Провадження № 1-кп/243/556/2020
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі

Головуючого судді ОСОБА_1

За участю:

Секретаря судового засідання ОСОБА_2

Прокурора ОСОБА_3

Обвинуваченого ОСОБА_4

Захисника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду №7 м. Слов`янська, кримінальне провадження, що внесене до ЄРДР за №0000746 від 28.10.2019 року відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 122, ч. 2 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В провадження Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшло кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 122, ч. 2 ст. 185 КК України.

В судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про продовження строку запобіжного заходу - тримання під вартою відносно ОСОБА_4 на 60 днів, мотивуючи його тим, що останній обвинувачується, у скоєнні нетяжких злочинів, за який у випадку визнання його винним передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, усвідомивши можливість отримання такого кримінального покарання, обвинувачений, при обрані більш м`якого запобіжного заходу, може переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_4 , в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, просив змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт, письмового клопотання не надав.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора, підтримав свого підзахисного.

Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, приходить до наступного висновку.

Вирішення питання судом щодо продовження дії запобіжного заходу у відповідності до положень чинного законодавства відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 5 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

З огляду на вищевказане суд зазначає, що проголошуючи «право на свободу», стаття 5 передбачає фізичну свободу людини; її мета полягає в забезпеченні того, щоб жодна особа не могла бути свавільно позбавлена свободи. Позбавлення свободи не обмежується класичним випадком тримання під вартою після арешту або засудження, а може мати багато інших форм (Guzzardi проти Італії, § 95). Для того, щоб визначити, чи було особу «позбавлено свободи» у значенні статті 5, відправною точкою повинна бути її конкретна ситуація, і необхідно враховувати ряд критеріїв, таких, як тип, тривалість, наслідки і спосіб реалізації відповідного заходу (Guzzardi проти Італії, § 92; Medvedyev і Інші проти Франції, § 73; Creangг проти Румунії, § 91). Зобов`язання брати до уваги «різновид» і «спосіб імплементації» згаданого заходу дозволяє Суду враховувати особливий контекст і обставини, притаманні іншим обмеженням, ніж класичне ув`язнення в тюремній камері. Важливим фактором, який слід брати до уваги, є контекст, в якому цей захід застосовується, оскільки в сучасному суспільстві нерідко трапляються ситуації, коли громадськість може бути покликана змиритись з обмеженнями свободи пересування або особистої свободи задля загального блага (Nada проти Швейцарії, § 226; Austin і Інші проти Сполученого Королівства. Поняття позбавлення свободи за змістом статті 5 § 1 містить як об`єктивний елемент поміщення людини у певний обмежений простір на значний період часу, так і додатковий суб`єктивний елемент, який полягає в тому, що людина не давала чинної згоди на таке поміщення (Storck проти Німеччини, § 74; Stanev проти Болгарії, § 117). Право на особисту свободу є занадто важливим в демократичному суспільстві, тому людина повинна мати можливість скористатися захистом, передбаченим Конвенцією, навіть якщо вона, можливо, сама дозволила взяти себе під варту, особливо, якщо ця людина не має достатньої дієздатності для того, щоб погодитись або не погодитись із запропонованими діями (H.L. проти Сполученого Королівства, § 90; Stanev проти Болгарії.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, перелік яких надано у зазначеній статті.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання неможливості виконання завдань кримінального провадження, передбачені ст. 177 КПК.

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі "Нечипорук і Йонкало проти України" в пункті 175 зазначив, що термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

У відповідності до п.п. 61,62 Рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року по справі «Смирнов проти Росії», наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи. Довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того, що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинності, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи.

Суд зазначає, що суспільний інтерес у справі, полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а тому слід забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальним ризикам, які можуть наступити в разі зміни запобіжного заходу, а саме переховування від суду з метою уникнення покарання, можливості вчинення іншого кримінального правопорушення, вірогідність незаконного впливу на свідків з метою примушування їх до зміни своїх показань.

Крім того, з матеріалів вбачається, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходу не має, раніше неодноразово судимий, за вчинення корисливих злочинів, йому повідомлено про підозру, у вчиненні нетяжких злочинів, передбачених частиною 2 статті 122 та ч.2 ст. 185 КК України, за які чинним законодавством передбачено покарання на строк до п`яти років позбавлення волі, тому наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані, як менш небезпечними, ніж покарання та процедура його відбування.

Для відмови в звільненні особи з-під варти застосовуються принципи конвенційного прецедентного права, такі як ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ «Штегмюллер проти Австрії» 1969 року); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесові здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ «Вемгофф проти Німеччини» 1968 року).

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).

У справі «Москаленко проти України» (рішення від 20.05.2010 року п. 36) Європейський суд зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті ЄСПЛ нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Також ЄСПЛ визнав, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для продовження строку тримання під вартою (рішення ЄСПЛ від 12.03.2013 року у справі Волосюк проти України).

При цьому суд враховує відсутність можливості без продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, встановити обставини, що мають значення в кримінальному провадженні, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

Вищевказані обставини у сукупності та дані про особу ОСОБА_4 свідчать про наявність на даний час ризиків, передбачених пунктами 1 та 5 частини 1 статті 177 КПК України, тому є достатні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, переховуватися від суду, у зв`язку з чим недостатньо застосовувати відносно нього більш м`який запобіжний захід для запобігання цьому ризику, тому суд, з урахуванням положень частини 5 статті 176 КПК України, вважає, що є підстави для продовження строку запобіжного заходу виді тримання під вартою відносно обвинуваченого на 60 днів, бо саме такий запобіжний захід може у подальшому забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченому та створить необхідні умови для виконання завдань кримінального провадження, передбачених положеннями статті 2 КПК України.

Перебування обвинуваченого під вартою не виходить за межі розумного строку.

Розмір застави відносно обвинуваченого ОСОБА_4 судом не визначається на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177-178,183-184,197-199 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора Лиманського відділу Слов`янської місцевої прокуратури ОСОБА_3 по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за №0000746 від 28.10.2019 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити застосування обраного відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 09 жовтня 2020 року, включно.

Копії ухвали суду негайно надіслати на адресу Державної установи «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)» Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції Донецької області та вручити обвинуваченому.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд протягом семи суток з дня її проголошення.

Суддя Слов`янського
міськрайонного суду ОСОБА_1