ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/6848/18 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1302/21 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю захисника - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 22 грудня 2020 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 22 грудня 2020 року ОСОБА_7 , який обвинувачується у скоєнні злочинів передбачених ч.2 ст. 185,ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 186 КК України , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 19 лютого 2021 року.

Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою, суд першої інстанції зазначив в своєму рішенні, що на час розгляду клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу не перестали існувати ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які були встановлені під час застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час кримінального провадження.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_7 подав на нього апеляційні скарги, в якій просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 22 грудня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою змінити його запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
Обґрунтовуючи свою вимогу, апелянт зазначає, що він значний час перебуває під вартою; порушуються розумні строки розгляду кримінального провадження; суд формально розглянув клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; судове рішення є незаконним, невмотивованим та ухвалене з недотриманням вимог кримінального процесуального закону і практики Європейського суду з прав людини.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту; перевіривши матеріали судового провадження та оскаржувану ухвалу, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ч.2 ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Також колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо наявності та продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні нетяжкого та тяжкого злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України, санкції яких передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 та 6 років відповідно, на що обґрунтовано послався прокурор в своєму клопотанні про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Однак, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Окрім цього, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Колегія суддів також враховує те, що судовий розгляд у цьому провадженні не закінчено, усі свідки та потерпілі не допитані, а також фактичні обставини кримінального провадження, які зазначені в обвинувальному акті, а саме вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 , який раніше неодноразово засуджувався за злочини проти власності, знову вчинив 15 епізодів крадіжки та закінчений замах на грабіж.
При цьому належить врахувати, що внаслідок систематичного вчинення обвинуваченим злочинів проти власності є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також вчинити інші кримінальні правопорушення.
Крім того, обвинувачений офіційно не працевлаштований та не має постійних джерел доходів, неодружений та утриманців не має, що свідчить про відсутність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків. Цих обставин не наведено обвинуваченим і в своїй апеляційній скарзі.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, передбачених п.п.11, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів обвинуваченого щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які встановлені судом першої інстанції та зазначені в оскаржуваному судовому рішенні, існують на даний час та підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який за апеляційними доводами обвинуваченого судом не встановлено.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 22 грудня 2020 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді