Ухвала
Іменем України
16 березня 2020 року

м. Київ
справа № 753/6712/19
провадження № 51-837 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року, якою вирок Дарницького районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року щодо нього залишено без змін.
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Санкт-Петербург Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: останній раз вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року за ч. 2

ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК)

до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених вироком Шевченківського районного суду м. Києва

від 08 липня 2019 року та цим вироком, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він у період

з 22 жовтня 2018 року по 06 березня 2019 року у різний час доби, у різних приміщенням та за різними адресами м. Києва, діючи з корисливих спонукань, умисно, повторно вчинив 16 епізодів таємного викрадення чужого майна, яким розпорядився на власний розсуд, чим спричинив 16 потерпілим матеріальної шкоди.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року вирок суду залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки його дій, просить змінити ухвалу апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, оскільки вважає, що достатнім для його виправлення буде покарання

у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців. Вказує, що ухвала апеляційного підлягає зміні через неналежне врахування апеляційним судом характеризуючих обставин справи, а саме те, що в слідчі органи він з`явився сам, вину визнав, повністю відшкодував потерпілим матеріальну шкоду, обтяжуючих вину обставин судом не встановлено, має на утриманні хвору матір 1943 року народження, а також має ряд хронічних захворювань.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі засудженого, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються.

Засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог,

які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно зі ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного

та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення

та попередження нових злочинів.
Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, доданої засудженим до касаційної скарги, колегія суддів Київського апеляційного суду розглядала апеляційну скаргу засудженого на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, залишивши цю скаргу без задоволення та не знайшовши підстав для пом`якшення йому покарання.
Водночас апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи

ОСОБА_4 покарання, відповідно до вимог статей 50, 65 КК врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості, обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин), відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що засуджений

на спеціальних обліках не перебуває, офіційно не працював, на утриманні має матір 1943 року народження, стан його здоров`я (має ряд хронічних захворювань), відсутність будь-яких матеріальних претензій у потерпілих, а також те, що

ОСОБА_4 раніше судимий за вчинення корисливого злочину, що свідчить про його стійку антисоціальну поведінку.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Касаційна скарга не містить доводів про істотне порушення судами першої

та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення або призвели до порушення прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.
Засуджений у касаційний скарзі не навів підстав вважати обране йому покарання явно несправедливим через суворість і переконливих доводів, які б спростовували висновки місцевого й апеляційного судів у частині призначення йому покарання.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі мотивів убачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року, якою вирок Дарницького районного суду м. Києва

від 30 серпня 2019 року щодо нього залишено без змін.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3