ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/257/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8

секретаря судового засідання ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду 09 вересня 2020 р. апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 04 червня 2020 р. у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001031 від 31 березня 2020 р. за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернопіль, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.185 КК України, з призначенням йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за даним вироком частково, у виді 4 (чотирьох) років 6 міс. позбавлення волі, приєднано покарання за попереднім вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 12 вересня 2018 р., та остаточно призначено 5 (пять) років 6 міс позбавлення волі.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок місцевого суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим за ч. 1 ст. 185 КК України та виправдати його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у звязку з недоведеністю вчинення останнім кримінального правопорушення.

В обґрунтування доводів апеляції зазначає, що, на його думку, вирок суду є незаконним, необґрунтованим та таким, який підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду; невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотного порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Що стосується неповноти судового розгляду, то апелянт зазначає, що місцевим судом неповно досліджені обставини справи, а тому вважає за необхідне повторно їх дослідити. З цією метою викликати в судове засідання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_8 ; визнати протокол впізнання від 01. 04. 2019 недопустимим доказом.

Наголошує, що показання потерпілого ОСОБА_13 , як і показання свідка ОСОБА_10 , грунтуються на показаннях їхньої чотирирічної доньки, яка повідомила батьків, що планшет взяв дядько ОСОБА_14 , тобто мають місце показання з чужих слів. Самі потерпілий і свідок події злочину не бачили, а тому немає підстав робити висновок про винуватість обвинуваченого поза розумним сумнівом.

Це ж стосується і показань свідків ОСОБА_11 , яка купила у таксиста планшет, та показань таксиста ОСОБА_12 , який, на думку обвинуваченого, не мав можливості з урахуванням пізньої пори, того, що події відбувались у зимку, добре роздивитись обличчя пасажира.

Разом з тим, показання цих свідків мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, так як вони, на думку суду, є суттєвим доказом по епізоду вчинення ОСОБА_15 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Щодо невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, то у даному випадку, оцінюючи докази у справі, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_15 у вчиненні ним інкримінованого правопорушення, хоча такі висновки ґрунтуються лише на внутрішньому переконанні суду та недопустимих, на думку останнього, доказах.

Так, впізнання ОСОБА_15 по фотознімках проводилось 01.04.2019, в той час, як відомості щодо кримінального провадження до ЄРДР було внесено 31.03.19, тобто на наступний день.

При цьому впізнання всупереч вимогам ст. 228 КПК проводилось по фотознімках, а не особисто.

Зокрема, перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу.

В даному випадку такі дані в протоколах впізнання відсутні, а тому вони є недопустимими доказами. Суд же, при ухваленні вироку, належної правової оцінки вказаним доказам не дав.

В даному випадку такі дані в протоколах впізнання відсутні, а тому вони є недопустимими доказами. Суд же, при ухваленні вироку, належної правової оцінки вказаним доказам не дав.

Крім цього, судом при призначенні йому покарання не враховано помякшуючу його вину обставину факту перебування в нього на утриманні малолітньої дитини - ОСОБА_16 , народженого 10.01.14, а також наявність в нього обвинуваченого - ІІІ групи інвалідності;

- потерпілий ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим за ч. 1 ст. 185 КК України та виправдати його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у звязку з недоведеністю вчинення останнім кримінального правопорушення, допитавши при цьому усіх свідків у справі, та вирішити питання про речові докази, повернувши планшет саме йому як потерпілому.

В обґрунтування доводів апеляції зазначає, що, на його думку, вирок суду є занадто суворим.

Наголошує на тому, що його показання грунтуються на показаннях малолітньої дитини, яка в силу свого віку не могла описати людину, що взяла планшет.

Відповідно, вважає, що вина ОСОБА_7 не доведена.

Так, згідно вироку суду, 21 січня 2019 року близько 21:00 год. у ОСОБА_7 , який перебував за попередньою згодою ОСОБА_10 за місцем його проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , винник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, 21 січня 2019 року близько 21:00 год. ОСОБА_7 , перебуваючи за попередньою згодою ОСОБА_10 за місцем його проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , переконавшись в тому, що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, діючи умисно, з метою незаконного збагачення, з кухонного стола таємно викрав планшет торгової марки Prestigio модель MUZE 3708, ІМЕІ НОМЕР_1 вартістю 1210.55 грн.

Із викраденим майном ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втік, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1 210 гривні 55 копійок.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , а також потерпілого ОСОБА_8 , які просять задовольнити їхні апеляційні скарги з наведених в них мотивів, прокурора, який просить вирок суду залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення, ознайомившись з доводами апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого та матеріалами кримінального провадження, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 до задоволення не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_17 у вчиненні таємного викрадення чужого майна крадіжки, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 185 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені з урахуванням дійсних обставин події та ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які детально досліджені у судовому засіданні місцевого суду і у їх сукупності та взаємозв`язку їм дана правильна юридична оцінка, з якою погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно кваліфікував дії ОСОБА_17 за ч. 1 ст. 185 КК України, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння.

Так, винуватість обвинуваченого ОСОБА_17 підтверджується:

- даними показань допитаного в судовому засіданні самого обвинуваченого, який вини у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав.

Водночас повідомив про те, що зі свідком ОСОБА_12 - таксистом - не знайомий, раніше його не бачив. Того дня, про який йдеться в обвинувальному акті, - 21.01.19 - проводив потерпілого додому, оскільки останній перебував в нетверезому стані, віз його на санях, з яких він падав, під час чого міг загубити планшет, хоча самого планшета в нього не бачив. 01 січня 2019 р. дійсно перебував в житлі потерпілого, відповідно, але планшета не брав.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, його вина у скоєнні кримінального правопорушення в повній мірі доводиться дослідженими в судовому засіданні доказами.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 суду повідомив, що 21 січня 2019 року разом з донькою - ОСОБА_13 , якій на той час було чотири роки, пішов в гості до ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , де вживав алкоголь. Після цього ОСОБА_20 , ОСОБА_19 та їхній син ОСОБА_21 провели його з донькою додому. Всі разом зайшли до кімнати гуртожитку, в якій він проживає, однак ОСОБА_19 відразу відлучилася, і в кімнаті залишився лише він з донькою та ОСОБА_20 з сином. В момент, коли він допомагав доньці зняти верхній одяг та складав його в шафу, обвинувачений мав змогу викрасти планшет, який стояв на столі. Моменту, коли він його брав, не бачив. Крадіжку планшету вранці на наступний день помітила дружина, коли повернулась з роботи. На запитання дружини, де планшет, донька відповіла, що його взяв дядько ОСОБА_14 . Зателефонували до обвинуваченого, але він повідомив, що планшета не брав. Згодом стало відомо, що планшет знайдено, ОСОБА_7 розплатився ним в таксі.

На даний час претензій матеріального характеру до обвинуваченого немає.

Допитана в судовому засідання свідок ОСОБА_10 суду повідомила, що 20 січня 2019 року перебувала на роботі, чоловік зателефонував і повідомив, що має намір піти в гості на день народження сина ОСОБА_7 . Згодом зателефонувала до чоловіка і почула по його голосу, що він вживав алкоголь. У зв`язку з цим попросила, щоб його провели додому. За півгодини зателефонувала, проте, ніхто не відповідав, з`єднання не відбувалося. Чоловік користувався планшетом як телефоном. У зв`язку з тим, що не могла зв`язатися з чоловіком, зателефонувала сусідці і попросила піти подивитися, чи є чоловік, який він вже тоді шукав планшет. Тим часом чоловік залишив дитину на сусідку і побіг до обвинуваченого додому вияснити на рахунок зникнення планшету, проте його вдома не виявилось. Дитина їй повідомила, що його взяв дядько.

Через деякий час при розмові з обвинуваченим останній зізнався, що взяв планшет, але на той момент вони вже написали заяву про вчинену останнім крадіжку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду повідомила, що близько року назад їхала зі знайомою в автомобілі таксі, розмовляючи між собою стосовно придбання планшету для доньки, кошти на придбання якого мала при собі. У відповідь на їхню розмову водій таксі їй повідомив, що у нього наявний планшет, який пасажир залишив багато місяців тому в якості завдатку, на телефонні дзвінки не відповідає, та запропонував його у нього купити, на що вона погодилась. Того ж вечора принесла планшет додому, чоловік поставив туди сім-картку, а на наступний день до них приїхали працівники поліції та планшет забрали. Про те, що планшет викрадений, не знала. Придбала його за 1000 грн.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду повідомив, що близько року назад надавав послуги з перевезення пасажирів на автомобілі таксі. В вечірню пору доби по дорозі додому був зупинений двома особами, які просили їх підвезти. Возив їх по місту, на завершення поїхали в смт. Березовиця. Той чоловік, що розраховувався планшетом, сидів на пасажирському сидінні попереду, а інший - позаду. Близько 2-3 місяців його ніхто не розшукував. В день, коли підвозив знайому, запропонував їй придбати в нього планшет, на що вона погодилась. Згодом вона зателефонувала і повідомила, що до неї приходила поліція, і що планшет крадений. Про те, що планшет був раніше викрадений, не знав. Під час впізнання за участі двох свідків чітко впізнав на фото, які надавалися, пасажира, який залишав йому планшет.

Відповідно до заяви ОСОБА_10 від 30 березня 2019 року на ім`я начальника Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області остання просила притягнути до відповідальності невідому їй особу, яка 21 січня 2019 року з її квартири таємно викрала планшет Prestigio MUZl 37083G, імеі 1: НОМЕР_2 , імеі 2: НОМЕР_1 . Сума завданих збитків - 3 000 гривень.

Як вбачається з протоколу огляду від 04 квітня 2019 року, в ньому зафіксовано огляд планшету марки Prestigio IMЕІ 1 62346, імеі 2: НОМЕР_1 , який було добровільно видано працівникам поліції гр. ОСОБА_11 31 березня 2019 року.

Після проведення огляду потерпілий ОСОБА_8 повідомив, що планшет, який оглядався, належить йому на праві власності і в нього є на нього підтверджуючі документи.

Відповідно до резолютивної частини висновку експерта від 10 квітня 2019 року №6.1-381/19, ринкова вартість планшета торговельної марки «Prestigio» модель «Muze 3708» (PMT3708_3G) 1/8GB Black, ІМЕІ 1: НОМЕР_2 , імеі 2: НОМЕР_1 станом на 21 січня 2019 року могла становити 1 210,55 грн. (одна тисяча двісті десять грн. 55 коп.).

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 квітня 2019 року, свідок ОСОБА_12 серед пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб упізнав чоловіка, який зображений на фотографії № 3, а також пояснив, що це саме той чоловік, який в кінці січня 2019 року, перебуваючи у службовому автомобілі від таксі «579» у смт. Березовиця, Тернопільського р-ну в якості оплати за проїзд з м. Тернополя до смт. Березовиця розрахувався планшетом марки «Престіжіо», чорного кольору за зовнішніми ознаками обличчя.

Відповідно до довідки до протоколу пред`явлення фотознімків від 01 квітня 2019 року у кримінальному провадженні №0001034, на фотознімку під номером 3 зображений громадянин: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно резолютивної частини висновку судово-психіатричного експерта №193 від 25 квітня 2019 року, в період інкримінованого йому діяння ОСОБА_7 тимчасовими розладами психічної діяльності не страждав, а виявляв ознаки розладів психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, що не досягає степені психозу чи вираженого недоумства, тому він міг усвідомлювати свої дії і керувати ними. На даний час ОСОБА_7 виявляє ознаки розладів психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності, що не досягає ступеня психозу чи вираженого недоумства, тому він може усвідомлювати свої дії і керувати ними. Застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду щодо того, що заперечення сторони захисту щодо допустимості та належності доказів з приводу того, що відносно обвинуваченого була порушена процедура його впізнання відповідно до вимог ст. 228 КПК, є безпідставними та такими, що об`єктивно не підтверджуються.

Зокрема, це стосується протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.04.2019 із потерпілим ОСОБА_12 .

Відповідно до вимог закону за необхідності впізнання може проводитися за фотознімками.

Як вбачається з матеріалів провадження, свідку було пред`явлено фотознімки обвинуваченого ОСОБА_7 разом з іншими фотознімками осіб, яких було не менше трьох і вони не мали різких відмінностей у віці та зовнішності.

Як вбачається з протоколу пред`явлення особи для впізнання від 01.04.19, слідчий, розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань, у приміщенні службового кабінету № 60 ТВП ГУНП в Тернопільській обл. при денному освітленні з дотриманням вимог ст. ст. 104, 223, 228, 231 КПК України, в період часу, який зазначений в протоколах у присутності двох понятих, яким відповідно до ст. ст. 11, 13, 15, 66, 223 КПК України роз`яснені їхні права і обов`язки, провів пред`явлення для впізнання скріплених печаткою для довідок фотознімків громадян. При цьому слідчим перед пред`явленням особи для впізнання у свідка попередньо з`ясовано, чи може він впізнати особу, опитано про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу. На запитання слідчого свідок відповів, що зможе впізнати особу за зовнішніми ознаками обличчя.

На запитання, чи впізнає він когось з осіб, зображених на фотознімках, свідок ОСОБА_12 зазначив, що впізнає особу, яка зображена на фотознімку під №3. Ознаки (чи їх сукупність), за якими свідок впізнав обвинуваченого- - за рисами обличчя.

У зв`язку з цим доводи сторони захисту не знайшли свого підтвердження про визнання протоколу пред`явлення для впізнання недопустимим доказом. Крім вказаного доводу сторона захисту не надала доказів на підтвердження будь-якої заінтересованості вказаної особи у даному кримінальному провадженні. З такою аргументацією визнання даної слідчої дії та її результату повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.

Сторона захисту також стверджує, що висновок суду про вчинення обвинуваченим крадіжки ґрунтується на недопустимому доказі, а саме на показаннях свідка ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_8 , які повідомили суд, що зі слів їхньої чотирирічної дитини їм стало відомо, що планшет взяв дядько ОСОБА_14 . Сторона захисту вважає, що це твердження є показаннями з чужих слів і не могло бути використано для доведення винуватості обвинуваченого.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 97 КПК показаннями з чужих слів є висловлювання щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Таким чином, показанням з чужих слів буде твердження про існування певного факту, який особа не сприймала особисто, а дізналася про нього зі слів іншої особи.

Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що висновки місцевого суду про доведеність вчинення обвинуваченим крадіжки не ґрунтуються на твердженні, переказаному свідком ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_8 , а саме «планшет взяв дядько ОСОБА_14 ». Ці обставини суд установив на підставі інших доказів, у тому числі на підставі показань самого обвинуваченого, які він надав свідку ОСОБА_10 .

Тобто визнання обвинуваченого винуватим не грунтувалося "вирішальною мірою" на показаннях з чужих слів.

Виходячи з цього, колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг про визнання винним обвинуваченого ОСОБА_7 лише на показаннях з чужих слів.

При цьому, на думку суду апеляційної інстанції, обґрунтовано та вірно враховано те, що при вирішенні питання щодо достовірності показань, наданих під час судового розгляду свідком ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_8 , враховано, що такі показання надані безпосередньо суду, при цьому свідок та потерпілий були приведені до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань; з врахуванням часу, який минув з моменту подій до допиту у суді, вони є логічними та послідовними та в їх сукупності не суперечать іншим доказам, здобутим у справі.

Поряд з цим, колегія суддів суду апеляційної інстанції також вважає, що суд першої інстанції, безпосередньо допитуючи у судовому засіданні свідків, не наділений повноваженням щодо перевірки їх письмових показань, наданих під час досудового розслідування.

Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла переконання, що докази у кримінальному провадженні разом з показаннями потерпілого та свідків свідчать про неможливість формування штучних доказів, однобічність проведення досудового розслідування.

Тобто, сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про достатність законних підстав для прийняття відповідного процесуального рішення про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні діяння, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, повністю доведена.

Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Фактичні обставини справи встановлено повно та докази оцінені правильно. Окрім того, у судовому рішенні наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Захисником ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ставилось питання про дослідження в апеляційному суді ряду доказів, зазначених у її клопотанні про дослідження доказів судом, в т. ч. допиту свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_8 , показанням яких, на думку апелянта, місцевий суд дав неправильну оцінку.

Проте, колегія суддів апеляційного суду відмовила у задоволенні такого клопотання відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, під час розгляду справи по суті обвинувачення в місцевому суді вказані вимоги апелянта були досліджені.

На думку колегії суддів, таке клопотання заявлене виключно з підстав того, що сторону захисту не задовольнила оцінка доказів, яку дав місцевий суд, у зв`язку з чим колегія суддів відмовила апелянту у задоволенні даного клопотання, оскільки будь-яких аргументів відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК апелянт не навів.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з рішенням місцевого суду щодо кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

За таких обставин вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що вирок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та таким, який підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не підлягають до задоволення та спростовуються доказами, наведеними у вироку суду першої інстанції, з якими також погоджується колегія суддів апеляційного суду.

При призначенні покарання ОСОБА_7 місцевий суд відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини справи, особу винного, позицію потерпілого, те, що він раніше неодноразово судимий, в тому числі і за скоєння корисливих злочинів, а тому прийшов до правильного висновку про те, що йому слід призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі.

Що стосується вимоги потерпілого ОСОБА_8 вирішити питання про повернення речового доказу -планшету торговельної марки «Prestigio» модель «Muze 3708» (PMT3708_3G) 1/8GB Black, ІМЕІ 1: НОМЕР_2 , імеі 2: НОМЕР_1 йому, а не його дружині, ОСОБА_10 , який він був переданий на зберігання і вироком суду залишений у володінні останньої, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного підстав для вирішення питання про повернення вищезазначеного речового доказу саме потерпілому немає.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 04 червня 2020 р. про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді