Постанова Іменем України
13 лютого 2020 року

м. Київ
справа № 727/10607/17

провадження № 51-8628км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 19 червня 2018 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001562, щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ст. 395 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2018 року ОСОБА_7 засуджено:

за ч. 2 ст. 185КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців;
за ст. 395 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

Апеляційний суд Чернівецької області ухвалою від 19 червня 2018 рокузалишив вирок суду першої інстанції без змін.
За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він 10 травня 2017 року в період часу з 19:00 до 21:00 шляхом вільного доступу таємно повторно викрав майно потерпілого ОСОБА_8 з гаража, розташованого на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , внаслідок чого заподіяв потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 10 000 грн.
Крім того, ОСОБА_7 , якому згідно з постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 березня 2017 року було встановлено адміністративний нагляд відповідно до п. «в» ст. 3 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» строком на 1 рік, зокрема, заборонено змінювати місце проживання без дозволу Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області, у червні 2017 року самовільно без дозволу відповідного органу залишив місце свого проживання на АДРЕСА_3 та оселився на АДРЕСА_4 , внаслідок чого порушив правила адміністративного нагляду.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить вимогу про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушення кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого. Вказує на недоведеність наявності об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, оскільки розмір матеріальної шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_8 , не був встановлений експертним шляхом, а іншими доказами вартості викраденого майна не підтверджено. Зазначає, що покарання, призначене ОСОБА_7 , є несправедливим внаслідок суворості, та вважає, що достатнім та необхідним для виправлення засудженого є покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Вказує, що наведені порушення залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції, а ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор вважав, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 395 КК не оспорюються в касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 .
Що стосується доводів захисника про незаконність засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК, зокрема, через те, що розмір матеріальної шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_8 , не був встановлений експертним шляхом, то слід взяти до уваги таке.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Стаття 242 КПК містить перелік випадків, коли слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи. Зокрема, за змістом п. 6 ч. 2 цієї статті експертиза має бути проведена для визначення розміру матеріальних збитків, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням.
Згідно зі змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК) збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 25 листопада 2019 року (справа № 420/1667/18, провадження № 51-10433кмо18), обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч. 1 ст. 242 КПК у редакції Закону № 1261-VII); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч. 2 цієї норми.
Імперативність п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК у редакції Закону № 1261-VII щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.
З матеріалів справи видно, що потерпілий ОСОБА_8 як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні чітко вказав вартість викраденого у нього майна.
Суди нижчих інстанцій визнали ці докази достовірними.
Вирішення питання про достовірність доказів відповідно до вищезазначених положень ст. 433 КПК не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Сторона захисту, зазначивши в касаційній скарзі про необхідність проведення експертизи для визначення вартості майна, не обґрунтувала підстави для її призначення з огляду на вказані положення п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК та ст. 22 ЦК, не поставила під сумнів достовірність показань потерпілого в цій частині.
За таких обставин доводи касаційної скарги про наявність істотних порушень КПК є неспроможними.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання аналогічні доводам у його апеляційній скарзі. Вони були перевірені судом апеляційної інстанції, який визнав такі доводи необґрунтованими, мотивувавши свій висновок належним чином.
Погоджуючись із правильністю рішення суду першої інстанції в частині призначення покарання, апеляційний суд взяв до уваги, що суд першої інстанції при обранні ОСОБА_7 покарання врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, які впливають на покарання. Зокрема, суд взяв до уваги, що ОСОБА_7 раніше був неодноразово засуджений за скоєння умисних корисливих злочинів, вчинив новий злочин, маючи не зняту і не погашену судимість, позитивно характеризується, розкаявся у вчиненому, частково відшкодував шкоду потерпілому. Урахувавши наведені обставини, суд дійшов висновку про необхідність обрати засудженому покарання в межах санкцій, передбачених ч. 2 ст. 185 та ст. 395 КК, що, на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Вважати його явно несправедливим внаслідок суворості, а також для обрання покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, підстав немає.
Під час розгляду кримінального провадження апеляційний суд належним чином перевірив доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 , та, залишаючи скаргу без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_7 без змін, навів в ухвалі докладні підстави прийнятого рішення. Ухвала суду апеляційної інстанції повною мірою відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність або істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні не допущено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 19 червня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3