Житомирський апеляційний суд
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження № 295/12735/18 за апеляційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відсутністю підстав,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою замінити покарання у виді довічного позбавлення волі призначене йому вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.08.2001 року на більш м`яке, у виді 15 років позбавлення волі, а враховуючи що він вже відбув вказаний строк повністю, звільнити його від подальшого відбування покарання. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою без повного та всебічного дослідження обставин справи. Зазначає, що суд першої інстанції порушив його права та розумні строки розгляду справи, оскільки розгляд клопотання від 24.09.2018 року тривав більше року, тоді як законом передбачено розгляд такого клопотання на протязі 10 діб з дня його надходження. Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки викладеним в його клопотанні доводам на користь можливості його звільнення на підставі вказаних в клопотанні норм права та практики Європейського суду з прав людини. Стверджує, що подальше його ув`язнення є протиправним, оскільки порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про звільнення від покарання, в обґрунтування якого зазначив, що до нього мають бути застосовані положення Конвенції з прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини, що пом`якшують покарання та іншим чином поліпшують становище засудженого. Вважає, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає стандартам Конвенції, є незаконним, тому має бути замінене на більш м`яке, а саме на 15 років позбавлення волі, а оскільки він вже відбув більше 15 років призначеного покарання, тому його слід звільнити від подальшого відбуття покарання, обмежившись вже відбутим строком.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 засуджений вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.08.2001 року за ст. ст. 17 ч.2 93 п. «з», 93 п.п. «ж,з», 145 ч.2, 215-3 ч.1, 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Ухвалою Верховного Суду України від 22.01.2002 року вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.08.2001 року щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.
На даний час засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ "Житомирська виправна колонія №8».
З врахуванням того, що Конституція України та закони України не передбачають заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а також положень ст.87 КК України, якою встановлено, що особи, які засуджені до довічного позбавлення волі, мають право на помилування після відбуття певного строку покарання, інших умов звільнення від відбування покарання діючим Кримінальним кодексом України на даний час не передбачено, суд першої інстанції дійшов висновку відмову у задоволенні клопотання засудженого.
Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_8 та його захисника в підтримання апеляційної скарги з доповненнями, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги (з доповненнями) та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга з доповненнями задоволенню не підлягає з таких підстав.

Під час апеляційного розгляду засуджений ОСОБА_8 погодився з думкою прокурора про відсутність законних підстав для звільнення його від відбування покарання, оскільки йому відомо, що законами України не передбачено таке звільнення та заявив клопотання про зарахування йому в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення за вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.08.2001 року.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.08.2001 року за ст. ст. 17 ч.2 93 п. «з», 93 п.п. «ж,з», 145 ч.2, 215-3 ч.1, 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю (а.п. 6-11).
Ухвалою Верховного Суду України від 22.01.2002 року вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.08.2001 року щодо ОСОБА_8 залишено без зміни (а.п. 12).
З наведеного слідує, що за вчинені ОСОБА_8 у 1998 році злочини, передбачені пунктами «ж, з» статті 93 Кримінального кодексу України в редакції 1960 року, санкцією вказаної частини статті передбачалось покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.
Отже, призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.
Проаналізувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років та звільнення від відбування такого покарання, чинним законодавством України не передбачена.
Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо незаконності ухвали суду.
Вказання апелянтом на те, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції, колегія суддів вважає безпідставними.
Аналіз практики ЄСПЛ, в тому числі того рішення, на яке посилається засуджений, свідчить про наступне:
- в пункті 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням на численні рішення у справах ЄСПЛ.
Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.
Крім того, згідно п. 104 вказаного рішення, ЄСПЛ наголосив, що питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики;
- в справі «Вінтер проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ зазначив, що в контексті довічного позбавлення волі ст. 3 ЄКПЛ повинна тлумачитись як така, що потребує зменшення покарання, у сенсі перегляду, яке дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи є суттєві зміни у засудженого, та що у ході покарання було зроблено такий прогрес у виправленні, що тривале тримання у ізоляції не може бути виправдано пеналогічними підставами (п.119). В п.120 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслює, що, приймаючи до уваги розсуд, який повинен бути наданий Державами, що домовляються у питаннях кримінального правосуддя та ухвалення вироку (п.п. 104, 105 цього рішення), вказівки влади, яка повинна робити такий перегляд, не є необхідними. З цієї ж причини ЄСПЛ не зобов`язаний вирішувати коли цей перегляд повинен проводитись. Суд також відмічає, що порівняння міжнародно-правових матеріалів, що є в нього, демонструє явну підтримку механізму, що гарантує перегляд, не пізніше чим через 25 років відбуття довічного покарання з наступними періодичними переглядами після цього (див. п.п. 117, 118 цього рішення);
- у п. 193 рішення «Пєтухов проти України (№2)» суд наголосив, що держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі, не означає, що воно протирічить ст. 3 ЄКПЛ, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого; п.194 цього рішення вказує на системну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст. 3 ЄКПЛ передбачає, що для належного виконання даного рішення Держави відповідача може потребувати створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецендентному праві ЄСПЛ.
Колегія суддів вважає, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в клопотанні та апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, але на теперішній час в Україні існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.
Вимога апелянта про зміну або скасування вироку суду щодо нього не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону та не може бути предметом судового розгляду при прийнятті рішення по заявленому клопотанню про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років та звільнення від відбування покарання.
Клопотання заявлене апелянтом в суді апеляційної інстанції про зарахування йому в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення за вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.08.2001 року не є предметом даного апеляційного розгляду, оскільки в суді першої інстанції розглядалось лише клопотання про звільнення від відбування покарання і рішень щодо зарахування строку попереднього ув`язнення не приймалось.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що засуджений ОСОБА_8 не позбавлений можливості звернутися до місцевого суду в порядку ст. 539 КПК України з клопотанням про зарахування йому в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення.

На підставі викладеного, ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відсутністю підстав без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: