Провадження № 11-кп/824/44/2021 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
Іменем України

9 лютого 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нежданенське, Томпонського району, Якутія, Російської Фдерації, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , хостел, неодруженого, офіційно непрацюючого, раніше судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ст.72 КК України менш суворе покарання призначене за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року у виді 2 років обмеження волі переведено в більш суворе покарання у виді позбавлення волі у співвідношенні два дні обмеження волі відповідають одному дню позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком суду, 30.07.2020 року приблизно о 14 год. 45 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи на північній платформі №2 Приміського вокзалу м. Києва, що за адресою: м. Київ, пл. Вокзальна, 1, помітив раніше невідомого йому чоловіка, який сидячи на лавці спав і мав на плечі чоловічу сумку. В цей час, у ОСОБА_8 , виник злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна з метою особистого збагачення.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно та протиправно, з корисливих мотивів, задля власного збагачення, ОСОБА_8 , перебуваючи за вище вказаною адресою, впевнившись, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає та не завадить у вчиненні крадіжки, скориставшись станом потерпілого, сів на лавку поруч з потерпілим ОСОБА_10 та з сумки останнього, викрав гроші в сумі 457 гривень, які заховав до задньої кишені штанів, в які був одягнений.

Продовжуючи свої злочинні дії, утримуючи при собі викрадене майно, ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, завдавши потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 457 гривень.

Таким чином, ОСОБА_8 своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого просив вирок в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 71, ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового складання призначених за даним вироком та вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19.12.2019 року покарань, визначити остаточне покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог прокурор послався на те, що вирок суду в частині призначеного покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вважає, що суд першої інстанції помилково визначив остаточне покарання за сукупністю вироків, посилаючись на ч. 4 ст. 70 КК України, та не застосував ст. 71 КК України, яка підлягала обов`язковому застосуванню. Зазначає, що судом не було враховано дані про підвищену суспільну небезпеку особи та обставини вчинення ОСОБА_8 злочину. Крім того зазначив, що ОСОБА_8 раніше був засуджений за вчинення корисливих злочинів. Також вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані, що підтверджували б наявність такої обставини як щире каяття.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, думки обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у відповідності до ст. 349 КПК України, суд за погодженням з учасниками судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися.

Враховуючи те, що ОСОБА_8 винним себе у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, погодився на розгляд провадження в порядку ст. 349 КПК України, апеляційний суд переглядає вирок лише у межах апеляційної скарги прокурора виходячи з того, що висновок суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_8 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, за обставин зазначених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим, дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі яка вчинила злочин має бути призначене покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно вимог ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання, вказаних вимог закону в повному обсязі не дотримався та необґрунтовано призначив покарання обвинуваченому у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, що на думку колегії суддів, є таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Також судом враховано обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, обставини, що обтяжують покарання рецидив злочину.

Проте, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не в повній мірі враховано те, що ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, вчинив новий злочин в період іспитового строку, встановленого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19.12.2019 року, не враховано підвищену суспільну небезпеку особи, обставини та мотиви вчинення обвинуваченим злочину, наявність обставини, що обтяжує покарання рецидив злочину.

Враховуючи зазначені обставини в їх сукупності, наслідки, що настали, ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, колегія суддів вважає, що саме покарання у вигляді 2 років позбавлення волі буде справедливим і достатнім для попередження скоєння ОСОБА_8 нових злочинів, а також відповідатиме особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19.12.2019 року за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 190 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до вимог ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю вироків допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме помилково застосував вимоги ч. 4 ст. 70 КК України.

Частиною 1 ст. 421 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок суду першої інстанції може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а тому апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, з постановленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 419, 420 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71, ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового складання призначених за даним вироком та вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року покарань, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Суддя Суддя Суддя