ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1342/20 Справа № 193/1520/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,
За участю сторін:
прокурора ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,
захисника ОСОБА_8 в режимі відеоконференції, -
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що згідно наявних у особовій справі матеріалів вбачається, що засуджений характеризується негативно, не завжди дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи. З метою стимулювання правослухняної поведінки засудженого два рази заохочувався правами начальника установи, має дев`ять стягнень, які погашені у встановленому законом порядку. У взаємовідносинах з іншими засудженими намагається підтримувати рівні стосунки, не завжди адекватно реагує на критику на свою адресу. Вину в скоєному злочині визнає частково. Позову не має. З врахуванням викладеного, розглянувши матеріали справи, враховуючи характер та кількість накладених на засудженого стягнень, тяжкість і характер вчиненого ним злочину, суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений не став на шлях виправлення і не заслуговує умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі на невідбутий термін, як особа, яка сумлінною поведінкою і ставленням до праці довела своє виправлення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання, як такого, що він хворий інвалід - задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги засуджений вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам ст. 370 КПК України. Проведення судового слідства відбулося не повним і однобічним, судом першої інстанції були відхилені клопотання і не розглянуті у судовому провадженні. Також не були допитані певні особи, показання яких мають значення і їх участь у процесі є обов`язковою.
Засуджений зазначає, що судом першої інстанції не були досліджені доповнення до звернення, це копії медичних обстежень від 22.05.2017 року в Центрі обласної кардіохірургії, згідно яких він є інвалідом 2 групи довічно з серцевим пороком після операції на серці, було призначено лікування, яке він не отримує.
Вказує, що суд першої інстанції обґрунтовуючи своє рішення в судових дебатах використовувався аргументом до особистості, замість обговорення доказів, суд переходив до обговорення негативних властивостей його особи, взяв до уваги стягнення, які погашені у встановленому законом порядку.
Крім того засуджений зазначає, що залучений судом першої інстанції захисник не мав права на зайняття адвокатською діяльністю в Україні, оскільки в Єдиному реєстрі адвокатів України щодо ОСОБА_8 відсутня інформація про те, що він є адвокатом у відповідності до вимог Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Також засуджений вказує, що суд першої інстанції порушив порядок судових дебатів, згідно ст. 365 КПК України не надав можливість виступити з останнім словом, що є істотним порушенням вимог процесуального закону.
Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги засудженого та просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах та матеріали справи про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення (ч. 2 ст. 81 КК України).
Згідно ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
За змістом ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення засуджених від відбування покарання після фактичного відбуття певної частини строку покарання є правом, а не обов`язком суду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, повно та об`єктивно врахував дані щодо особи засудженого, його поведінку за весь час відбуття покарання, його відношення до праці та заходів, які проводяться адміністрацією з метою виховного впливу на засуджених та дійшов правильного висновку про відсутність переконливих доказів, які б у своїй сукупності свідчили про доведеність виправлення засудженого та відсутність передбачених законом підстав для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 засуджений вироком Констянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09.04.2013 року за ч. 1 ст.115 КК України до 10 років позбавлення волі. Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12.02.2016 року в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 14.11.2012 року по 06.08.2013 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.с. 14-17). Засуджений ОСОБА_6 на даний час відбув 3/4 призначеного строку покарання.
Згідно характеристики, яка міститься в матеріалах провадження, засуджений ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі перебуває з 16.11.2012 року. Під час утримання в Державній установі Артемівський слідчий ізолятор (№6) характеризувався посередньо. Вимог режиму утримання в місцях попереднього ув`язнення не порушував, стягнень та заохочень не мав. З 19.06.2013 року переведений до Державної установи Донецький слідчий ізолятор (№5), де характеризувався негативно, допустив одне порушення вимог режиму утримання в місцях попереднього ув`язнення, заохочень не мав. З 25.09.2013 року відбуває покарання в Державній установі Софіївська виправна колонія (№45), де характеризується негативно, не завжди дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи. У взаємовідносинах з іншими засудженими намагається підтримувати рівні стосунки, не завжди адекватно реагує на критику в свою адресу. Не завжди дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, достатніх навичок для самостійного їх виконання не має. Бере участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу Правова просвіта, не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок, участі у роботі самодіяльних організацій не приймає. Вину в скоєному злочині визнає частково (а.с. 9-10).
Згідно довідки про заохочення та стягнення на засудженого ОСОБА_9 вбачається, що на даний період часу ОСОБА_6 має два заохочення у вигляді подяки за добру поведінку та сумлінне ставлення до робіт з благоустрою, та дев`ять стягнень за паління у невстановленому місці, порушення режиму утримання, вилучення заборонених речей, порушення форми одягу, не виконання команди Відбій та погрозу фізичною розправою адміністрації, які станом на день звернення до суду із клопотанням погашені (а.с. 11).
12 вересня 2019 року на засіданні адміністративної комісії установи засудженому ОСОБА_6 відмовлено у направленні матеріалів відносно нього до суду для застосування ст. 81 КК України (а.с. 24).
Посилання засудженого на те, що судом першої інстанції не враховано та не в повній мірі досліджено матеріали його особової справи, колегія суддів вважає безпідставними та погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що процес виправлення ОСОБА_6 не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання у виді позбавлення волі перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в інших умовах без ізоляції від суспільства.
Колегія суддів звертає увагу, що поведінка засудженого ОСОБА_6 може свідчити лише про належне дотримання ним умов відбуття покарання, а не про сумлінність його поведінки, тому наявність у засудженого двох заохочень є недостатнім для оцінки ставлення до праці засудженого.
Суд першої інстанції належним чином, вмотивовано та обґрунтовано надав оцінку усім обставинам в їх сукупності і дійшов правильного висновку про те, що сумлінне виконання засудженим своїх прямих обов`язків та відсутність не погашених стягнень ще не підтверджує того, що він повністю став на шлях виправлення, що відповідає матеріалам справи і з чим погоджується колегія суддів.
Доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що він є інвалідом другої групи та має серцевий порок після операції на серці не є підставою, передбаченою ст. 81 КК України, яка вказує на те, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, оскільки вказані обставини не перешкоджають сумлінній поведінці апелянта і такому ж відношенню до праці, в межах можливостей стану його здоров`я.
Посилання засудженого на те, що залучений судом першої інстанції захисник ОСОБА_8 не має права на зайняття адвокатською діяльністю в Україні, оскільки в Єдиному реєстрі адвокатів України відсутня інформація про те, що він є адвокатом, колегія суддів не вважає слушними, оскільки засудженим було невірно зазначено прізвище адвоката, замість правильного ОСОБА_10 зазначено ОСОБА_11 , в той час як інформація про адвоката ОСОБА_8 наявна в Єдиному реєстрі адвокатів України.
Не знаходять свого підтвердження і доводи засудженого про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону у зв`язку з ненаданням можливості засудженому виступити з останнім словом, оскільки передбачена розділом VІІІ КПК України, зокрема статтею 539 КПК України процедура розгляду питань, що виникають під час виконання судових рішень є відмінною від судового розгляду кримінального провадження по суті та не передбачає, відповідно, стадії виступу засудженого з останнім словом.
Аудіозаписом судового засідання від 23.01.2020 року підтверджено, що судом першої інстанції надавалась сторонам можливість вільно, без обмеження у часі, висловлювати свої доводи та заперечення з приводу поданого клопотання та безпосередньо досліджувались письмові докази, які надавались в його обґрунтування. Перешкод судом у обстоюванні заявлених сторонами позицій будь-кому з учасників процесу не чинилось.
Таким чином, судовий розгляд зазначеного клопотання було здійснено та проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення і не вбачає підстав для його скасування з викладених в апеляційній скарзі мотивів.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: