КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/2276/2020 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого

ОСОБА_8 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року у кримінальному провадженні № 0013877

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою по 25 червня 2020 року включно.

З посиланням на те, що ОСОБА_8 обвинувачується в умисному протиправному заподіянні смерті своїй дружині ОСОБА_9 , вчиненому з особливою жорстокістю, що свідчить про високу небезпечність інкримінованих дій, суд дійшов висновку про наявність реального суспільного інтересу у подальшій ізоляції обвинуваченого, оскільки наявна висока ймовірність вчинення останнім дій з метою створення перешкод судовому розгляду, зокрема, переховування від суду. При цьому наявність у обвинуваченого постійного місця реєстрації сама по собі, без інших вагомих обставин не мінімізує ризик переховування настільки, щоб вважати можливим застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Крім того, суд вважав, що з метою уникнення покарання, обвинувачений може вчинити дії, спрямовані на незаконний вплив на потерпілих та свідків, оскільки залишається недопитаними низка свідків та недослідженим значний обсяг доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року та винести нову ухвалу про обрання йому більш м`якшого запобіжного заходу.

Вважаючи незаконним та необґрунтованим судове рішення, обвинувачений зазначає про те, що прокурор в судовому засіданні обмежився лише перерахуванням ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, але не довів існування жодного із них, при цьому фактично позбавив сторону захисту можливості спростувати такі твердження, з огляду на їх неконкретність, що призвело до порушення права обвинуваченого на захист.

За твердженням обвинуваченого, при винесенні рішення суд не розглянув можливості застосування більш м`якшого запобіжного заходу та залишив без розгляду докази сторони захисту, чим порушив вимоги ст.ст. 21, 22 КПК України.

Звертає увагу також на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини тяжкість можливого покарання не може слугувати єдиною підставою для тривалого перебування особи під вартою, але рішення суду обґрунтовано лише цією обставиною.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу та змінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За змістом ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодксу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Таким чином, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як убачається з матеріалів провадження, Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України.

Суд першої інстанції при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, визнавши наявність високої ймовірності переховування ОСОБА_8 від суду та вчинення незаконного впливу на потерпілих і свідків, дійшов висновку, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може завадити спробам обвинуваченого вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя, отже постановив ухвалу про продовження ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_8 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а також тяжкість покарання, яка ОСОБА_8 загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні та всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_8 може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.

З огляду на те, що на даний час судом ще не допитані всі свідки у кримінальному провадженні та є недослідженим певний обсяг доказів з великою ймовірністю існує і ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків.

За вказаних обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу, на переконання колегії суддів, не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Доводи обвинуваченого про те, що прокурор не довів в суді існування жодного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, а сторона захисту була позбавлена можливості підтвердити власну позиції, не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на матеріалах провадження та суперечать зафіксованим у журналі та на технічному носії інформації даним перебігу судового засідання, які переконливо свідчать про те, що суд першої інстанції при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою дотримав вимог ст. 22 КПК України. При цьому відомості про те, що від часу прийняття рішення про обрання запобіжного заходу ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою зменшилися ризики, які врахував суд, в провадженні відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не встановила.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року, якою продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою по 25 червня 2020 року включно без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4