ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/221/20 Справа № 711/7415/19 Категорія: ст. 82 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддів за участю: секретаря судового засыдання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
прокурораОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням в порядку ст. 537, 539 КПК України, -

в с т а н о в и л а :

Вироком апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 69, п. «а» ст.93, ст.17, п. «а», «г» ст. 93, ч.3 ст. 142 КК України. На підставі ч.1 ст. 42 КК України (в редакції Закону від 1960 року) за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворих покарань більш суворим, призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 16.09.2004 залишено без змін вирок апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 в частині, що стосується ОСОБА_7 . Тобто вказаний вирок суду набрав законної сили 16.09.2004.

12.09.2019 засуджений ОСОБА_7 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Клопотання мотивує тим, що на його думку передбачена законодавством можливість помилування Президентом України засуджених до довічного позбавлення волі є формалізованою, у зв`язку з чим посилаючись на практику ЄСПЛ просить заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

27.11.2019 ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, оскільки відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі. Крім того, місцевим судом зазначено про те, що згідно ч.1 ст. 87 КК України стосовно ОСОБА_7 можливе застосування помилування Президентом України, у зв`язку з чим його права ніяким чином не порушуються.

Не погоджуючись з ухвалою суду, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи її незаконною, просив скасувати та направити справу на новий судовий розгляд.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що місцевим судом належним чином не досліджено доводи його клопотання. Вважає, що чинне законодавство не обмежує засуджених до довічного позбавлення волі осіб звертатися до суду з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, що узгоджується з практикою ЄСПЛ.

Заслухавши суддю-доповідача, думку засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які наполягали на задоволенні апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 370 КПК України рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Ухвала Придніпровського районного суду м. Черкаси вказаним вимогам відповідає.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 вироком Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 був засуджений за ст. 69, п.п. «а» ст. 93, ст. 17, п.п. «а», «г» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 42 КК України (в редакції закону 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 16.09.2004 вирок Апеляційного суду Черкаської області в частині, що стосується ОСОБА_7 залишено без змін.

Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 - умовно-дострокове звільнення має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених, а також - для попередження здійснення нових злочинів. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч.2 ст.81 КК України). Рішення в питанні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання можна приймати лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого, з`ясування питання про ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, про його участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його намірів на майбутнє, зокрема, наявності бажання і реальної можливості залучення до праці при поверненні додому, тощо.

Як вбачається з ч.3 ст. 81 КК України обов`язковою умовою для можливості звільнення засуджених від відбування покарання умовно-достроково є фактичне відбуття ними певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненого ними злочину, при цьому ст. 51 КК України, передбачено, що позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі є різними видами покарань, у зв`язку з чим місцевим судом зроблено вірний висновок про те, що застосування інституту умовно-дострокового звільнення до засуджених до довічного позбавлення волі законодавцем не передбачена.

Також ч.3 ст. 82 КК України вказує, що умовами застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є те, що засуджений став на шлях виправлення.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно вимог Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, та застосовується до осіб, які відбувають покарання на певний строк. При цьому головною умовою прийняття рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.

Положення про те, що засуджений став на шлях виправлення означає, що його зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків у період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання.

Враховуючи вище викладене, а також положення ч. 4 ст. 82 КК України, місцевим судом обґрунтовано зазначено про те, що інституту заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавцем не передбачена.

Засуджений ОСОБА_7 як в апеляційній скарзі, так і в своєму первинному клопотанні, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, вказує на те, що він заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, незважаючи на те, що чинним законодавством України не передбачено застосування вказаних інститутів до особи засудженої до довічного позбавлення волі.

Вказані обставини були предметом перевірки місцевого суду, який мотивовано зазначив про те, що ч.1 ст. 87 КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, який в своєму рішенні у справі «Laszlo Magyar проти Угорщини» від 20 травня 2014 року висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

Посилання ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на недотримання судом першої інстанції положень ст. 28 Конституції України, ст. 3 Конвенції з прав людини та неврахування рішення ЄСПЛ у справі «Петухов проти України -2», колегія суддів оцінює критично.

Так, 12.05.2019 ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Петухов проти України - 2» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій Державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду у тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

Водночас, відсутність спеціальних норм щодо підстав і порядку розгляду таких питань судами не є перешкодою для звернення з відповідним клопотанням до суду, оскільки право на це гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 55 Конституції України та ст.. 8 КПК України.

Мета судового розгляду, таким чином, є легітимною, інтереси захисту конвенційних та конституційних прав особи судом вимагають від судів приймати до розгляду такі питання, не зважаючи на відсутність відповідного правового інституту.

За положеннями ч. 5,6 ст. 9 ч. 1 ст. 7 КПК України суд у таких випадках повинен застосувати загальні засади кримінального провадження і розглянути клопотання.

Доводи засудженого ОСОБА_7 про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноту судового розгляду є необґрунтованими.

Як вже вказувалось у кримінальному та процесуальному законах України відсутні нормативні описання гіпотетичних ситуацій, критерії оцінки і правила, з якими можна було б зіставити факти справи і дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення клопотання про дострокове звільнення особи, засудженої до довічного позбавлення волі чи заміну йому покарання більш м`яким.

З власної ініціативи суд не міг витребувати якусь іншу інформацію, оскільки: по-перше, законом не визначено, які дані можуть бути підставою для висновку про необхідність дострокового звільнення особи, ув`язненої довічно; по-друге, таке клопотання в матеріалах провадження відсутнє.

Тому суд першої інстанції міг діяти тільки в межах загальних засад кримінального провадження (ст. 7 КПК України) і відповідних дискрецій суду та був позбавлений можливості збирати, оцінювати дані і прийняти рішення про можливість та необхідність дострокового звільнення ОСОБА_7 чи заміну йому покарання більш м`яким. Для цього є принцип змагальності сторін і можливість його реалізації суд забезпечив.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з доводами засудженого ОСОБА_7 про те, що він заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки це спростовується наведеними вище фактичними даними.

Засуджений ОСОБА_7 не позбавлений можливості реалізувати свої права в частині заміни йому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років в порядку, передбаченому ст. 87 КК України, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів вважає, що підстави для скасування ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2019 року, яка є законною та обґрунтованою, і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, як того просив засуджений ОСОБА_7 , - відсутні.

Керуючись ст. 392, 404, 405, 407, 418, 419,537, 539 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням в порядку ст. 537, 539 КПК України, - залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 3 х місяців з дня проголошення ухвали.

Головуючий :

Судді :