Справа № 465/6762/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/750/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
про повернення апеляційної скарги

14 липня 2020 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду ОСОБА_2 , вирішуючи питання прийняття апеляційної скарги прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 12.06.2020 року про відмову у задоволенні клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 та зміну йому запобіжного заходу на домашній арешт у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України,

встановив:

ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.06.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 та змінено йому запобіжного заходу на домашній арешт у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України.

На вказану ухвалу суду прокурор Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою на 60 днів із визначенням застави у розмірі 42040 гривень.

Вивчивши подану апеляційну скаргу та матеріали судового провадження, вважаю, що така підлягає поверненню скаржнику з наступних підстав.

Статтею 392 КПК визначено перелік судових рішень, зокрема ухвал суду, які можуть бути оскаржені в апеляційному поряду.

Відповідно до пунктів 2, 3 ч. 1 цієї статті в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру та інші ухвали у випадках, передбачених КПК України.

Проте нормами КПК прямо не передбачено можливості апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті, заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

13 червня 2019 року Конституційний Суд України у рішенні №-4 р/2019 визнав неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання особи під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Конституційний Суд сформулював юридичну позицію, згідно з якою положення статей 1, 3, 8, 21, 29, ч.1 ст. 55 Конституції України гарантують особі, право на свободу та особисту недоторканність якої обмежено рішенням суду у кримінальному судочинстві, судовий захист, у тому числі можливість оскарження в апеляційному порядку судових рішень щодо обмеження її конституційного права на свободу та особисту недоторканність до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, окреме апеляційне оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою до вирішення справи по суті на підставі рішення Конституційного Суду України спрямоване на забезпечення обвинуваченому, конституційне право на свободу якого обмежено шляхом продовження строку тримання під вартою на підставі ухвали суду, ефективного судового захисту шляхом перевірки судом апеляційної інстанції законності цієї ухвали. Адже за результатами апеляційного перегляду в разі незаконного позбавлення волі право особи може бути повністю або частково поновлено судом апеляційної інстанції.

Наведене вище свідчить, що Конституційний Суд України розширив права обвинуваченого на апеляційне оскарження ухвали, якою обмежено його право на свободу, а не наділив і не мав на меті наділити прокурора таким правом, оскільки оскарження прокурором ухвали про продовження строку тримання під вартою може призвести до погіршення становища обвинуваченого.

Отже, за рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 право на окреме оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою до вирішення справи по суті має лише особа, чиє право обмежено, - обвинувачений, його захисник, законний представник; а інші учасники судового провадження, у тому числі і прокурор, не мають права подавати апеляційну скаргу на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою до вирішення справи по суті.

Відтак враховуючи вищенаведене, приходжу до переконання, що прокурор не вправі оскаржувати ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, а тому, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, вважаю, що апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 слід повернути апелянту.

Керуючись ст. ст. 393, 399 КПК України,

ухвалив:

апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 12.06.2020 року повернути апелянту.

Копію ухвали про повернення апеляційної скарги невідкладно надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня отримання копії судового рішення.

Суддя Львівського
апеляційного суду ОСОБА_2