УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2020 року

м. Київ
справа № 522/23126/15-к
провадження № 51-9273ск18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника компанії EMPSON LIMITED - адвоката ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника компанії EMPSON LIMITED ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2016 року про передачу майна, на яке накладено арешт, на відповідальне зберігання та оперативне управління Державі в особі Державного підприємства «Укртранснафтопродукт» ,
встановив:
Ухвалою слідчого судді від 05 лютого 2016 року в кримінальному провадженні №0000076, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 лютого 2014 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1, 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 364, ч. 1, 2 ст. 364-1, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_5 про передачу арештованого нерухомого та рухомого майна, а саме вузлу контейнерного типу комерційного обліку природного газу, ВРП-110кВ, нежитлових будівель енергоблоку - когенераційної установки по комбінованому виробництву теплової та електричної енергії з утилізацією атмосферного залишку вісбрекінгу загальною площею - 3307,6 кв. м., основною площею - 2793,7 кв. м., що належить ТОВ «ЕНЕРГІЯ І ГАЗ Україна» (ЕДРПОУ 34737717), фактичним власником якої є компанія «ЕМПСОН ЛІМІТЕД» («EMPSON LIMITED»), а також всього рухомого майна, належного ПАТ «Одеський нафтопереробний завод», яке знаходиться на земельних ділянках, розташованих за адресою м. Одеса, вул. Шкодова гора, 1 та 1/1, на відповідальне зберігання та оперативне управління Державі, в особі Державного підприємства «Укртранснафтопродукт» (адреса: м. Київ, вул. О. Гончара, будинок, 35, офіс 88, 01034, ідентифікаційний код юридичної особи 34355770), що належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.
На зазначене рішення слідчого судді представником EMPSON LIMITED ОСОБА_4 була подана апеляційна скарга, в якій він зазначив, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, оскільки не відповідає нормам діючого законодавства та просив скасувати ухвалу слідчого судді від 05 лютого 2016 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про передачу речових доказів на відповідальне зберігання та оперативне управління.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника EMPSON LIMITED ОСОБА_4 на зазначену вище ухвалу слідчого судді закрито як помилково відкрите, оскільки ухвала слідчого суді не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
У касаційній скарзі представник EMPSON LIMITED адвокат ОСОБА_4 не погоджується із ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року, просить переглянути у касаційному порядку.
Зазначає, що постановлена судом апеляційної інстанції ухвала є незаконною і такою, яка прийнята з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Просить її скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
В обґрунтуванні своїх вимог представник EMPSON LIMITED ОСОБА_4 посилається на наступне:
- розгляд апеляційної скарги був здійснений без участі представника EMPSON LIMITED, незважаючи на те, що він наполягав на своїй обов`язковій участі, чим порушено право компанії на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод;
- апеляційне провадження закрито з підстав, не передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК);
- покладений в основу рішення про закриття апеляційного провадження висновок про неможливість окремого апеляційного оскарження ухвали слідчого судді від 13 листопада 2015 року є помилковим з огляду на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 522/20851/16-к;
- при постановленні ухвали суд виходив із існування обставин, яких в дійсності не існує, а саме: майно ПАТ «Одеський нафтопереробний завод» та майно ТОВ «Енергія і Газ Україна» не є цілісним майновим комплексом;
- посилаючись на висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справі №758/16546/18, зробленого у постанові від 27 січня 2020 року, суд апеляційної інстанції порушив вимоги ч. 1 ст. 5 КПК;
- судом апеляційної інстанції не було виконано обов`язкової до виконання вказівки суду касаційної інстанції, наданої у постанові від 04 квітня 2019 року;
- при постановлені ухвали апеляційним судом були порушені приписи КПК та Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України щодо порядку отримання та реєстрації процесуальних документів судом;
- апеляційним судом неоформлена відповідним чином ухвала про відкриття провадження та поновлення строку на апеляційне оскарження.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі об`єднана палата ККС ВС) у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 758/16546/18 (провадження № 51-620кмо19) зробила висновок, відповідно до якого ухвала слідчого судді про визначення порядку зберігання речових доказів у кримінальному провадженні шляхом передачі в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів майна, яке є речовим доказом у цьому кримінальному провадженні і на яке накладено арешт, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає відповідно до вимог ст. 309 КПК.
Як зазначила об`єднана палата ККС ВС, «системний аналіз зазначених положень КПК свідчить про те, що законодавець у ст. 309 КПК вказав вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку, постановлених під час досудового розслідування. До таких ухвал відповідно до п. 9 цієї статті віднесено і ухвалу про арешт майна або відмову у ньому, оскільки арешт майна у кримінальному провадженні відповідно до вимог ч. 2 ст. 131 КПК є одним із заходів забезпечення кримінального провадження. При цьому згідно з ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Проте зовсім іншу правову природу має ухвала слідчого судді про визначення порядку зберігання речових доказів у кримінальному провадженні шляхом передачі в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Так, речові докази відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК є процесуальним джерелом доказів у кримінальному провадженні. При цьому їх зберігання є однією з гарантій реалізації завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК, та умовою дотримання прав осіб, права котрих було обмежено, у тому числі й майнові, щодо речей чи майна, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні і на яке ухвалою слідчого судді уже накладено арешт.
Тобто це судове рішення вирішує інше питання, яке перебуває поза межами розділу ІІ КПК, що визначає заходи забезпечення кримінального провадження та підстави їх застосування, у тому числі й глави 17 КПК, яка регламентує порядок накладення арешту на майно у кримінальному провадженні. Зокрема, така ухвала слідчого судді, якою визначається порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні шляхом передачі в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, встановлює спосіб їх (речових доказів) зберігання.
Таким чином, потрібно розрізняти підстави для арешту майна від передачі такого майна на зберігання як речового доказу у кримінальному провадженні, у тому числі передачі майна в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, а їх ототожнення є помилковим»
Вирішуючи питання щодо можливості застосування висновку об`єднаної палати ККС ВС до кримінального провадження, яке розглядається, Суд виходить з наступного.
Ухвала слідчого судді про надання дозволу на передачу арештованого майна на відповідальне зберігання та оперативне управління була постановлена 05 лютого 2016 року, тобто до введення в дію змін до статті 100 КПК відповідно до Закону № 772-VIII від 10 листопада 2015 року (цей Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводився в дію через шість місяців з дня набрання ним чинності).

Однак, незважаючи на те, що рішення об`єднаної палати ККС ВС стосувалося аналізу законодавства, яке набуло чинності після прийняття ухвали слідчого судді про надання дозволу на передачу арештованого майна на відповідальне зберігання та оперативне управління, колегія суддів вважає, що правовідносини, які виникають стосовно вирішення питань, пов`язаних із зберіганням речових доказів у кримінальному провадженні, є подібними.
Крім того, з урахуванням викладеної в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа № 569/17036/18, провадження № 51-598кмо19) правової позиції, відповідно до якої у разі, якщо після призначення судового засідання буде встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється за апеляційною скаргою на судове рішення яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження, вбачається правильним висновок суду апеляційної інстанції про необхідність закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника EMPSON LIMITED ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 05 лютого 2016 року.
Щодо інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які, на думку адвоката ОСОБА_4 , були допущені судом апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з огляду на зміст ч. 1 ст. 412 КПК, відповідно до якої істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Таких істотних порушень вимог КПК Судом під час касаційної перевірки не встановлено.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що зазначена вище ухвала слідчого судді не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, а тому обґрунтовано закрив апеляційне провадження як помилково відкрите, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Отже, з касаційної скарги, наданих копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника компанії EMPSON LIMITED - адвоката ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника компанії EMPSON LIMITED ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2016 року про передачу майна, на яке накладено арешт, на відповідальне зберігання та оперативне управління Державі в особі Державного підприємства «Укртранснафтопродукт».
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3