Номер провадження:1-в/521/1149/19
У Х В А Л А
ВСТУПНА ЧАСТИНА

м. Одеса, Україна
12 грудня 2019 року

Малиновський районний суд м. Одеси засідаючи у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1

із секретарем судового засідання ОСОБА_2 на стадії виконання судових рішень, розглянув клопотання засудженої:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Любимівка, Каховського району, Херсонської області, громадянки України, раніше судимої, засудженої вироком Каховського міського районного суду Херсонської області від 20.11.2014 року за ч. 2, ч. 3 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. ст. 75,76 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням. Ухвалою Каховського міського суду Херсонської області від 22.12.2015 року покарання з випробуванням скасовано.
Сторони, які приймали участь, з боку обвинувачення: прокурор ОСОБА_4 ; з боку захисту: засуджена ОСОБА_3 ; інші учасники, які приймали участь у судовому розгляді: представник ДУ «ЧВК (№ 74)» ОСОБА_5

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
1.Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.
Судом проводився розгляд клопотання засудженої про застосування до неї умовно дострокового звільнення від відбування покарання.

Клопотання розглядалось за ініціативою засудженої.

2.Встановлені судом обставини із посиланням на докази.
З клопотання встановлено, що ОСОБА_3 відбуває покарання в ДУ «ЧВК (№74)» за вироком Каховського міського районного суду Херсонської області від 20.11.2014року, яким призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. ст. 75,76 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням. Ухвалою Каховського міського суду Херсонської області від 22.12.2015 року покарання з випробуванням скасовано. Працевлаштована, зауважень не має, приймає активну участь в господарчих та ремонтних роботах. Стягнень не має, є 1 заохочення.
На підставі викладеного, засудженою подано клопотання про застосування до неї умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

3.Позиції сторін.
Засуджена просила клопотання задовольнити в повному обсязі та застосувати до неї ст. 81 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання вважаючи його передчасним.

Представник колонії залишив розгляд даного клопотання на розсуд суду.

4.Мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали, положення закону яким керувався суд.
Вивчивши клопотання та надані адміністрацією установи документи, вислухавши думку прокурора, представника установи та засудженої, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання, з наступних підстав.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення /ч. 2 ст. 81 КК/.

Виконання призначеного судом покарання має своєю метою не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових злочинів. Разом з тим, є очевидним, що в певних випадках подальше виконання покарання є не тільки не доцільним унаслідок досягнення цілей покарання у процесі його відбування але й не гуманним по відношенню до засудженої особи.

Закон пов`язує умовно-дострокове звільнення від відбування покарання з двома обов`язковими елементами: 1)доведення засудженим свого виправлення та 2)фактичне відбуття засудженим певної частини призначеного строку покарання.

Щодо другої умови, у сторони обвинувачення і представника колонії жодних заперечень не має. Так, ОСОБА_3 відбула більше двох третин покарання, призначеного вироком суду.

Спірне питання пов`язане лише з доведенням свого виправлення, яке пов`язується із сумлінною поведінкою та ставленням до праці під час відбування покарання.

Суд вважає, що засуджена ОСОБА_3 має не тільки формальні але й матеріальні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Постановляючи ухвалу суд враховує як характеристику яка надана адміністрацією колонії, так і документи-докази з особової справи, а також безпосередньо покази засудженої, які судом отримані в судовому засіданні.

Так, суд з характеристики встановив, що ОСОБА_3 прибула до «Чорноморської виправної колонії (№ 74)» 16.03.2017 року. По прибутті до установи була працевлаштована робочою в майстерні установи. За короткий час проявляла себе як працьовита та відповідальна. За виробничою необхідністю була переведена на виробництво в швейний цех швачкою, працювала термообробником. В роботі була уважною та працьовитою. За добросовісне відношення до праці має 1 заохочення. Згодом засуджена змінила своє ставлення до роботи, виробничі показники має нижчі за середні по бригаді. За період відбування покарання в установі грубих порушень режиму утримання не допускає, стягнень не має. Більшу частину строку покарання засуджена характеризується посередньо, прагнення до виправлення не спостерігається, позитивних змін в особистості не відбувається, здебільшого засуджена байдужа до всього. На заходи виховного характеру реагує формально, належних висновків для себе не робить, пристосовується до вже існуючих обставин. Підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику у свою адресу. Дотримується правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом.
Даючи оцінку характеристиці установи, можливо зробити висновок, що ОСОБА_3 характеризується по різному на двох етапах відбування покарання. Перший етап, по прибутті характеризується позитивно. Другий етап, подальше відбуття покарання характеризується посередньо. Посередня характеристика пов`язана лише з зміною ставлення до праці, що потягло зменшення виробничих показників.

Суд зазначає, що характеристика фактично лише формально показує думку певної посадової особи установи виконання покарань на поведінку засудженої, без жодних прикладів такої зміни в поведінці.

На думку суду, установа виконання покарань, в судовому засіданні жодним чином не довела які причини та умови вплинули на засуджену під час відбуття покарання, що призвело як до зменшення виробничих показників так і до загального морального стану засудженої. Питання «прагнення до виправлення» не може бути абстрактною категорією. Воно обов`язково повинно бути моральним принципом, так би мовити частиною людини, яка своїми діями показує таке своє бажання. Якщо засуджена по прибутті бажала такого виправлення, а в подальшому не бажає таких змін, постає очевидним питання причин зміни такої поведінки у останньої.

Є загальновідомим той факт, що знаходження осіб у місцях позбавлення волі не є самим найкращим заходом для виправлення будь-якої людини. Відповідно посилання адміністрації установи на такі доводи, як: «виправлення не спостерігається», «позитивних змін в особистості не відбувається», «засуджена байдужа до всього» на думку суду є такими, що свідчать про формальний підхід у складанні характеристики на особу, яка знаходиться під абсолютною владою держави.

Суд не може погодитись з таким формальним описом особистості засудженої у даному випадку, оскільки воно не в повній мірі відображає як характеристичні риси засудженої так і її емоційно-вольовий стан, здатність усвідомлювати як дії, що з нею відбуваються кожного дня так і наслідки вже вчиненого у суспільному житті. Замість життєво необхідної соціально-психологічної роботи з ОСОБА_3 , з`ясування у неї її комплексів, уявлень і мотивів які впливають на психіку людини і перешкоджають їй розумно оцінити середовище в якому вона опинилась та вистроїти пріоритети у подальшому житті, адміністрація установи формально відмовляє останній на комісії про умовно-дострокове звільнення та ще більше поглиблює психологічні страждання засудженої, показуючи тим самим не можливість розумного діалогу з адміністрацією.

Суд не погоджується з висновком адміністрації установи і в тому, що у засудженої позитивних змін в особистості не відбувається, оскільки адміністрація установи не показала, які саме дії ОСОБА_3 свідчать про відсутність такої необхідної для поведінки особи риси.

В судовому засіданні засуджена пояснила, що виробничі показники змінились у гірший бік тільки в зв`язку з переводом її на іншу роботу. Працюючи на термообробці не можливо давати показники аналогічні з роботою швачки.

Вказане твердження адміністрацією також не спростовано. Окрім того, навіть якщо і існує певне зменшення результатів в роботі, адміністрація установи повинна розумно з`ясувати причини такої негативної зміни. Натомість реакцією адміністрації колонії одразу стали висновки у вигляді відсутності позитивних змін в особистості і як наслідок «виправлення не спостерігається».

Що стосується твердження про «байдужість до всього», суд зазначає, що і в звичайної людини, в звичайному житті буває зміна настрою, яка може свідчити про «байдужість до всього». Не можна вимагати від людини, яка відбуває покарання у відповідних суворих умовах, щоб вона радувалась життю як у повсякденному житті до засудження. Якщо зміна настрою пов`язана з тим, що не має досвіду критичного мислення та навички дивитись на ситуацію що з тобою відбувається в цілому, потрібно допомогти людині у психологічному напрямку. Одразу ж робити висновки про нездатність людини до позитивних змін, навряд чи допоможе у реалізації державної політики направленої на виправлення засуджених.

Приймаючи вказане рішення, суд також враховує, що засуджена ОСОБА_3 засуджена за вчинення правопорушень передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України, остаточно до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років.

Обставини провадження свідчать, що вироком ОСОБА_3 було призначено покарання з іспитовим строком на підставі ст. ст. 75, 76 КК України. В подальшому в зв`язку з невиконання умов вироку, випробування з іспитовим строком скасовано, а засуджена направлена в місця позбавлення волі.

Даючи оцінку вказаним обставинам, суд вважає, що засуджена відбувши за вироком 3 роки 5 місяців 1 день, відбула достатній строк покарання.

Як зазначено вище в ухвалі, окрім кари, покарання повинно бути заходом стримування для особи, яка вчинила злочин та інших осіб. Відповідно правосуддя повинно бути і милосердним там де це можливо розумно застосувати. У даному випадку, не можна поставити на терези - порушення відносин власності, за яким особу було засуджено до покарання з іспитовим строком та позбавлення свободи особи на п`ять років. Є очевидним не пропорційність у такому випадку злочину і кари.

Суд вважає, що за час відбуття покарання засуджена зрозуміла свої помилки та оцінила реакцію держави на випадки не виконання покладених на неї обов`язків та порушення загально-відомих правил поведінки як у суспільстві так і в окремих громадах.

Відбувши більшу частину покарання, ОСОБА_3 на думку суду своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довела своє виправлення, а тому суд приймає рішення про звільнення засудженої умовно-достроково.

Суд також враховує, той факт, що звільнення у даному випадку є умовним, оскільки воно не є остаточним. Особа звільняється від частини строку призначеного покарання за певної умови невчинення будь-якого нового злочину протягом невідбутого строку покарання, який залишається.

Постановляючи ухвалу, суд керується ч. ч. 2, 3 ст. 81 КК України, ст. ст. 537, 539КПК України.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

1.Висновки суду.
Клопотання засудженої ОСОБА_3 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування покарання з місць позбавлення волі умовно достроково, на не відбутий строк 1 рік 4 місяці 29 днів (станом на 12.12.2019р.).

2.Строк і порядок набрання ухвалою законної сили та її оскарження.
Апеляційна скарга, на ухвалу суду, може бути подана протягом семи днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

С У Д Д Я: ОСОБА_1