УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/37/20

Провадження №: 1-кс/755/18/20

"09" січня 2020 р.

м. Київ

слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за учасю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , особи, яка подала скаргу адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ТОВ «Київський республіканський АВТОЦЕНТР» на бездіяльність слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006376 від 30.07.2019, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений Кримінальним процесуальним кодексом України строк, установила:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

Адвокат ОСОБА_3 , діючи в інтересах ТОВ «Київський республіканський АВТОЦЕНТР», звернувся зі скаргою до слідчого судді цього місцевого суду, в порядку ст. 303 КПК України, з урахуванням уточнених у судовому засіданні вимог, на бездіяльність слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, у рамках вказаного кримінального провадження, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений Кримінальним процесуальним кодексом України строк, оскільки після отримання суб`єктом оскарження його клопотання, що було подане, у порядку ст. 220 КПК України, останнє, у строки регламентовані вказаною статтею зазначеного Кодексу, не розглянуто.

Встановлені обставини із посиланням на докази

У провадженні Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві знаходиться кримінальне провадження унесене до ЄРДР 30.07.2019 за № 0006376 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, за повідомленням гр. ОСОБА_3 , з приводу самоправних дій невстановленою досудовим розслідуванням особою.

У рамках даного кримінального провадження, адвокатом ОСОБА_3 в інтересах ТОВ «Київський республіканський АВТОЦЕНТР» 18.12.2019 до СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві подано клопотання в порядку ст. 220 КПК України щодо допиту осіб, які, на його думку, причетні до скоєння кримінального правопорушення з підстав, вказаних у самій заяві про злочин.

На час звернення до слідчого судді з цією скаргою жодної відповіді, в порушення вимог ст. 220 КПК України, особі, яка звернулася зі скаргою, не надано, що остання розцінює як відмову в його задоволенні та вважає таку бездіяльність слідчого незаконною.

На час розгляду скарги слідчою суддею не установлені дані про розгляд цього звернення.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 доводи скарги підтримав, просив зобов`язати слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0006376 від 30.07.2019, розглянути подане в порядку ст. 220 КПК України клопотання від 18.12.2019 щодо допиту ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з прийняттям відповідного рішення.

Прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_4 у судовому засіданні не заперечував щодо зобов`язання слідчого в межах наданих повноважень розглянути вказане клопотання, зауважуючи про безпідставність тверджень особи, яка подала скаргу, щодо відмови слідчим у задоволенні такого клопотання за результатами його розгляду, як зазначено нею у змісті самої скарги.

Слідчий, бездіяльність якого оскаржується, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи згідно положень ст. 135 КПК України, у судове засідання не з`явився, тож слідча суддя з урахуванням норм ст.ст. 22, 26, ч. 3 ст. 306 КПК України та строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті та, заслухавши думку сторін кримінального провадження, проаналізувавши наявні матеріали приходить до наступного.

Мотиви, з яких виходила слідча суддя при постановленні ухвали, і положення закону, яким вона керувалася

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України суди, як і інші органи державної влади, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розподіл функцій між державними органами і посадовими особами як елемент системи стримувань і противаг є фундаментальним принципом демократичної організації держави.

Однією з форм вираження цього принципу у кримінальному судочинстві є змагальність і диспозитивність як загальні засади кримінального провадження.

Згідно зі статтею 22 КПК України змагальність передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими зазначеним Кодексом.

У цій же статті закріплено заборону покладення у кримінальному провадженні функцій державного обвинувачення, захисту та судового розгляду на один і той самий орган чи службову особу. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Диспозитивність відповідно до положень статті 26 КПК України полягає в тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, як і суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що віднесені до його повноважень зазначеним Кодексом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

При цьому, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)).

Реалізація такого права має здійснюватися заявником з урахуванням того, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Завданням слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, частини п`ятої статті 21 Закону України № 1402-VIII є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування.

Вичерпний перелік рішень, дій та бездіяльності слідчого, прокурора, які можуть бути оскаржені до слідчого судді під час досудового розслідування, наведено в частині першій статті 303 КПК України.

Зокрема, предметом такого оскарження є бездіяльність слідчого, прокурора у формі нездійснення процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, відповідно за зверненням заявника, потерпілого, його представника чи законного представника, підозрюваного, його захисника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільця тимчасово вилученого майна, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування (п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України).

У розумінні статті 303 КПК України нездійснення процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк, може вважатися протиправною бездіяльністю й оскаржуватися до суду лише у випадках, коли: 1) слідчий або прокурор наділені обов`язком учинити певну процесуальну дію; 2) така процесуальна дія має бути вчинена у визначений КПК строк; 3) відповідна процесуальна дія слідчим чи прокурором у встановлений строк не вчинена.

Таким чином, наведена норма дозволяє звернутися до суду зі скаргою не на будь-яку бездіяльність, а лише щодо обов`язків, строк виконання яких чітко регламентований кримінальним процесуальним законодавством.

Порядок розгляду клопотань під час досудового розслідування врегульовано статтею 220 КПК України. Відповідно до цієї статті клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.
Бездіяльність як предмет судового оскарження має місце тоді, коли в установлений статтею 220 КПК України термін слідчий, прокурор не виконує дій, визначених цією статтею як обов`язкові, - не повідомляє особу, яка заявила клопотання, про результати його розгляду та/або не приймає жодного з альтернативно можливих рішень - не задовольняє клопотання і не виносить мотивованої письмової постанови про відмову у його задоволенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2019 в провадженні № 11-945сап18).

У цій ситуації, як вбачається зі змісту самої скарги, адвокат ОСОБА_3 просить визнати незаконною бездіяльність слідчого, яка полягає у відмові в задоволенні клопотання поданого в порядку ст. 220 КПК України щодо допиту в межах кримінального провадження №0006376 від 30.07.2019, та зобов`язати слідчого задовольнити останнє.

Відомостей щодо прийняття слідчим рішення за наслідками розгляду вищезазначеного клопотання, зокрема про відмову в його задоволенні, слідчій судді сторонами кримінального провадження не представлено.

Разом з тим, із досліджених матеріалів скарги та встановлених у судовому засіданні обставин справи, з огляду на уточнені вимоги скаржника слідує, що адвокат ОСОБА_3 посилається саме на порушення положень ст. 220 КПК України, оскільки після подачі ним до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві 18.12.2019 клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, а саме допиту, в рамках кримінального провадження №0006376 від 30.07.2019, заявник жодної відповіді на вказане клопотання досі не отримав.

Тобто, у даному випадку оскаржується бездіяльність слідчого з підстави, передбаченої саме п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України нездійснення інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк - залишення клопотання заявника поданого в порядку ст. 220 КПК України без процесуального реагування.

Відповідно до ст. 110 КПК рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод», Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (п. 1) Україна визнала обов`язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

У п. 33 Рішення ЄСПЛ у справі «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27.10.1993 року та у п. 38 Рішення ЄСПЛ у справі «Аnkel v. Switzerland» від 23.10.1996 року закріплено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

У п. 134 Рішення ЄСПЛ «Генадій Науменко проти України», п. 168 рішення у справі «Айдин проти Туреччини», п. 75 «Афанасьєв проти України», п. 207 рішення у справі «Ічаба проти Швейцарії» та багатьох інших рішеннях ЄСПЛ встановлено, що засіб правового захисту відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Право на ефективний засіб правового захисту») повинен бути ефективним на практиці, як і в теорії, у тому сенсі, що користуванню засобами захисту не повинно чинитися перешкод діями або бездіяльністю органів влади держави.

У цьому випадку, як убачається з матеріалів провадження суб`єктом оскарження порушено передбачений порядок розгляду звернення заявника.

З урахуванням того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).

Та того, що в цій справі, така процедура в частині послідовності (кроків) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій дотримана не була.

Суб`єкт оскарження будучи вільним у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України, правом на надання письмових заперечень до суду, з зазначенням належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 84-86 КПК України, які б в той чи інший спосіб спростовували або ж підтверджували доводи особи, що подала скаргу, не скористався.

Що вказує на те, що, у цій справі, заявнику у користуванні засобами захисту чиняться перешкоди бездіяльністю органів влади держави, що є неприпустимим.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Згідно п. 17 указаного узагальнення ВССУ судом касаційної інстанції констатується, що неоднаково у судовій практиці вирішується питання формулювання резолютивної частини ухвал слідчих суддів, постановлених за результатами розгляду скарг на рішення прокурора та відімчається, що формулювання резолютивної частини в таких випадках залежить від конкретного предмета розгляду: якщо слідчим чи прокурором не було належним чином розглянуто питання про застосування заходів безпеки, то у такому випадку слідчий суддя може їх зобов`язати відповідне питання розглянути; якщо ж таке питання було розглянуте і особі було необґрунтовано відмовлено в застосуванні заходів безпеки, то у такому випадку слідчий суддя уповноважений зобов`язати відповідальну особу такі заходи застосувати.

У цій ситуації, має місце саме перший випадок (якщо слідчим чи прокурором не було належним чином розглянуто питання, то у такому випадку слідчий суддя може їх зобов`язати відповідне питання розглянути).

Згідно положень глави 19 КПК України, усі питання, пов`язані із здійсненням кримінального провадження, вирішує слідчий, в провадженні якого таке знаходиться та/або процесуальний керівник (прокурор).

Відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Тобто, у контексті даної справи, слідчий не зобов`язаний беззастережно задовольнити клопотання, однак він зобов`язаний розглянути його в порядку і строки, визначені ст.ст. 110, 220 КПК України.

Крім того, слід відзначити, що наведений у ч. 2 ст. 307 КПК України перелік змісту ухвал, що постановляються слідчим суддею за наслідками розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора є вичерпним, і не передбачає визнання незаконною бездіяльності відповідальних осіб.

За таких обставини, слідча суддя, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, які їй відомі на час розгляду скарги, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання вчинити дію за клопотанням згідно ст. 220 КПК України, так як такий спосіб захисту порушених прав є єдино ефективним засобом юридичного захисту в національному органі у світлі норм ст. 307 даного Кодексу.

З цих підстав слідча суддя, керуючись ст.ст. 303-307, 369-372, 376, 534 КПК України, постановила:

cкаргу задовольнити частково.

Зобов`язати слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, який здійснює досудове розслідування у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006376 від 30.07.2019, вчинити одну з дій, передбачених ст. 220 КПК України (клопотання задовольнити або відмовити у його задоволенні шляхом постановлення умотивованої постанови) за клопотанням адвоката ОСОБА_3 в інтересах ТОВ «Київський республіканський АВТОЦЕНТР» від 18 грудня 2019 року (подано до УП 18.12.2019) в строки, визначені ст. 220 даного Кодексу, та з урахуванням положень ст.ст. 28, 110, 223, 224 КПК України.

В іншій частині у задоволенні скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Слідча суддя: ОСОБА_8