Справа № 467/1232/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5

в ході розгляду у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка обвинувального акта, погодженого прокурором в рамках кримінального провадження № 000230, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 червня 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Роздольне Старобешівського району Донецької області, одруженої, не працюючої, зареєстрована та проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимої, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор висунув ОСОБА_4 обвинувачення у тому, що вона, 17 червня 2019 року, близько 08 год. 00 хв., перебуваючи на території домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , маючи умисел на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень невизначеного ступня тяжкості, який виник у неї під час сварки з останнім, розуміючи протиправний характер своїх дій та їх караність, умисно спричинила ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження у виді саден обличчя та укушеної рани лівої кисті.

Дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

В судовому засіданні потерпілий звернувся до суду із клопотанням, яким просив звільнити обвинувачену від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України, позаяк, претензій матеріального і морального характеру до неї не має, примирився з нею, а наслідки закриття кримінального провадження із цих підстав йому зрозумілі.

Обвинувачена, у сою чергу, клопотання потерпілого підтримала, оскільки примирилась із ним, свою провину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала, кваліфікацію своїх дій не оспорювала, підтвердивши відображені у обвинувальному акті обставини, у скоєному розкаюється, у той час, як наслідки закриття кримінального провадження із таких підстав, зокрема, те, що вони не є реабілітуючими, їй зрозумілі.

Прокурор вважав за необхідне клопотання потерпілого задовольнити у зв`язку із наявністю для цього правових підстав, регламентованих КК та КПК України.

Суд, заслухавши позиції учасників кримінального процесу перевіривши доводи і обгрунтованість заявленого потерпілим клопотання, наявність підстав для вирішення такого роду клопотань на стадії підготовчого провадження, вивчивши наявні у нього на цій стадії матеріали справи, та виконавши вимоги ч.3 ст. 285 КПК України, прийшов до таких висновків.

Зокрема ст. 46 КК України регламентовано, що особа, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Так, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, згідно із класифікацією злочинів, визначеною ст. 12 КК України.

А отже, вчинений ОСОБА_4 злочин за ступенем тяжкості, у відповідності до положень ч.2 ст. 12 КК України дає змогу застосовувати норми ст. 46 КК України.

При цьому, обвинувачена раніше не судима.

На цей час обвинувачена та потерпілий примирились, про що дали пояснення в судовому засіданні, паралельно вказавши, що будь яких претензій чи то морального, чи то матеріального характеру, один до одного не мають.

Водночас, цивільний позов в рамках цього кримінального провадження не заявлений, а згідно обвинувального акту заданої злочином матеріальної шкоди у ході досудового слідства не встановлено.

Таким чином, суд установив наявність одночасно усіх умов, за яких положення ст. 46 КК України мають змогу бути застосовані, як то, обвинувачена вперше вчинила злочин невеликої тяжкості та примирилась з потерпілим, що останній й підтвердив в судовому засіданні.

Інкримінований злочин, апріорі, не відноситься до корупційних.

Крім того, суд ураховував, що право на примирення у розумінні ст. 46 КК України - це особисте право потерпілого. Воно не може бути ніким присвоєне та не може бути нікому делеговане. Таке право є природним правом людини, нерозривно пов`язаним з нею, та похідним від інших прав людини, зокрема права на життя. Використання права на примирення іншими особами (в тому числі визнаними потерпілими від кримінального правопорушення у кримінально-процесуальному сенсі) є неможливим, оскільки таке право тісно пов`язане з особою, яка безпосередньо постраждала внаслідок вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Під час примирення лише сам потерпілий може виражати свою волю, а не інші особи, які є його представниками або правонаступниками.

У кримінально-правовому розумінні потерпілий - це особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо заподіюється фізична, моральна та/або матеріальна шкода (або існує безпосередня загроза її заподіяння).

Поняття «потерпілий» у кримінальному праві не має законодавчої дефініції.

Натомість законодавством визначено кримінально-процесуальне розуміння поняття «потерпілий». Так, у частині 1 статті 55 КПК України встановлено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Тож, у цьому випадку, суд переконався у тому, що потерпілий особисто і добровільно виразив свою волю на примирення з обвинуваченою.

За таких обставин, беручи до уваги установлені фактичні обставини із даного питання, які свідчать про наявність умов, за який можливе звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України, у тому числі, й вираження волі потерпілого про прощення винної, суд вважає, що його клопотання у цій ситуації підлягає до задоволення.

Саме ж кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України у зв`язку із звільненням обвинуваченої від кримінальної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 314 КПК України, на даній стадії кримінального провадження, суд може закрити його, зокрема, у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу, що і має місце й цьому випадку.

Суд, при цьому, не вбачає підстав для стягнення з обвинуваченої процесуальних витрат, зокрема, пов`язаних із залученням експертів, позаяк, такі витрати, згідно із правилами ст. 124 КПК України, стягуються лише у разі ухвалення обвинувального вироку. І до того ж, документально не є підтвердженими.

Питання щодо речових доказів суд також не вирішує, позаяк, останні відсутні у цьому кримінальному провадженні.

З цих мотивів, керуючись ст. 284, 314, 369, 370, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання потерпілого ОСОБА_5 - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України у зв`язку із її примиренням з потерпілим.

Кримінальне провадження № 000230, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 червня 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 7 (семи) днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1