Провадження № 1-кп/638/535/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2020 року Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , розглянувши матеріали кримінального провадження № 0002888 від 29 липня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_2 в скоєнні кримінального правопорушення- злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,-

встановив:
В моє провадження 03 грудня 2020 року надійшло вказане кримінальні провадження. Вказане кримінальне провадження передано фактично на підставі листа консультанту суду ОСОБА_3 , так як не вирішено питання об`єднання кримінальних справ.
Під час вивчення вказаного кримінального провадження з`ясовано, що вказане кримінальне провадження надійшло до суду 21 листопада 2018 року.
Відповідно до протоколу не автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2018 року вказане кримінальне провадження передано судді ОСОБА_1 для вирішення питання об`єднання.
Відповідно до ухвали від 26 листопада 2018 року, після з`ясування, що в провадженні судді ОСОБА_4 перебуває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_2 , яке надійшло раніше вказане кримінальне провадження передане судді ОСОБА_4 для вирішення питання про спільний розгляд кримінальних проваджень відносно ОСОБА_2 .
Згідно з документами, які у подальшому міститься у даному кримінальному провадженні вбачається, що суддя ОСОБА_4 фактично прийняв вказане кримінальне провадження до свого провадження. І станом з 27 грудня 2018 року регулярно призначав дати розгляду вказаного кримінального провадження. Вчиняв дії пов`язані із розглядом вказаного кримінального провадження, вирішував питання прийняття цивільного позову та інше. І станом до 11 вересня 2020 року судові засідання призначались до розгляду.
Натомість 03 грудня 2020 року вказане кримінальне провадження передано на розгляд судді ОСОБА_1 навіть без протоколу повторного розподілу. А що ж тоді розглядав суддя ОСОБА_4 , матеріали якого кримінального провадження? І саме головне на підставі чого ним проводився розгляд по суті вказаного кримінального провадження без вирішення питання об`єднання в одне провадження вказаного кримінального провадження.
Зовсім не зрозуміло передача судді ОСОБА_1 вказаного кримінального провадження з причин не вирішеного питання про об`єднання кримінальних проваджень на підставі простої доповідної записки консультанту суду.
Протягом всього часу розгляду судове провадження не було у належний спосіб розподілене між суддями, що є порушенням ст. 35 КПК України.
Як регламентує стаття 75 КПК України, слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.
В силу частин 1, 3 статті 80 КПК України, за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.
При всіх детально вивчених обставинах, а також з метою економії процесуального часу, заявлю самовівід.
Дослідивши матеріали заяви, та враховуючи наявність обставин, передбачених ст. 75 КПК України, суд вважає, що заява про самовідвід судді ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до положення статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», якою визначено дві вимоги щодо безсторонності суду: по-перше бути об`єктивно вільним від упередженості чи зацікавленості у результаті розгляду справи, по-друге, бути об`єктивно безстороннім - тобто суд повинен гарантувати виключення будь-якого обґрунтованого сумніву в його безсторонності.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так у справі «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»).
Зазначену позицію Європейського суду підтримала і колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України у справі №5-15п12.
Також, у рішеннях «Білуха проти України» від 09.11.2006 року, «Ветштайн проти Швейцарії» від 28.10.1998 року ЄСПЛ наголошує, що важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.
За пунктом 12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає на здатність судді приймати незалежні рішення. У цьому випадку незалежність судової влади є втіленням загального принципу: «Ніхто не може бути суддею у власній справі». Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси певної сторони у будь-якій суперечці. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.
Суддя під час здійснення судочинства зобов`язаний бути неупередженим та незалежним, не повинен виявляти будь-якої упередженості та особистих переконань керуватися під час прийняття рішення лише вимогами закону та фактами, які ним встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. 35, 75, 80-82, 370-372КПК України, суддя, -

постановив:
Відвести суддю ОСОБА_1 від участі при розгляді кримінального провадження № 0002888 від 29 липня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_2 в скоєнні кримінального правопорушення- злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.
Передати вказані кримінальні провадження до канцелярії суду для визначення іншого складу суду у порядку, встановленому ст. 35 КПК України
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення. Передбачене ч.1 ст. 392 КПК України.

Головуючий: ОСОБА_1