Постанова
Іменем України
03 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 570/4635/16-к
провадження № 51-8504км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
засудженого
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 на вирок Корецького районного суду Рівненської області від 06 липня 2018 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007927, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2013 року за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 9, ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вищевказаним вироком ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 9 ч. 2 ст. 115 КК на строк 10 років із конфіскацією майна; за ч. 3 ст. 185 КК на строк 5 років; на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань на строк 11 років із конфіскацією майна; на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2013 року до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна.
Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 21 червня 2016 року і на підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано йому строк попереднього ув`язнення у строк покарання з указаної дати по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року день за день відповідно.
Стягнуто з ОСОБА_7 : на користь ОСОБА_8 11 455,10 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; на користь ОСОБА_9 24 086,20 грн, 250 000 грн, 275,60 грн у рахунок відшкодування матеріальної, моральної шкоди та судових витрат відповідно; на користь комунального закладу «Рівненська обласна клінічна лікарня» 9152,22 грн у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілої.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він у період із 19:00 25 грудня 2015 року по 18:00 27 грудня 2015 року шляхом віджиму вікна проник до квартири АДРЕСА_2 , звідки повторно таємно викрав належні ОСОБА_8 1600 грн, ноутбук, мобільний телефон, шуруповерт, 6 карт пам`яті, картрідер, сувенірні карти, 10 пляшок алкогольних напоїв та 10 ювелірних виробів із золота та срібла, а всього майна на загальну суму 12 466,10 грн.
Він же 20 червня 2016 року близько 03:00, знаходячись разом із ОСОБА_9 у приміщенні магазину «Сейм» на вул. Відінській, 38 у м. Рівному, скориставшись тим, що остання відволіклась, узяв із прилавку ключ, відкрив та проник у приміщення алкогольного складу магазину, де знайшов ключ від сейфа, відкрив його та повторно таємно викрав з указаного сховища 1224,40 грн, 29 190 грн, 28 570 грн, які належали відповідно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а всього грошей на загальну суму 58 984,40 грн.
Надалі ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що ОСОБА_9 може викрити його у вчиненні крадіжки, з метою недопущення цього і для приховання вказаного злочину, вирішив убити останню. Для цього ОСОБА_7 на автомобілі привіз ОСОБА_9 за межі с. Бармаки Рівненського району Рівненської області, зупинився на узбіччі автодороги Бармаки-Городище, провів потерпілу на відкриту ділянку місцевості та тричі вистрілив їй у шию з невстановленого предмета, схожого на бойовий пістолет, еластичними кулями несмертельної дії калібру 9 мм, а після того, як ОСОБА_9 упала на землю, завдав їй 2 ударів ножем у шию, заподіявши тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, у виді проникаючих поранень шиї з пошкодженням трахеї, верхньої третини стравоходу тощо. Виконавши усі дії, які ОСОБА_7 вважав необхідними вчинити для доведення злочину до кінця, помилково вважаючи, що від отриманих тілесних ушкоджень потерпіла померла, він залишив місце вчинення злочину, не закінченого з причин, що не залежали від волі засудженого, оскільки ОСОБА_9 змогла підвестися та звернулася за допомогою до інших осіб.
Апеляційний суд частково задовольнив апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_7 , вирок місцевого суду змінив у частині визначення порядку зарахування обвинуваченому строку відбуття покарання, додатково зарахував йому у строк відбуття покарання попереднє ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 21 червня 2017 року по 14 лютого 2019 року, а в решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на недоведеність винуватості, неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність порушують питання про скасування вищезазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Автори касаційних скарг стверджують, що місцевий суд обґрунтував свій вирок суперечливими показаннями потерпілої, протоколами слідчих дій, складеними з порушенням вимог статей 104-107, 229 КПК (за відсутності понятих, спеціаліста, ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку житла потерпілих та свідків, огляд за фотознімками без речей, які пред`являються для упізнання тощо), висновками експертиз (які є неконкретними, побудованими на припущеннях, похідними від недопустимих доказів) та іншими неналежними доказами (рапорт працівника поліції, довідка про опрацювання інформації від ПрАТ «Київстар»), або ж такими, яких суд безпосередньо не досліджував у судовому засіданні (довідка про опрацювання інформації по факту крадіжки на вул. Дорошенка, 57). Місцевий суд не розглянув клопотання сторони захисту про визнання доказів недопустимими, не дослідив усіх речових доказів, не допитав свідків, не викликав потерпілих на судові дебати, й за наявності для того підстав не закрив кримінальне провадження, а апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення, не усунув їх, безпідставно відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, не надав вичерпних відповідей на доводи скарг, через що рішення цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали подану касаційну скаргу, а прокурор заперечувала проти її задоволення, просила оскаржені судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду, на що посилаються захисник та засуджений у касаційних скаргах, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 9, ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК, ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Такі висновки місцевий суд обґрунтував показаннями, наданими в суді потерпілими ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , спеціалістами ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , даними протоколів слідчих дій, аналітичними довідками за результатами з`єднань мобільних терміналів, висновками судових експертиз та іншими письмовими доказами.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 9, ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК.
Зокрема, потерпіла ОСОБА_9 надала показання про те, як вона увечері 19 червня 2016 року зустрілася зі своїм знайомим ОСОБА_7 , разом проводили час у магазині «Сейм», де засуджений почав її безпричинно душити, а коли вона на 10-15 хвилин відлучилася до вбиральні, ОСОБА_7 сам залишився в магазині, де знаходився сейф із виручкою, знаючи, де лежать ключі від сейфу. Згодом, коли потерпіла закрила магазин, ОСОБА_7 вивіз її за м. Рівне та намагався вбити, застосовуючи пістолет та ніж, але вона вижила та самостійно дісталася до найближчого населеного пункту, де звернулася за допомогою до мешканців одного з будинків. Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що такі показання потерпіла надавала під час досудового розслідування, та надалі підтвердила їх у суді. Про те, що виручка зберігалась у сейфі, повідомили, окрім ОСОБА_9 , також інші продавці магазину ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .
Місцевий суд, спростовуючи твердження сторони захисту про невинуватість, обґрунтовано визнав показання потерпілої ОСОБА_9 послідовними й такими, що співпадають між собою, не містять істотних суперечностей, і підстав не довіряти їм у суду першої інстанції не було.
Ретельно перевірив місцевий суд і заяву засудженого про алібі. При цьому показання свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_32 та ОСОБА_33 обґрунтовано були відкинуті судом першої інстанції як непослідовні, суперечливі й такі, що надані родичами та знайомою засудженого.
Доводи сторони захисту про недопустимість протоколів, складених за результатами проведених у кримінальному провадженні слідчих дій, є необґрунтованими з огляду на таке.
Так, для проведення 27 грудня 2015 року огляду квартири потерпілого ОСОБА_8 органу досудового розслідування непотрібно було отримувати дозвіл слідчого судді, оскільки такий огляд проведено на підставі письмової заяви потерпілого (т. 1, а.п. 31-36), тобто вимог ч. 1 ст. 233, ч. 2 ст. 234 та ч. 2 ст. 237 КПК під час проведення указаної слідчої дії не було порушено. На цих же підставах допустимим доказом є протокол огляду будинку свідка ОСОБА_34 , за допомогою до якого ОСОБА_9 звернулася після вчинення злочину щодо неї (т. 2, а.п. 121-123).
За змістом ч. 7 ст. 233 КПК слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для проведення таких слідчих дій: пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи, обшуку або огляду житла чи іншого володіння особи, обшуку особи. Запрошувати понятих для участі в інших процесуальних діях є правом, а не обов`язком, слідчого або прокурора. Тобто залучення понятих під час додаткових оглядів предметів за участю потерпілого 16-го та 17 серпня 2016 року, на чому наголошує захист, не було обов`язковим.
Пред`явлення ОСОБА_8 речей для впізнання 22 червня 2016 року проведено з дотриманням вимог ст. 229 КПК.
Таким, що складений із дотриманням вимог статей 104, 105 КПК є і протокол обшуку автомобіля Opel, д.н.з. НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_7 (т. 1, а.п. 167-181). Указаний документ підписано слідчим ОСОБА_26 , спеціалістом ОСОБА_30 , понятими ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , які в місцевому суді підтвердили факт проведення зазначеної слідчої дії та розповіли обставини її проведення. В ході обшуку були виявлені та вилучені, зокрема, волосся, сліди бурого кольору та інші сліди й речі, які було упаковано й передано для проведення експертиз. Оскільки сліди були вилучені під час обшуку, додатково звертатися із клопотанням до суду з метою отримання дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів, на чому наголошує захист, необхідності не було. В ухвалі слідчого судді від 07 червня 2016 року про дозвіл на проведення обшуку вказаного автомобіля зазначено прізвище його власника ОСОБА_31 , обшук проведено в межах кримінального провадження № 0007927 щодо ОСОБА_35 (який 27 лютого 2016 року при одруженні змінив прізвище на ОСОБА_36 , т. 4, а.п. 130), тобто щодо однієї і тієї ж особи. Вказану слідчу дію, всупереч доводам засудженого, проведено за участі захисника ОСОБА_37 , який також підписав протокол. Зауваження ОСОБА_7 у протоколі («оперативна група з працівниками карного розшуку виганяли з машини експертів і порпалися в машині, а потім щось вказували експертам») не вказує на якість порушення, а засвідчує, по суті, факт проведення обшуку, зауважень до проведення якого в інших учасників, зокрема й понятих, не виникло. Підстав для визнання недопустимим як цього доказу, так і похідних від нього висновків експертів немає.
Підписаний як слідчим ОСОБА_38 , так і понятими ОСОБА_39 , ОСОБА_40 протокол огляду місця події від 20 червня 2016 року, під час якого оглянута місцевість поблизу с. Бармаків (т. 2, а.п. 129).
Необґрунтованими є доводи про недопустимість як доказу протоколу від 22 серпня 2018 року, згідно якого оглянуто планшет, з підстав порушення права на втручання у приватне життя, оскільки жодних особистих даних суд не поклав в основу вироку.
Висновки судово-товарознавчої експертизи від 09 вересня 2016 року № 3.2-1011/16, судово-медичних експертиз від 25 липня 2016 року № 757, від 05 вересня 2016 року № 757/Д-958 та інші експертизи у цьому кримінальному провадженні складено з дотриманням вимог статей 101, 102 КПК, підстав для визнання недопустимими цих доказів немає.
Необґрунтованими є також посилання сторони захисту на те, що довідки та інші письмові документи не можуть бути доказами, оскільки відповідно до ст. 84 КПК доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд установлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню.
Безпідставними є і доводи касаційних скарг про те, що суд послався у вироку як на доказ винуватості ОСОБА_7 на довідку про опрацювання інформації за фактом крадіжки на АДРЕСА_3 (т. 1, а.п. 122-129), яка не досліджувалася судом. Журналом та аудіозаписом судового засідання від 12 грудня 2017 року (т. 8, а.п. 160-163) підтверджено, що вказану довідку суд дослідив за участі спеціаліста ОСОБА_29 , котрий склав вказану довідку і надав суду та сторонам кримінального провадження вичерпну інформацію щодо змісту зазначеного документа.
Що стосується доводів касаційний скарг про те, що місцевий суд не розглянув клопотань захисника про визнання недопустимими ряду доказів, то оцінку допустимості відповідним доказам суд надав у нарадчій кімнаті при ухваленні вироку.
З журналу судового засідання від 05 липня 2018 року вбачається, що судові дебати було проведено за участі потерпілої ОСОБА_9 та представника потерпілого ОСОБА_41 (т. 8, а.с. 252-264). Проведення судових дебатів без участі інших потерпілих, яким було належним чином повідомлено про розгляд справи судом, не впливає на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень. До того ж самі потерпілі не оскаржували вироку суду на зазначених підставах.
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
З огляду на зазначену норму процесуального закону апеляційний суд обґрунтовано відмовив захиснику в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, оскільки захисник не обґрунтував, чому докази місцевим судом досліджені не повністю або з порушеннями (зокрема, які речові докази не досліджені, а свідки не допитані).
Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень ст. 405 КПК розглянув подані апеляційні скарги і дійшов правильного висновку, що вирок місцевого суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судами першої або апеляційної інстанцій при розгляді кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Покарання ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК та є справедливим.

На підставі наведеного Суд вважає, що при розгляді цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень норм процесуального та матеріального закону. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Корецького районного суду Рівненської області від 06 липня 2018 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційні скарги останнього та захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3