Справа №583/3001/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/124/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_10 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 серпня 2019 року відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Дернове Тростянецького району Сумської області, громадянки України, розлученої, із середньою освітою, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_10 в якій вона вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29.08.2019 року просила скасувати та ухвалити новий вирок яким її виправдати у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України і призначено їй покарання у виді 2 років виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням в дохід держави 15 % заробітку.

Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково та з ОСОБА_10 визначено стягнути на користь ОСОБА_7 10 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачена наголошувала на незаконності, необґрунтованості та на невмотивованості вироку суду, вважала його таким, що ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Обвинувачена стверджувала про неповноту досудового розслідування, про свою невинуватість та про відсутності доказів її вини. Наголошувала, що окрім показів самої потерпілої, яка вказувала що 30.08.2015 року, на вулиці, за двором будинку, в якому вони проживають разом з потерпілою, вранці вона ОСОБА_10 , вчинила з нею сварку, вилила на неї відро води та нанесла їй 2 удари граблями спричинивши тілесні ушкодження. Однак, матеріали справи не містять ні протоколу огляду місця події ні відомостей про знаряддя вчинення злочину. Єдиний свідок події ОСОБА_11 вказував, що спав, почув крики, визирнув у щілину огорожі та побачив як вона ОСОБА_10 , ніби то замахувалась на потерпілу сапкою, і не лезом, а обухом та ударила її 2 рази, третій легенько. При цьому потерпіла вказувала що вона ОСОБА_10 , била її 2 рази і не сапою, а граблями. Щодо відра з водою, то свідок не бачив цих подій. Також, свідок казав, що була сварка, однак, потерпіла того не вказувала та говорила, що вийшла за хвіртку, назустріч їй вийшла вона ОСОБА_10 та вилила на неї відро з водою, а потім граблями 2 рази вдарила. Тобто все розпочалося мовчки і без скандалу. Також свідок ОСОБА_11 не міг пояснити суду що саме кричали жінки, хто розпочав сварку та що було після завданих потерпілій ударів. В оскаржуваному вироку вказано, що ОСОБА_11 «...побачив ОСОБА_7 на руці якої були розсічені рани. Біля двора були сліди крові», однак такої інформації свідок суду не говорив, оскільки він до двору потерпілої (з його слів не ходив). До них додому прибіг чоловік потерпілої ОСОБА_12 щоб викликати швидку допомогу. З його слів, та зі слів ОСОБА_12 , до потерпілої вибігла сусідка ОСОБА_13 та винесла шмат тканини для перев`язки. Сама свідок ОСОБА_13 судом не допитувалась.

Щодо свідка ОСОБА_12 (чоловіка потерпілої) то його пояснення теж сумнівні, оскільки він казав, що бачив як вона ОСОБА_10 била потерпілу ОСОБА_7 , вказав, що била ніби сапачкою, та не вказав того, чи було відро, вода та граблі і куди все це поділося.

На переконання обвинуваченої пояснення потерпілої і свідків суперечливі, та більше того, останні зацікавлені у вирішенні справи, оскільки один з них ОСОБА_12 є чоловіком потерпілої, інший - ОСОБА_11 близько пів року приймав в якості квартирантів потерпілу та її чоловіка і в них дружні стосунки, а при розлученні з її колишнім чоловіком ОСОБА_12 він ОСОБА_11 виступав в якості свідка при поді їх майна. Про вказане вона і захисник повідомляли суду.

Щодо свідка ОСОБА_14 (фельдшера швидкої допомоги) то вона теж не повідомляла суду про те, що потерпіла була мокра і що на вулиці була кров. Хто наніс травму вона не пам`ятає.

Сама потерпіла ОСОБА_7 підтвердила в судовому засіданні, що відносини з нею (обвинуваченою ОСОБА_10 ). вона не підтримує та конфліктів у них немає. За вказаних обставин доводи сторони обвинувачення щодо наявності у її діях мотиву не знайшли свого підтвердження.

Також, як на доказ її вини суд врахував протоколи слідчих експериментів зі свідком ОСОБА_11 та з потерпілою ОСОБА_7 , однак обидві процесуальні дії були проведені не на місці поді, а у відділі поліції. При цьому свідок не показав де особисто він був коли відбувалася подія, звідки він за нею спостерігав і що бачив, а лише на манекені демонстрував як вона наносила удари потерпілій.

Також, як доказ її вини, суд врахував висновок комісійної судово-медичної експертизи № 9/2019 від 20.06.2019 року, яка проводилась у зв`язку з тим, що експертний висновок № 330 від 01.09.2015 року не міг бути належним доказом у справі, так як містить значну кількість невідповідностей які ставлять його достовірність під сумнів. Так, у вказаному висновку вказано, що експертиза проводилася в період з 01.09.2015 року по 21.09.2015 року. Сам висновок датований 01.09.2015 року і саме з цією датою вказаний висновок зазначений у обвинувальному акті. В цьому висновку вказано, що ОСОБА_10 нанесла удари ОСОБА_7 03.02.2015 року, а не 30.08.2015 року, як вказано в обвинувальному акті. У висновку вказано, що ОСОБА_7 не була присутня під час проведення експертизи, так як нею була представлена якась довідка. В той же час ОСОБА_7 стверджує, що вона була в експерта, але вже тоді, коли закінчився лікарняний 25.09.2015 року. Вказане ставить під сумнів факт огляду потерпілої до 21.09.2015 року чи до 01.09.2015 року. Експерт у висновку датованому 01.09.2015 року, згідно якого експертиза проводилась в період з 01.09.2015 року по 21.09.2015 року, посилається на те, що огляд потерпілої ним було проведено 30.09.2015 року. Тоді постає питання, як дані про огляд та його результати могли бути відображені у висновку № 330. Як вказано у висновку, ушкодження утворились від дії тупих предметів, а їх давність може відповідати даті вказаній у постанові слідчого 03.02.2015 року, а не 30.08.2015 року.

Самі ж лікарі та експерти, теж зацікавлені у розгляді справи, оскільки працюють в закладі охорони здоров`я разом з її бувшим чоловіком.

Також, звертала увагу, що комісійна судово-медична експертиза повинна була проводитись не за матеріалами справи, де вказані не підтверджені доказами вихідні дані, а за безпосереднього огляду об`єкта експертизи. Так, у висновку експерт посилається на проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 від 05.09.2015 року, однак такого протоколу справа не містить. У висновку вказано, що експертиза за № 330 проводилася в період з 01.09. по 25.09.2015 року, однак вона проводилась з 01.09. по 21.09.2015 року. Для проведення експертного дослідження експертом використані копії медичної документації: амбулаторної картки, в якій 8 сторінок і яка закінчується датою 16.09.2015 року. У висновку вказано, що травма мала місце в побуті 30.09.2015 року близько 07.10 год. ударила сусідка граблями, однак матеріали справи свідчать про те, що подія була 30.08.2015 року, а не 30.09.2015 року близько 07.30 год., а не о 07.10 год. У висновку вказано, що потерпілій ОСОБА_7 призначалася явка до лікаря на 11.05.2015 року, тобто за 3 місяці раніше, ніж вона отримала травму. Як вказано у висновку пацієнтці було проведено огляд 08.05.2019 року, який обмежився тим, що було оглянуто рубці на її передпліччі та з її слів записано обставини і вислухано скарги на стан здоров`я. при цьому рубці на передпліччі пацієнтки описані у висновку 2 рази, так як вони ймовірно оглядалися різними фахівцями та в обох випадках їх розміри суттєво різняться. Хто проводив ці огляди не вказано. Так, у висновку йдеться, що потерпіла оглядалася 30.09.2015 рок, про що вказано у висновку, зробленому станом на 25.09.2015 року.

Всі наведені у висновку підсумки ґрунтуються на наявних у справі копіях медичної документації, які не відповідають вимогам, що є порушенням правил проведення такої експертизи.

Також, у висновку 9/2019 є також посилання на обстеження та протокол дослідження нейросенсорографії від 10.05.2019 року, який надано потерпілою та який не проводився експертною установою чи лікарями СОР, залученими експертною установою. На переконання обвинуваченої, експертиза не надала відповіді на питання, які ставилися на її вирішення, а експертом переписано інформацію з медичної документації.

З огляду на викладене, обвинувачена вважала, що подія злочину, як і її вина в ньому не доведені та вона повинна бути виправданою.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

На апеляційну скаргу обвинуваченої потерпіла ОСОБА_7 подала заперечення в яких вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 серпня 2019 року відносно ОСОБА_10 просила залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченої без задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_10 30 серпня 2015 року, близько 07.30 год., перебуваючи на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, усвідомлюючи протиправність своїх дій та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, під час сварки з ОСОБА_7 нанесла їй удари граблями, які тримала обома руками, по правому передпліччю середньої третини руки потерпілої, яка цією рукою прикривала голову від удару, спричинивши потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у виді рваних ран правого передпліччя, травматичного пошкодження кінцевих гілок правого ліктьового нерва, що є ушкодженнями середньої тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоров`я більше 21 дня.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_9 , які вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити, вирок суду першої інстанції, скасувати та ухвалити новий вирок яким ОСОБА_10 просили виправдати, думки потерпілої ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_6 , які проти задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченої заперечили, просили вирок суду першої інстанції, залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів перевіривши, в межах апеляційної скарги, матеріали даного кримінального провадження вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_10 про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, про неповноту досудового розслідування, про свою невинуватість та про відсутності доказів її вини, то колегія суддів перевіривши такі доводи вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та правильно оцінені судом.

Зібрані досудовим слідством докази в своїй сукупності, вказують на вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, а саме завдання потерпілій ОСОБА_7 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

При цьому, як слідує зі змісту вироку, доводи аналогічного змісту, як обвинуваченої так і її захисника про те, що інкримінованого злочину обвинувачена не вчиняла та її оговорили з метою помсти, були предметом детального дослідження в ході судового розгляду судом першої інстанції.

Так, суд вислухав пояснення обвинуваченої ОСОБА_10 щодо обставин справи та остання вказала суду, що вину свою не визнає, зазначивши, що вона не наносила ударів потерпілій, а та її оговорила із помсти, оскільки являється дружиною її колишнього чоловіка, який до цього часу її кохає. Так, потерпіла вказувала, що її спочатку облили, а потім вдарили граблями, однак не було виявлено ні води, ні граблів. Допускає, що потерпіла могла отримати травму від хвіртки.

Також, суд першої інстанції вислухав і пояснення потерпілої ОСОБА_7 яка суду вказала, що за два дні до подій між її чоловіком та ОСОБА_10 , з якою він раніше перебував у шлюбі, відбулася сварка. 30.08.2015 вранці збиралася йти по онуку. У вікно побачила, як ОСОБА_10 винесла та поставила відро. Близько 07.30 год. вона вийшла з хвіртки, стала проходити повз ворота. В цей час ОСОБА_7 схопила відро, вилила на неї, повідомивши, що нібито вона обмовила її перед колишнім чоловіком. Вона зробила ОСОБА_10 зауваження і в цей час ОСОБА_10 схопила граблі, що стояли поряд з хвірткою, та замахнулася ними. Вона зрозуміла, що удар прийдеться по голові, а тому підняла руку, захищаючи голову, удар прийшовся по руці. Так як ОСОБА_10 ще хотіла її вдарити, вона побігла до свого двору та зачинила хвіртку. З рани йшла кров, її замотали простирадлом, потім викликали автомобіль «швидкої допомоги». Того дня в лікарні їй наклали шви, а з 31.08.2015 року по 11.09.2015 року вона лікувалася амбулаторно. Також був ушкоджений нерв, а тому рух руки було обмежено. Внаслідок цього змушена була звільнитися з роботи, оскільки рука німіла, стало важко працювати. Незручності відчуває і дотепер.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який встановив, що незважаючи на не визнання обвинуваченою ОСОБА_10 своє вини у вчиненні інкримінованого їй злочину за ч.1 ст. 122 КК України, її вина у вчиненні зазначено злочину підтверджується поясненнями свідків та долученими до матеріалів кримінального провадження і дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так, допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 вказав, що 30.08.2015 року близько 07.30 год. він спав, почув крик, вискочив в білизні, а тому не вийшов з двору, однак спостерігав через паркан. Бачив, як ОСОБА_10 , як йому здалося, сапачкою, вдарила ОСОБА_7 в район голови, однак ОСОБА_7 підняла руку, удар прийшовся по руці. Він пішов вдягнутися, в цей час до його двору забіг схвильований ОСОБА_15 , який попрохав допомоги. Він побачив ОСОБА_7 , на руці якої були розсічені рани. Біля двора були сліди крові. Рану замотали простирадлом. Потім під`їхала «Швидка» і він пішов. Через деякий час приїхали працівники поліції, яким він все розповів та показав.

Інший свідок ОСОБА_14 суду першої інстанції пояснила, що того дня вона закінчувала зміну, надійшов виклик на травму. У потерпілої була травма руки, з її слів, травму нанесла жінка (можливо сусідка). Був встановлений діагноз: забійно-рвана рана на передпліччі. Коли приїхали, рана була зав`язана. Потерпіла була знервована, рана була свіжа, кровила.

Також, судом першої інстанції був допитаний і свідок ОСОБА_12 , який пояснював, що був у відпустці вдома, почув крики та вибіг на вулицю. Його дружина була напроти двору, у неї була рвана рана на правій руці. Він забрав сумку дружини, вибігла сусідка ОСОБА_13 , винесла шмат тканини, викликали «швидку» та вони поїхали на санпропускник.

Вислухавши пояснення обвинуваченої, потерпілої та свідків, суд дослідив і надані стороною обвинувачення письмові докази, які теж, на підтвердження вини обвинуваченої, поклав в основу свого вироку, а саме:

- протокол проведення слідчого експерименту від 20.06.2016 року за участю ОСОБА_11 та фото таблицю до нього, на яких зафіксовані покази ОСОБА_11 щодо обставин нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 потерпілій ОСОБА_7 , а саме де ОСОБА_11 пояснює, що через паркан спостерігав, як ОСОБА_10 , як йому здалося, сапкою, нанесла два удари із-за свого плеча зверху вниз по передпліччю правої руки ОСОБА_7 , яка цією рукою прикривала свою голову;

- протокол проведення слідчого експерименту від 05.10.2015 за участю потерпілої ОСОБА_7 та фото таблиця до нього де зафіксовані покази потерпілої щодо обставин нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , а саме де потерпіла пояснює, що коли проходила повз ОСОБА_10 , яка в той час згрібала граблями, остання вилила на неї відро води та почала ображати, а потім схопила граблі, які тримала обома руками, та підняла над її головою. Вона прикрила голову рукою і удари граблями прийшлися по її руці;

- висновок експерта за наслідками проведення додаткової судово-медичної експертизи № 408 від 05.10.2015 року яким встановлено, що механізм спричинення тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_7 , може відповідати механізму, продемонстрованому нею під час проведення слідчого експерименту;

- довідка Охтирської ЦРЛ № 3779 від 30.08.2015 року, відповідно до якої зафіксований факт звернення ОСОБА_7 до приймального відділення Охтирської ЦРЛ о 07.50 год. Виявлено рвану рану правого передпліччя. Стаціонарного лікування не потребує, рекомендоване амбулаторне лікування у хірурга.

Також судом першої інстанції було досліджено і доданий до матеріалів справи висновок експерта за наслідками проведення додаткової судово-медичної експертизи № 333 від 23.06.2016 року відповідно до якого встановлено, що механізм спричинення тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_7 , може відповідати механізму, показаному свідком ОСОБА_11 під час проведення слідчого експерименту.

Як вбачається з матеріалів справи та доводів апеляційної скарги обвинуваченої, остання категорично не погоджувалася з вказаним висновком експерта, вважала його не допустимим та неналежним доказом її вини, оскільки такий висновок містить ряд суперечностей та неточностей які ставлять під сумнів достовірність його результатів.

Однак, попри доводи обвинуваченої, вказану обставину суд першої інстанції поза увагою не залишив та, діючи в межах положень ст. 332 КПК України, призначив проведення комісійної судово-медичної експертизи.

За результатами вказаної експертизи експертом суду надано висновок комісійної судово-медичної експертизи № 9/2019 від 20.06.2019 року, відповідно з якого судом встановлено, що згідно медичної документації ( довідки про звернення за медичною допомогою № 3779), при огляді черговим лікарем Охтирської ЦРЛ 30.08.2015 року о 07.30 год. у ОСОБА_7 виявлено рвані рани правого передпліччя, проведено первинну хірургічну обробку ран. При огляді 08.05.2019 року у ОСОБА_7 наявні рубці задньої поверхні в/з та внутрішньої поверхні н/з правого передпліччя. За клінічними даними ( рубці правого передпліччя, зниження м`язової сили в правій верхній кінцівці, невиконання проб для периферичних нервів, гіпергідроз правої долоні та гіпестезія в ділянці правого передпліччя) та даними електронейроміографії від 10.05.2019 року (ознаки аксіального ураження сенсорної дорзальної гілки правого ліктьового нерва) встановлено діагноз: рубці - сліди ран м`яких тканин правого передпліччя, посттравматична нейропатія ліктьового нерва справа з вегеталгіями.

З цього ж висновку, встановлено і те, що рани правого передпліччя (задня поверхня межі в/з та с/з правого передпліччя та заднє-внутрішня поверхня н/з правого передпліччя), пошкодження правого ліктьового нерва спричинені дією тупого предмета (предметів) по механізму удару, стиснення, розтягнення. Рана задньої поверхні верхньої третини правого передпліччя кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Локалізація рани в проекції ліктьового нерва, поява клінічних проявів пошкодження нерва після отримання травми, відсутність інших травматичних впливів на ліктьовий нерв, свідчать, що внаслідок травматичної дії тупого предмета в ділянку правого передпліччя в нижній третині по заднє-внутрішній поверхні були спричинені рана та пошкодження ліктьового нерва. Таким чином, травма нижньої третини правого передпліччя (рана з травматичним пошкодженням правого ліктьового нерва) не становила небезпеки для життя, спричинила тривалий розлад здоров`я (більше 21 дня) і кваліфікується як середньої тяжкості тілесні ушкодження. Враховуючи дані медичної документації та стан рубців на момент огляду, травма правого передпліччя спричинена незадовго до звернення потерпілої у Охтирську ЦРЛ 30.08.2015 року о 07.50 год. і могла бути отримана в час, вказаний ОСОБА_7 .

Щодо характеру та локалізації тілесних ушкоджень то з висновку експертизи встановлено, що вони можуть вказувати на не менш, як дворазову травмуючи дію в ділянку правого передпліччя. Від одного травмуючого впливу могло виникнути декілька тілесних ушкоджень, так і декількаразові травматичні впливи в одну ділянку, можуть проявитися один тілесним ушкодженням. Також вказано, що тілесні ушкодження у ОСОБА_7 могли утворитися за обставин, на які вона вказала та які продемонструвала при проведенні слідчого експерименту.

Також, з цього ж висновку експерта судом першої інстанції встановлено, що рубець в потерпілої - слід рани, розташований по заднє-внутрішній поверхні нижньої третини правого передпліччя в проекції ліктьового нерва. Відсутність медичних даних за нейропатію у потерпілої до 30.08.2015 року, наявність рани в місці пошкодження ліктьового нерва правого передпліччя (нерв розташований в поверхневих, а не глибоких м`яких тканинах), клінічні прояви пошкодження нерва після травми, можуть вказувати, що посттравматична нейропатія ліктьового нерва справа спричинена 30.08.2015 року.

Досліджений судом першої інстанції висновок комісійної судово-медичної експертизи № 9/2019 від 20.06.2019 року визнаний судом належним і допустимим доказом вини обвинуваченої, оскільки він отриманий у встановленому законом порядку та складений у відповідності до встановлених законодавчих вимог і не містить суперечностей, які б викликали сумнів в його достовірності. Більше того, він узгоджується з поясненнями потерпілої та допитаних судом свідків.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується. При цьому, доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_10 , в частині неналежності вказаного висновку експертизи як доказу її вини, вважає безпідставними.

Так, в апеляційній скарзі обвинувачена наголошувала на ряді порушень, які на її переконання, ставлять під сумнів достовірність результатів іншого висновку - висновку додаткової судово-медичної експертизи № 333 від 23.06.2016 року. Зокрема вказувала, що у висновку вказано, що експертиза проводилася в період з 01.09.2015 року по 21.09.2015 року. Сам висновок датований 01.09.2015 року і саме з цією датою вказаний висновок зазначений у обвинувальному акті. В цьому висновку вказано, що ОСОБА_10 нанесла удари ОСОБА_7 03.02.2015 року, а не 30.08.2015 року, як вказано в обвинувальному акті. У висновку вказано, що ОСОБА_7 не була присутня під час проведення експертизи, так як нею була представлена якась довідка. В той же час ОСОБА_7 стверджує, що вона була в експерта, але вже тоді, коли закінчився лікарняний 25.09.2015 року. Вказане ставить під сумнів факт огляду потерпілої до 21.09.2015 року чи до 01.09.2015 року. Експерт у висновку датованому 01.09.2015 року, згідно якого експертиза проводилась в період з 01.09.2015 року по 21.09.2015 року, посилається на те, що огляд потерпілої ним було проведено 30.09.2015 року. Тоді постає питання, як дані про огляд та його результати могли бути відображені у висновку № 330. Як вказано у висновку, ушкодження утворились від дії тупих предметів, а їх давність може відповідати даті вказаній у постанові слідчого 03.02.2015 року, а не 30.08.2015 року.

Також, вказувала, що у висновку вказано, що експертиза за № 330 проводилася в період з 01.09. по 25.09.2015 року, однак вона проводилась з 01.09. по 21.09.2015 року. Для проведення експертного дослідження експертом використані копії медичної документації: амбулаторної картки, в якій 8 сторінок і яка закінчується датою 16.09.2015 року. У висновку вказано, що травма мала місце в побуті 30.09.2015 року близько 07.10 год. ударила сусідка граблями, однак матеріали справи свідчать про те, що подія була 30.08.2015 року, а не 30.09.2015 року близько 07.30 год., а не о 07.10 год. У висновку вказано, що потерпілій ОСОБА_7 призначалася явка до лікаря на 11.05.2015 року, тобто за 3 місяці раніше, ніж вона отримала травму. Як вказано у висновку пацієнтці було проведено огляд 08.05.2019 року, який обмежився тим, що було оглянуто рубці на її передпліччі та з її слів записано обставини і вислухано скарги на стан здоров`я. при цьому рубці на передпліччі пацієнтки описані у висновку 2 рази, так як вони ймовірно оглядалися різними фахівцями та в обох випадках їх розміри суттєво різняться. Хто проводив ці огляди не вказано. Так, у висновку йдеться, що потерпіла оглядалася 30.09.2015 рок, про що вказано у висновку, зробленому станом на 25.09.2015 року.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи та зі змісту оскаржуваного вироку, висновок додаткової судово-медичної експертизи № 333 від 23.06.2016 року судом в основу судового рішення не покладено, оскільки визнано його таким, що дійсно містить ряд суперечностей, що і стало підставою для призначення судом проведення комісійної судово-медичної експертизи.

При цьому, висновок комісійної судово-медичної експертизи № 9/2019 від 20.06.2019 року, як вказувалося вище, визнаний судом належним і допустимим доказом вини обвинуваченої.

Щодо зацікавленості експертів, на чому наголошувала обвинувачена, то вказана обставина обвинуваченою не обґрунтована, оскільки не містить жодного доказового підтвердження, а ґрунтується на її припущеннях.

Також, як вбачається з матеріалів справи доводи обвинуваченої та її захисника про неправдивість пояснень потерпілої, свідків, про їх зацікавленість у вирішенні справи, про проведення слідчих експериментів з учасниками кримінального провадження не на місці події, а в кабінеті слідчого, то всі вони виступали предметом дослідження суду першої інстанції, однак не знайшли свого підтвердження, як їх обґрунтованість не довелась і вході апеляційного розгляду справи.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження сторони захисту, що покази свідка ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суперечливі щодо викладу ними фактичних обставин, не узгоджуються між собою, а тому мають бути оцінені критично, не можуть бути визнані судом обґрунтованими, оскільки свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показів. Обидва свідка підтвердили про конфлікт між обвинуваченою та потерпілою, що також узгоджується з показами потерпілої. Свідок ОСОБА_11 повідомив, що він бачив, як обвинувачена нанесла потерпілій удар, після якого бачив травмовану руку потерпілої. Повідомив про виклик автомобіля «Швидкої допомоги». Свідок ОСОБА_12 повідомив, що чув сварку, після чого вибіг та побачив дружину, на руці якої була рвана рана. Свідок ОСОБА_14 показала, що перед закінченням зміни, надійшов виклик на травму. У потерпілої була травма руки, з її слів, травму нанесла жінка (можливо сусідка). Був встановлений діагноз: забійно-рвана рана на передпліччі.

При цьому, як правильно встановлено судом, стороною захисту не надано доказів неможливості спостереження свідком ОСОБА_11 за подіями, що відбувалися біля домоволодінь по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а те, що свідок ОСОБА_11 є упередженим та давав неправдиві свідчення не підтверджені об`єктивними доказами, а ґрунтуються на суб`єктивних припущеннях обвинуваченої.

Також, оцінюючи покази свідків судом першої інстанції обґрунтовано враховано те, що кожній особі властиве суб`єктивне сприйняття подій, що відбуваються, виходячи з її віку, життєвого досвіду, спрямованості інтересу, внаслідок чого різні особи можуть акцентувати увагу на різних моментах події та в подальшому їх відтворювати, в залежності від особливості пам`яті. А тому, суд дійшов обґрунтованого висновку, що в цілому, покази свідків є узгодженими щодо події та її наслідків, а тому обґрунтовано поклав їх в основу свого вироку як належні та допустимі докази.

Щодо достовірності показів потерпілої, то як вбачається з матеріалів справи, остання була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Її покази підтверджуються висновком лікаря щодо виявлення у неї ушкоджень у виді рваної рани правого передпліччя, травматичного пошкодження кінцевих гілок правого ліктьового нерва. Висновком експерта за наслідками комісійної судово-медичної експертизи підтверджується виявлення у ОСОБА_7 рубців - слідів ран м`яких тканин правого передпліччя, посттравматична нейропатія ліктьового нерва справа з вегеталгіями. Самоушкодження потерпілої не узгоджується з встановленими судом обставинами.

При цьому, твердження обвинуваченої, що вона не наносила потерпілій ушкоджень та допускає, що травму ОСОБА_7 могла отримати від хвіртки та оговорити її через почуття помсти, як правильно встановлено судом першої інстанції, спростовуються, як показами потерпілої, які підтверджені висновком експерта, так і показами свідка, який зазначив, що саме обвинувачена нанесла удар потерпілій по руці. Крім того, між потерпілою та обвинуваченою був конфлікт, що свідчить про спрямованість дій обвинуваченої на отримання переваги над потерпілою для доведення правоти своєї позиції, а тому свідчить саме про умисне завдання удару з метою нанесення тілесних ушкоджень.

Також, не визнання обвинуваченою своєї вини, на переконання колегії суддів, обґрунтовано розцінені судом першої інстанції як спосіб уникнення відповідальності за вчинене.

Оцінивши досліджені докази в своїй сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, а також оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення дійшов висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів апеляційного суду, що вину ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, доведено, а правова кваліфікація її дій є правильною, як завдання потерпілій ОСОБА_7 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Щодо виду та міри призначеного обвинуваченій ОСОБА_10 покарання то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно роз?яснень, які наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_10 суд першої інстанції достатньо виконав вимоги ст.ст. 50, 65, 66 та 67 КК України, оскільки врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, а також особи обвинуваченої, яка до кримінальної відповідальності раніше не притягувалася, позитивно характеризується, має постійне місце роботи, а також врахував позицію потерпілої, яка просила призначити обвинуваченій покарання в межах санкції ч.1 ст. 122 КК України, а також врахував висновок органу пробації, згідно якого судом встановлено, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства в обвинуваченої оцінюється як середній, і виправлення обвинуваченої можливе без позбавлення чи обмеження її волі, оскільки вона не становить високої небезпеки для суспільства. Як наслідок, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої суд першої інстанції обґрунтовано визначив їй покарання в межах санкції ч.1 ст. 122 КК України та з врахуванням положень с. 57 КК України у виді 2 років виправних робіт за місцем роботи ОСОБА_10 з відрахуванням в дохід держави 15 % від її заробітку. З таким висновком суду колегія суддів погоджується та не вбачає підстав для його зміни.

Щодо цивільного позову, то як вбачається з матеріалів справи потерпілою ОСОБА_7 до обвинуваченої ОСОБА_10 був заявлений цивільний позов про відшкодування 1377,15 грн. матеріальної шкоди та 20000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Вказані позовні вимоги потерпілої судом першої інстанції задоволені частково та з ОСОБА_10 визначено стягнути на користь ОСОБА_7 10 000 грн. моральної шкоди. В решті вимог цивільного позову потерпілій судом відмолено за необґрунтованістю.

Дослідивши вирок суду в цій частині, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки понесені потерпілою матеріальні збитки потерпіла підтвердити суду не змогла, зокрема не надала відповідних квитанцій про витрати на своє лікування. Щодо визначення розміру відшкодування завданої потерпілій моральної шкоди, то суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неправомірних дій обвинуваченої потерпіла отримала умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я, внаслідок чого перенесла фізичний біль та моральні страждання, однак з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким за встановлених обставин, погоджується і колегія суддів апеляційного суду, що необхідним та достатнім буде вимоги потерпілої задовольнити частково та на її користь стягнути з обвинуваченої 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Підстав для зміни чи скасування вироку суду в цій частині колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення про винуватість ОСОБА_10 в умисному завданні потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, середнього ступеню тяжкості, суд дійшов на підставі глибокого та детального аналізу сукупності доказів у справі з точки зору їх допустимості, належності, логічності та взаємозв`язку.

Тому, ухвалений відносно ОСОБА_10 вирок є законним і обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 серпня 2019 року, відносно ОСОБА_10 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4