задовільно. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний, підтримує стосунки з засудженими позитивної та негативної спрямованості. Намагається дотримуватись правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. Намагається утримувати в чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Не приділяє увагу необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконання дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Намагається самостійно виконувати роботи з благоустрою, достатніх навичок для самостійного їх виконання не має. Намагається дотримуватись вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Не приймає участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу засуджених. Не прагне до підвищення загальноосвітнього рівня та вдосконалення професійно-технічних навичок. Не приймає участі у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не входить до складу ради колективу засуджених. За висновком адміністрації установи ОСОБА_7 не довів свого виправлення, а тому його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є недоцільним (а.с. 7-8).

Разом з тим, як вбачається з цієї ж характеристики засудженому ОСОБА_7 2 липня 2019 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України; 28 грудня 2019 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України; 2 липня 2020 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України (а.с. 8).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 4 стягнення у вигляді 3 доган та 1 поміщення до ДІЗО на 14 діб, а також лише три заохочення 2 січня 2020 року, 8 квітня 2020 року та 10 липня 2020 року (а.с. 9).

Відсутність будь-яких заохочень за перші майже півтора року перебування в місцях позбавлення волі з 23 червня 2018 року по 2 січня 2020 року, наявність лише 3 заохочень за весь період відбування покарання, які були отримані протягом нетривалого часу, що безпосередньо передував зверненню до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення, а також вказані вище стягнення, останнє з яких було накладено 14 серпня 2020 року, їх вид та кількість, які хоча на час звернення з цим клопотанням до суду були зняті або погашені (крім стягнення від 14 серпня 2020 року), але факт їх накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого вбачається, що ОСОБА_7 за період з 1 травня 2019 року по 31 серпня 2020 року працював лише протягом 3 місяців, протягом деяких місяців виконуючи від 28,6 % до 37,3 % норм виробітку, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 15-16).

З наявної в матеріалах провадження довідки вбачається, що засуджений ОСОБА_7 дійсно залучається до роботи з благоустрою колонії та до поліпшення житлово-побутових умов засуджених (а.с. 10), але відповідно до ч. 3 ст. 107 КВК України, виконання таких робіт є обов`язком, а не правом засудженого.

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи апеляційної скарги засудженого з приводу того, що йому нічого невідомо про необхідність підвищення загальноосвітнього рівня та участі в самодіяльних організаціях, а установа виконання покарань не виконує своїх обов`язків в частині організація виправних заходів та програм диференційованого виховного впливу, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони не є тими підставами, які дають засудженому право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Доводи апеляційної скарги засудженого про те, що факт невиконання законних вимог персоналу установи не підтверджений жодними доказами, повністю спростовуються наявною в матеріалах провадження характеристикою, будь-які сумніви щодо її достовірності у колегії суддів відсутні, і в апеляційній скарзі не зазначені підстави не довіряти викладеній у них інформації.

Інші доводи апеляційної скарги засудженого висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4