Справа № 740/2312/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/181/20
Категорія - ч. 2 ст. 345 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Чернігові у порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та захисника адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, із середньою освітою, інваліда ІІІ групи з дитинства, раніше судимого, останній раз: 02.12.2010 Ніжинським міськрайсудом за ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ст.ст. 70, 71 КК України до 5 років позбавлення волі, 05.12.2013 звільнився умовно-достроково,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,-

з участю прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника адвоката - ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И В:

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Міра запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу не обиралась.

Як встановлено судом першої інстанції, 18.03.2019 близько 17 години 30 хвилини ОСОБА_7 , будучи обвинуваченим у кримінальному провадженні № 0001583 за ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України, щодо якого був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, перебуваючи у стаціонарному скляному огородженні залу судових засідань № 2 Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, що знаходиться за адресою м. Ніжин, вул. Шевченка 57-А, Чернігівської області, з метою заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_9 , який працює на посаді командира відділення конвойної служби ІТТ № 3 Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області та відповідно до Наказу № 44 від 18.03.2019, виконував покладені на нього службові обов`язки, та здійснював забезпечення конвоювання спецконтингенту, усвідомлюючи, що ОСОБА_9 , будучи одягнений у формений одяг працівника національної поліції, знаходиться при виконанні службових обов`язків та є працівником правоохоронного органу, коли останній підійшов до стаціонарного скляного огородження зали судових засідань № 2 Ніжинського міськрайонного суду Чернігівській області, ОСОБА_7 , діючи умисно, через спеціальний отвір в дверях вказаного стаціонарного скляного огородження (для надівання кайданок) схопив правою рукою за формений одяг поліцейського ОСОБА_9 , після чого смикнув його до себе, в результаті чого ОСОБА_9 вдарився головою об металевий кут вказаного скляного боксу, як наслідок ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, а саме: забій лівої надбрівної дуги у вигляді підшкірного крововиливу та точкової рани, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок м`якості призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 345 КК України у виді 3 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що при призначенні обвинуваченому міри покарання суд, нехтуючи вимогами ст. 50, 65 КК України, ст. 370 КПК України, не мотивував свої висновки щодо призначення ОСОБА_7 мінімального покарання за санкцією ч. 2 ст. 345 КК України. Також вказує, що судом належним чином не враховано, що ОСОБА_7 малолітніх дітей на утриманні не має, ніде не працює, неодноразово судимий за тяжкі злочини проти власності, судимості не погашені, після відбуття реального покарання у вигляді позбавлення волі належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, продовжує вчиняти інші кримінальні правопорушення, що підтверджується висновками Прилуцького міськрайонного суду від 20.11.2019 року, а також тим, що у Ніжинському міськрайонному суді 26.02.2019 року проводиться судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України.

Крім того, вважає, що суд формально підійшов до висновку органу з питань пробації, відповідно до якого ймовірність вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення є високою, його виправлення без позбавлення чи обмеження волі може становити небезпеку для суспільства чи окремих осіб. Також, при повідомлені ОСОБА_7 про підозру, він нецензурно висловлювався в бік слідчого, вів себе зухвало. В ході судового розгляду вказаного провадження намагався ввести суд в оману, так як під час дачі показань зазначив, що підозра слідчим йому не вручалася.

Захисник ОСОБА_6 також не погодився із рішенням суду та подав апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження відносно його підзахисного.

В обґрунтування таких вимог зазначає, що рішення суду є незаконним, оскільки в судовому засіданні не було підтверджено та доведено факту прямого умислу обвинуваченого на нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки поведінка ОСОБА_7 не може свідчити про таке бажання, а сторона обвинувачення не надала достатніх доказів та не довела мотивів на підтвердження прямого умислу обвинуваченого саме на нанесення потерпілому легких тілесних ушкоджень. Крім того, такі дії ОСОБА_7 обумовлюються тим, що він дуже погано себе почував, а поліцейський ОСОБА_9 відмовився викликати йому швидку медичну допомогу. І тому таким чином намагався привернути увагу потерпілого, а не нанести йому тілесні ушкодження. Як вбачається з показів усіх свідків та самого потерпілого, ніхто не вказав, та стороною обвинувачення не надано жодних доказів того, що ОСОБА_7 намагався навмисно вдарити потерпілого головою об кут скляного боксу, тобто умислу наносити тілесні ушкодження у нього не було.

Вказує, що коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу з викладених у ній підстав та вважав безпідставною апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора та задовольнити скаргу захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В судовому засіданні суду першої інстанцій обвинувачений ОСОБА_7 вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 345 КК України не визнав та пояснив, що не пам`ятає як все відбулося через погане самопочуття. Зазначив, що між ним та працівником конвою виникла словесна перепалка через те, що той повідомив лікарям швидкої телефоном неправдиві дані щодо його стану здоров`я. Наполягав, що умислу на заподіяння тілесних ушкоджень у нього не було.

Попри невизнання вини ОСОБА_7 , його вина у інкримінованому діянні повністю підтверджується сукупністю доказів, досліджених в судовому засіданні.

Так, потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанцій показав, що під час конвоювання ОСОБА_7 у Ніжинському міськрайонному суді, коли суд видалився до нарадчої кімнати, обвинуваченому мабуть стало погано, тому його рідні стали викликати швидку медичну допомогу, на питання лікаря телефоном щодо ознак поганого самопочуття у обвинуваченого, він відповів, що таких не вбачає. Після цього ОСОБА_10 почав на нього кричати, а коли він проходив повз скляний бокс, то схопив його за форменний одяг і різко потягнув на себе, внаслідок чого він ударився об металевий кут боксу бровою та розсік її. Після чого приїхала швидка медична допомога та надала їй обом першу медичну допомогу.

Такі показання потерпілого узгоджуються і з показаннями свідків, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були допитані у суді першої інстанції і надали аналогічні за змістом показання щодо викладу обставин завдання обвинуваченим тілесного ушкодження потерпілому, зокрема як він після того, як ОСОБА_9 повідомив лікарю телефоном про відсутність у нього ознак поганого самопочуття став кричати, нецензурно виражатися і через отвір у скляному боксі, схватив ОСОБА_15 за одяг та сильно потягнув на себе, внаслідок чого він вдарився об металевий кут боксу та розсік брову.

Висновком судово-медичної експертизи № 59 від 25.03.2019, у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження: забій лівої надбрівної дуги у вигляді підшкірного крововиливу та точкової рани, які виникли в результаті удару тупим предметом, або об такий, і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров?я (а.п. 66-68).

Згідно протоколу огляду місця події від 27.03.2019 з фототаблицею до нього, зафіксовано обстановку на місці вчинення кримінального правопорушення (а.п. 69-70).

Відповідно до витягу з наказу № 251 о/с від 14.12.2016; наказу № 44 18.03.2019 підтверджується виконання покладених службових обов`язків начальником конвою відділення конвойної служби ІТТ № 3 Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_9 18.03.2019 щодо здійснення забезпечення конвоювання спецконтингенту, в тому числі, обвинуваченого ОСОБА_7 (а.п. 72-74).

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 25.03.2019 з фототаблицями до такого, потерпілий ОСОБА_9 безпосередньо на місці події, за допомогою муляжа відтворив обставини нанесення йому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень (а.п. 39-41).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника щодо недоведеності умислу у обвинуваченого на завдання тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки у колегії суддів не викликають сумнівів показання потерпілого та свідків, які за своїм змістом відтворюють обставини та повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 2 ст. 345 КК України.

Положеннями ч. 2 ст. 345 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

При цьому під час вчинення злочину, передбаченого ст. 345 КК, основним мотивом буде невдоволення виконанням потерпілим службових обов`язків або його службовою діяльністю. І кінцевою основною метою злочину є запобігти виконанню потерпілим службових обов`язків, припинити або змінити характер такого виконання чи вчинити посягання із помсти за його діяльність.

Суд ретельно перевірив обставини вчиненого злочину та встановив виникнення конфлікту між сторонами, невдоволення обвинуваченого відмовою викликати потерпілим лікаря, що спровокувало агресивну поведінку обвинуваченого і послугувало мотивом нанесення тілесного ушкодження. В таких діях суд вірно установив наявність прямого умислу саме на завдання тілесного ушкодження, з чим погоджується і колегія суддів.

Таким чином, колегія суддів приходить переконання, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку діяння за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні і досліджених у судовому засіданні доказів, яким судом першої інстанції дана оцінка у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення.

За встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції вірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 345 КК України як умисне заподіяння працівнику правоохоронного органу тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст. ст. 65, 66, 67 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є злочином середньої тяжкості, особу винного, який раніше судимий, являється інвалідом ІІІ групи, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, до адміністративної відповідальності не притягувався, враховано судом і відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обтяжуючої рецидив злочину, враховано і висновок органу пробації щодо високої ймовірності повторного вчинення злочину та небезпеку особи для суспільства чи окремих осіб у разі виправлення її без позбавлення чи обмеження волі та дійшов цілком обґрунтовано висновку про необхідність призначення покарання у межах санкції частини статті у виді обмеження волі.

З огляду на вимоги ст. 65 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що обрана судом першої інстанції міра покарання обвинуваченому стане необхідною й достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів.

А доводи апеляційної скарги прокурора щодо необґрунтованості призначення судом покарання в межах мінімальної санкції частини статті колегія суддів знаходить неспроможними з огляду на альтернативну санкцію статті та дискреційні повноваження суду у даному питанні, оскільки таке рішення суду мотивоване у вироку, а обставини, на які посилається прокурор, судом враховані.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено істотних порушень кримінального процесуального закону та порушень прав обвинуваченого, які б потягли за собою безумовне скасування вироку суду.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відтак апеляційні скарги як захисника обвинуваченого так і прокурора задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора та захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4