КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 10 грудня 2020 року апеляційні скарги законного представника ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожного окремо, на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року,

за участі: представників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_10 , та накладено арешт на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , які на праві приватної власності належать ОСОБА_6 та, відповідно, ОСОБА_7 із забороною відчуження, розпорядження та/або користування вказаним майном.
Приймаючи рішення, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора, оскільки майно є речовим доказом у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з таким рішенням, законний представник ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подала апеляційні скарги, в яких просить поновити строк апеляційного оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.
Щодо строку апеляційного оскарження, то законний представник зазначає, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся за відсутності власників майна та їх представника, і копію оскаржуваного рішення вони не отримували.

Автор апеляційної скарги вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з неповнотою, однобічністю, необ`єктивністю судового розгляду та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, зазначає про відсутність у слідчого судді правових підстав для накладення арешту на майно, оскільки, в оскаржуваній ухвалі не наведено жодних обставин та доказів, що свідчать про те, що арештоване майно є речовим доказом у кримінальному провадженні, та що у разі не вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження таке майно буде втрачено чи втратить свої властивості як доказу у кримінальному провадженні.

Крім того, наклавши арешт на квартиру із забороною відчуження, розпорядження та користування, слідчий суддя позбавив ОСОБА_7 та ОСОБА_6 неповнолітніх осіб, єдиного житла, таким чином порушивши гарантоване кожній особі Конституцією права на житло.

Вказує законний представник і на порушення слідчим суддею права ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на захист, зважаючи на те, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся за відсутності останніх та їх представника.

Прокурор у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання завчасно проінформовано Київську місцеву прокуратуру № 6, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дане провадження за його відсутності, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників власників майна, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, поновивши строк апеляційного оскарження, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 395 КПК України, ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення, а у випадку якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів справи видно, що клопотання прокурора розглянуто за відсутності власників майна та їх представника. При цьому, копію постановленого рішення станом на день подачі апеляційної скарги вони не отримували, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне поновити законному представнику ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді.

Як убачається з наданих суду матеріалів провадження, Печерським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 вересня 2019 року під № 0000263, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

25 жовтня 2019 року прокурор Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , які на праві приватної власності належать ОСОБА_6 та, відповідно, ОСОБА_7 із забороною відчуження, розпорядження та/або користування вказаним майном.
Ухвалою слідчого судді згаданого районного суду від 05 листопада 2019 року клопотання прокурора задоволено.
Разом з тим, постановляючи ухвалу, слідчий суддя не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального законодавства України, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Положенням ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Згідно зі ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Вирішуючи питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000263, про накладення арешту на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , слідчий суддя, як убачається з оскаржуваної ухвали, вивчивши клопотання слідчого, дослідивши матеріали додані до нього, всупереч доводам викладеним в апеляційних скаргах прийшов до правильного висновку, щодо необхідності накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки воно, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, перевіривши при цьому наявність ризиків та доведеність обставин, передбачених ст.ст. 132, 170 КПК України, таким чином, взявши до уваги усі обставини, які у відповідності до ст. 173 КПК України повинні враховуватися при вирішенні питання про арешт майна.
Слідчий суддя обґрунтовано встановив, що накладення арешту на згадане майно є необхідним, з метою забезпечення збереження речових доказів врахувавши наявні матеріали провадження, у тому числі постановупрокурора Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва ОСОБА_10 ,про визнання майна речовими доказами у кримінальному провадженні від 04 жовтня 2020 року.
Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна, а також і те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Разом з цим, обґрунтовано наклавши арешт на згадане майно з метою забезпечення збереження речових доказів, слідчий суддя не врахував, що на даному етапі досудового розслідування потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як встановлення заборони користуватися нерухомим майном, тобто слідчим суддею не застосовано найменш обтяжливий спосіб арешту майна, що не відповідає вимогам ст. 2 КПК України.

Колегія суддів вважає, що на даному етапі досудового розслідування заборона користуватися згаданим нерухомим майном не є виправданою та буде надмірним втручанням в права та інтереси власників майна.
Також колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року та рішення Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

На підставі викладених обставин, які вказують на необ`єктивність судового розгляду, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, ухвала слідчого судді - скасуванню в частині заборони користуватися вищезгаданим майномз постановленням в цій частині нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора про заборону користуватися майном, у зв`язку з недоведеністю необхідності встановлення згаданого обмеження.

На підставі вищевикладених обставин, керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Поновити законному представнику ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожного окремо, строк апеляційного оскарження та задовольнити частково її апеляційні скарги.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року, якоюзадоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_10 та накладено арешт на квартири АДРЕСА_3 , які на праві приватної власності належать ОСОБА_6 та, відповідно, ОСОБА_7 , із забороною відчуження, розпорядження та/або користування вказаним майном, скасувати в частині заборони у користуванні вказаним майном.

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_10 про заборону у користуванні вказаним майном.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Унікальний номер справи 757/56805/19-К Справа №11-сс/824/4223/2020 Категорія: ст.170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_11 Доповідач: ОСОБА_1