ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000436 від 25 листопада 2016 року,за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та доповненнями до неї заступника Генерального прокурора ОСОБА_10 на вирок Павлоградського Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2019 року щодо
ОСОБА_7 ,який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у сел. Усинське Усинського району Республіки Комі РФ, громадянина України, зареєстрованого адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України,-
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2019 року ОСОБА_7 визнано невинуватим за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення злочину обвинуваченим.
Згідно обвинувального акта, 28.05.2016 року в ході проведення обшуку місця проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , , в гардеробі на другому поверсі будинку, було виявлено та вилучено: набої калібру 7,62 мм у кількості 73 штуки, а також магазин від автомата, споряджений набоями калібру 7,62 мм у кількості 30 штук. Таким чином, за версією обвинувачення, у не встановлений слідством період часу ОСОБА_7 за невстановлених обставин у не встановленої слідством особи (матеріали стосовно якої, виділено в окреме провадження), не маючи передбаченого законом дозволу, діючи умисно, незаконно придбав і зберігав за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , набої військового (армійського) зразка калібру 7,62x39 мм з кулею «ЛПС» зі стальним сердечником у кількості 46 штук.
Крім того, відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 31 жовтня 2010 року на чергових місцевих виборах від Слов`янського району Донецької області обрано депутатом Донецької обласної ради від Партії регіонів. За час виконання своїх обов`язків, як депутата Донецької обласної ради, ОСОБА_7 , будучи активним прихильником проросійської політики та радикально налаштованим проти чинної влади в Україні, в порушення ст.ст. 2, 73 Конституції України підтримав вступ України до Митного Союзу, тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим, відкрито виступав за федералізацію та сприяв окупації Донецької області незаконними збройними формуваннями. При цьому обвинувачення вважає, що ОСОБА_7 , будучи політично активною особою, перебуваючи на посаді депутата Донецької обласної ради, стежив за ситуацією в країні, достовірно знав про порядок утворення і діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування в Україні, передбачений положеннями ст. ст. 118, 140, 141 Конституції України, Законом України «Про місцеві державні адміністрації», вимогами ст. 5 Конституції України, якими регламентовано, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування, ніхто не може узурпувати державну владу. Проте намагався при цьому чинити спротив мирним акціям протесту, які проходили на Майдані Незалежності в м. Києві та на території України в цілому наприкінці 2013 - на початку 2014 років. Так, з вищевказаною метою ОСОБА_7 протягом грудня 2013 - березня 2014 років, діючи спільно з народним депутатом України ОСОБА_11 (матеріали стосовно якого, виділено в окреме провадження), який також був активним прихильником проросійської політики та радикально налаштованим проти чинної влади в Україні, в порушення ст. ст. 2, 73 Конституції України підтримав вступ України до Митного Союзу, тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим, відкрито виступав за федералізацію та сприяв окупації Донецької області незаконними збройними формуваннями, агітував осіб, які проживають на території м. Слов`янська та Слов`янського району, виступити проти мирних акцій протесту в м. Києві та інших містах України, наполягав на необхідності від`єднання території Донецької області від України та проголошення її незалежності. Так, ОСОБА_7 , будучи фактичним власником ТОВ «Авто-Експрес», в лютому 2014 року, з метою перешкодити вищевказаним мирним акціям протесту організував доставку осіб молодого віку міцної статури до м. Києва з метою чинення ними спротиву мирним зібранням людей та застосування до учасників мирних акцій протесту фізичного насильства. Таким чином, для перевезення з м. Донецька до м. Києва бійців, так званих «тітушок», озброєних палицями та іншою амуніцією, ОСОБА_7 було використано належні йому автотранспортні засоби, серед яких: БАЗ А07923, державний номер НОМЕР_1 , БАЗ А07923, державний номер НОМЕР_2 , та БАЗ А07919, державний номер НОМЕР_3 . Однак активістами, які діяли на підтримку мирних акцій протесту, з Полтавської та Київської областей 20.02.2014 в м. Лубни Полтавської області вищевказані автобуси, які належали ОСОБА_7 , з так званими «тітушками» були зупинені та скеровані назад до м. Донецька.
До складу обвинувачення ОСОБА_7 , входять також наступні твердження щодо створення та діяльності так званої «ДНР». Так 07 квітня 2014 року внаслідок збройного захоплення незаконними збройними формуваннями приміщення Донецької обласної державної адміністрації за адресою: 83105, м. Донецьк, вул. Пушкіна, буд. 34, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та інші співучасники злочину (матеріали стосовно яких, виділено в окреме провадження), перебуваючи у сесійній залі зазначеної будівлі, публічно проголосили створення нелегітимного державного утворення «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР») на основі прийнятих ними «Декларації про суверенітет ДНР» та «Акта про проголошення державної незалежності ДНР». У той же час, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_11 та інші невстановлені особи (матеріали стосовно яких, виділено в окреме провадження), також радикально налаштовані проти чинної влади України, пропагували проросійські погляди, підтримали тимчасову окупацію Автономної Республіки Крим та відділення Донецької області від України, діючи за попередньою змовою, перебуваючи на території Донецької області, вирішили очолити та стати активними учасниками злочинної організації «ДНР», яку в подальшому Зверненням Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламенської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затвердженим постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-УПІ; Заявою Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян», схваленою постановою Верховної Ради України від 04.02.2015 № 145-VIII; Заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленою постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 № 337-УІІІ, визнано терористичною організацією.
Одним із основних завдань терористичної організації «ДНР» є зміна меж території та державного кордону України в спосіб, що суперечить порядку, встановленому Конституцією України, а саме шляхом відокремлення від України території Донецької області.
Основною метою діяльності терористичної організації «ДНР» є насильницька зміна та повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, а також зміна меж території і державного кордону України шляхом створення і діяльності «ДНР» на тимчасово окупованій території Донецької області.
Зазначена терористична організація є стійкою, має чітку ієрархію та структуру, яка складається з політичного і силового блоків, а також розподіл функцій між її учасниками, на яких покладені обов`язки згідно з планом спільних злочинних дій.
На керівників блоків покладається управління та контроль за діяльністю підлеглих їм співучасників злочину за допомогою керівників груп, які відповідають за діяльність блоків.
У свою чергу, «ДНР» має стабільний склад лідерів, які підтримують між собою тісні стосунки, централізоване підпорядкування інших учасників політичного та силового блоків керівникам організації, а також план злочинної діяльності та чіткий розподіл ролей учасників щодо досягнення заздалегідь обумовлених цілей.
За попередньою домовленістю між керівниками «ДНР» на учасників політичного блоку відповідно до плану спільних злочинних дій покладаються наступні обов`язки:
-створення так званих органів державної влади «ДНР» та організація їх діяльності;
-видача нормативно-правових актів від імені нелегітимних органів державної влади «ДНР»;
-організація та проведення незаконного референдуму на території Донецької області про визнання суверенітету незаконного державного утворення «ДНР»;
-проведення агітаційної роботи серед населення щодо діяльності терористичної організації «ДНР» з метою схиляння їх до участі у вказаній терористичній організації та здобуття підтримки власної діяльності серед мешканців східних регіонів України;
-організація збору, отримання матеріальної і фінансової допомоги від інших учасників терористичної організації та осіб, лояльно налаштованих до їх діяльності, а також її розподілу;
-налагодження взаємодії з незаконним державним утворенням «Луганська народна республіка» та її лідерами з метою координації дій, спрямованих на повалення конституційного ладу та захоплення державного влади в Україні, а також дій, направлених на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України;
-налагодження взаємодії з прихильниками злочинної діяльності, що перебувають за кордоном, із метою координації дій, отримання матеріальної і гуманітарної допомоги та озброєння, а також залучення іноземних громадян до протидії правоохоронним органам і Збройним Силам України;
-налагодження взаємодії з місцевими засобами масової інформації з метою їх використання для агітації, висвітлення діяльності «ДНР», дискредитації діяльності органів державної влади України та осіб, задіяних у ході проведення антитерористичної операції та формування думки серед населення про незаконність власних дій, а також здійснення за їх допомогою закликів до повалення конституційного ладу і захоплення державної влади в Україні та дій, направлених на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України;
-надання матеріальної та організаційної допомоги учасникам бойового блоку «ДНР» для забезпечення їх протиправної діяльності;
-забезпечення учасників «ДНР» транспортом, символікою та агітаційними матеріалами.
На учасників силового блоку відповідно до плану спільних злочинних дій покладались такі обов`язки:
-організація та чинення збройного опору, незаконної протидії та перешкоджання виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів і військовослужбовцями Збройних Сил України, задіяними у проведенні антитерористичної операції;
-організація у групи осіб, які є прихильниками злочинної діяльності учасників «ДНР», озброєння зазначених осіб та керівництво їхніми діями з метою опору представникам державної влади та унеможливлення припинення злочинної діяльності правоохоронними органами та Збройними Силами України;
-створення не передбачених законом збройних формувань та участь у їх діяльності;
-вербування нових учасників до складу силового блоку «ДНР» та керівництво їхніми діями;
-захоплення населених пунктів, будівель, військових частин та інших об`єктів на території Донецької області;
-скоєння терористичних актів та диверсій на території України;
-захоплення зброї чи заволодіння в інший спосіб боєприпасами, вибуховими речовинами, військовою технікою, транспортними засобами, а також будівництво укріплень із метою протидії діяльності осіб, задіяних у ході проведення антитерористичної операції та забезпечення власної злочинної діяльності;
-викрадення осіб із метою отримання матеріальної вигоди та залякування мешканців, які підтримують чинну владу в Україні;
-силова підтримка учасників політичного блоку при проведенні незаконного референдуму на території Донецької області про визнання суверенітету незаконного державного утворення «ДНР», а також укріплення та охорона зайнятих ними будівель та споруд;
-вчинення дій, спрямованих на унеможливлення проведення 25.05.2014 року позачергових виборів Президента України на території Донецької області;
-організація поставок зброї, боєприпасів, вибухових речовин, військової техніки та їх розподіл серед учасників терористичної організації.
Стійкість терористичної організації виразилася у попередній зорганізованості її членів у спільне об`єднання для вчинення терористичних актів, залякування населення, вбивств громадян, захоплення заручників, адміністративних будівель органів державної влади і місцевого самоврядування та інших тяжких і особливо тяжких злочинів, що призводить до дестабілізації суспільно-політичної ситуації у державі; у суворому підборі членів організації; визначенні її організаторів і керівників; створенні детально розробленого плану, який був доведений до відома всіх її учасників; визначенні способу і механізму вчинення злочинів; постійному зміцненні внутрішніх зв`язків між учасниками об`єднання і чіткому визначенні ролей кожного з них, спільного мотиву щодо вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, зокрема терористичних актів, а також бажанні досягнення спільного злочинного результату; залученні до участі у злочинній діяльності терористичної організації представників правоохоронних органів, органів державної влади та органів місцевого самоврядування на території Донецької області, а також інших осіб, які поділяють погляди керівників та інших учасників «ДНР».
Разом з тим, для забезпечення ефективної конспірації та координації злочинних дій силовий блок терористичної організації розділений на окремі терористичні групи, управління якими здійснювалося керівниками таких груп, які, у свою чергу, підконтрольні керівникам «ДНР».
За твердженням обвинувачення підтримуючи створення терористичної організації «ДНР» ОСОБА_7 вирішив сприяти вказаній терористичній організації шляхом надання матеріально-технічної допомоги її активним учасникам. Так, ОСОБА_7 було відомо, що ОСОБА_11 (матеріали стосовно якого, виділено в окреме провадження), під час своєї діяльності народного депутата України був прихильником проросійської політики на території України, підтримував вступ України до Митного Союзу, схвалював тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим, пропагував ідею федералізації та від`єднання частин територій України в окремі державні утворення та увійшов до складу учасників терористичної організації «ДНР». У зв`язку із цим, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи, що ОСОБА_11 (матеріали стосовно якого, виділено в окреме провадження), є активним учасником терористичної організації «ДНР», яка, у свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичною організацією, учасники якої на території України вчиняють акти тероризму, вбивства громадян, захоплення адміністративних будівель органів державної влади і місцевого самоврядування та інші тяжкі та особливо тяжкі злочини, ведуть збройне протистояння правоохоронним органам і Збройним Силам України, спрямовані на зміну меж території та державного кордону в незаконний спосіб, вирішив сприяти діяльності ОСОБА_11 (матеріали стосовно якого, виділено в окреме провадження), на якого згідно з розподілом обов`язків між керівниками та іншими учасниками «ДНР» було покладено забезпечення діяльності силового блоку вказаної терористичної організації. Відповідно до розподілу обов`язків між указаними блоками, а також між їх керівниками та підлеглими учасниками на ОСОБА_11 (матеріали стосовно якого, виділено в окреме провадження), як учасника «ДНР» її керівництвом покладався обов`язок сприяти діяльності силового блоку шляхом захоплення населених пунктів, будівель, військових частин та інших об`єктів на території Донецької області; вербування нових учасників до складу силового блоку «ДНР» та керівництва їхніми діями; залучення коштів; захоплення зброї чи заволодіння в інший спосіб боєприпасами, вибуховими речовинами, військовою технікою, транспортними засобами, а також будівництва укріплень із метою протидії діяльності осіб, задіяних у ході проведення антитерористичної операції; вчинення дій, спрямованих на унеможливлення проведення 25 травня 2014 року позачергових виборів Президента України на території Донецької області; силової підтримки учасників політичного блоку при проведенні незаконного референдуму на території Донецької області щодо визнання суверенітету незаконного державного утворення «ДНР», а також укріплення та охорони зайнятих ними будівель і споруд.
З обвинувального акту слідує, що у квітні 2014 року (точного часу та місця слідством не встановлено) ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на сприяння діяльності «ДНР», досяг домовленості з ОСОБА_11 (матеріали стосовно якого, виділено в окреме провадження), про матеріально-технічне забезпечення її структурного підрозділу «Оплот Донбасу». На виконання злочинного плану у квітні 2014 року створено організацію «Оплот Донбасу», організатором і керівником якої був ОСОБА_17 (матеріали стосовно якого, виділено в окреме провадження) та яка в подальшому повинна була стати, одним з основних структурних підрозділів «ДНР». Метою діяльності вказаної організації були підтримка та пропагування ідей збройного протистояння правоохоронним органам і Збройним Силам України, вчинення терористичних актів спрямованих на зміну меж території та державного кордону в незаконний спосіб. 05 травня 2014 року ОСОБА_7 на виконання своєї злочинної ролі, діючи з прямим умислом, надав сприяння діяльності терористичної організації «ДНР» шляхом розміщення у належній йому офісній будівлі за адресою: м. Донецьк, просп. Ілліча, 3, штабу та особового складу структурного підрозділу терористичної організації «ДНР» «Оплот Донбасу».У травні 2014 року з метою легалізації цієї організації, проведено дії щодо її державної реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .
Продовжуючи свою протиправну діяльність, яка полягала у сприянні діяльності терористичної організації «ДНР», ОСОБА_7 на виконання попередніх домовленостей з ОСОБА_11 (матеріали стосовно якого, виділено в окреме провадження), протягом квітня 2014 року надав матеріальну та технічну допомогу членам терористичної організації «ДНР» у спорудженні укріплених фортифікаційних споруд і блокпостів у районі АДРЕСА_2 для збройних формувань указаної терористичної організації, які перебували під керівництвом ОСОБА_11 (матеріали стосовно якого, виділено в окреме провадження).
В подальшому, протягом квітня-травня 2014 року, ОСОБА_7 реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на сприяння діяльності терористичної організації «ДНР» та матеріально-технічну підтримку її силового блоку, надав вказівку підпорядкованим йому особам із числа працівників підконтрольних йому підприємств, а саме ТОВ «Рай-Олександрівський Елеватор», TOB «ЕК «Громада», про зведення фортифікаційних споруд, несення бойової варти на вказаних фортифікаційних спорудах і блокпостах у тій же місцевості.
Крім того, у зазначений проміжок часу ОСОБА_7 для сприяння силовому блоку «ДНР» забезпечив ОСОБА_11 (матеріали стосовно якого, виділено в окреме провадження), будівельними матеріалами - піском, цементом, щебенем, що були використані при спорудженні фортифікаційних споруд у вищевказаному районі, метою зведення яких було їх використання для чинення озброєного опору правоохоронним органам і Збройним Силам України, а також забезпечив останнього продуктами харчування для осіб, які несли бойову варту на вказаних спорудах.
Згодом, а саме в жовтні 2014 року, ОСОБА_7 вчинив дії, спрямовані на реєстрацію ТОВ «Завод коксохімобладнання» на тимчасово окупованій терористами території, безпосередньо у м. Донецьку, та поставив згадане підприємство на облік у так званому міністерстві доходів та зборів «ДНР» як платника податків.
Із цього часу ТОВ «Завод коксохімобладнання» перебуває на обліку в указаній терористичній організації, де сплачує податки та надає матеріально-технічну допомогу «ДНР».
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Так, прокурор вказує на те, що суд, дійшовши висновку про порушення порядку оголошення підозри ОСОБА_7 , як особі, яка має особливий статус депутата Донецької обласної ради, не врахував, що вимоги КПК України не передбачають необхідності входження Генерального прокурора або його заступника до групи прокурорів у кримінальному провадженні для пред`явлення підозри окремим категоріям осіб. Не врахував також вимог Конституції України, Постанови Верховної Ради України від 17 липня 2015 року N 645-VIII, Закону України "Про військово-цивільні адміністрації", виходячи з яких повноваження депутата Донецької обласної ради 6 скликання ОСОБА_7 , обраного на чергових виборах 31 жовтня 2010 року, закінчилися 25 жовтня 2015 року. За таких обставин, прокурор вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону з боку сторони обвинувачення при повідомленні останньому про підозру не допущено, а докази, отримані в ході досудового розслідування в указаній судом період, є допустимими.
Окрім цього, прокурор вказує на те, що суд не дотримався також й вимог ст.ст. 89, 94 КПК України. Так, на думку прокурора, суд необґрунтовано посилався як на підставу для ухвалення виправдувального вироку на порушення порядку проведення обшуку у домоволодінні, в ході якого було вилучено набої, яке виявилося в тому, що нібито обшук був розпочатий без участі понятих, про що свідчить наданий захистом запис з камер відеоспостереження домоволодіння, що, на думку суду, ставлять під сумнів фактичні дані, що містяться в протоколі обшуку від 28.05.2016 та похідних від нього речових і письмових доказів, у тому числі висновку експертизи боєприпасів.
На переконання прокурора, такий висновок суду першої інстанції є передчасним, оскільки він зроблений без дотримання вимог ст. 94 КПК України. Прокурор вважає, що очевидної недопустимості зазначених у вироку доказів в ході судового розгляду встановлено не було. При цьому, запис з камер відеоспостереження домоволодіння, наданий стороною захисту, був покладений судом в основу рішення про невинуватість ОСОБА_7 без перевірки. До того ж, суд не вказав, які саме діяння працівників правоохоронних органів відповідно до переліку, зазначеному у статті 87 КПК України, свідчать про очевидну недопустимість протоколу обшуку домоволодіння, під час якого було вилучено боєприпаси, та похідних від нього доказів.
Крім того, прокурор зазначає, що висновки суду першої інстанції про відсутність доказів належності боєприпасів саме ОСОБА_18 , не відповідають матеріалам кримінального провадження і доказам у справі.
На думку прокурора, залишилось незрозумілим, чому показанням заінтересованого свідка ОСОБА_19 про хід обшуку надано перевагу, а відомості з самого протоколу обшуку та показання понятих для суду залишилися другорядними доказами.
Також, прокурор зауважує, що у виправдувальному вироку суд називає витяги з ЄРДР доказами, що суперечить їх визначенню відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК.
Разом із цим, прокурор вважає, що суд необґрунтованого розцінив критично покарання свідка ОСОБА_20 . При цьому, дослідивши відеозапис, який надано стороною захисту, категорично, без належної перевірки, констатував що на ньому зафіксований, цей свідок, між яким та представниками правоохоронних органів існували не формальні домовленості з приводу справи про обвинувачення кількох осіб, в тому числі ОСОБА_7 , та дійшов висновку, що цей свідок на думку суду здатний оговорити обвинуваченого. На думку прокурора, наведеними висновками суд фактично самостійно впізнав свідка на відеозаписі та звинуватив свідка ОСОБА_20 у вчиненні кримінально-караного злочину. При цьому суд без належних правових підстав використав відеозапис як доказ завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину обвинуваченим, вчиненого нібито ОСОБА_20 , тобто у вироку щодо іншої особи фактично звинуватив свідка у вчиненні іншого злочину, чим грубо порушив презумпцію невинуватості, передбачену у статті 17 КПК України, не врахувавши, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Крім іншого, прокурор вказує на те, що суд, всупереч вимогам ст. 373 КПК України прийняв два судових рішення, зокрема про одночасне ухвалення виправдувального вироку, у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, та закриття, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді, відносно однієї особи ОСОБА_7 та за одним й тим же обвинуваченням за ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України.

В доповненнях до апеляційної скарги, поданих на підставі ч. 4 ст. 36 КПК України, заступник Генерального прокурора ОСОБА_10 просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Прокурор вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду,невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Прокурор зазначає, що в порушення вимог ст.ст. 22, 23, 26, 95, 327 КПК України, суд не створив необхідні умови для реалізації стороною обвинувачення її процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, суд у непередбачений законом спосіб ухвалою від 03 липня 2019 року встановив стороні обвинувачення, в особі групи прокурорів у кримінальному провадженні, строк для подання до суду доказів, а саме зобов`язав забезпечити присутність 17 свідків обвинувачення для їх допиту до 14.00 години ЗО серпня 2019 року.
Водночас, з огляду на поважність причин неприбуття цих свідків на допит у суд через відсутність особи у місці проживання протягом тривалого часу внаслідок відрядження, подорожі тощо; несвоєчасне одержання повістки про виклик; інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють з`явлення особи на виклик, що відповідає вимогам ст. 138 КПК, суд мав право застосувати повторний виклик повістками, або з огляду на наявність підтвердження отримання свідками повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом, мав можливість накласти на свідків грошове стягнення та застосувати привід відповідно до вимог ст. 139 КПК України.
Прокурор зауважує, що встановлення стороні обвинувачення строку для подання до суду доказів у вигляді зобов`язання забезпечити присутність свідків обвинувачення на конкретну дату судового засідання, КПК України не передбачено. Такі рішення суду обмежили права прокурора на обстоювання своєї позиції та надання суду доказів сторони обвинувачення.
Внаслідок вказаних істотних порушень закону судом допущено неповноту судового розгляду, оскільки судом фактично були відхилені клопотання прокурорів про допит свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 для підтвердження обставин, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обгрунтованого та справедливого судового рішення.
Крім того, прокурором 31.05.2019 у судовому засіданні заявлялося клопотання про призначення судової фоноскопічної експертизи.
Між тим, в порушення вимог ч. 1 ст. 350 КПК України, суд не постановляв мотивовану ухвалу, а фактично остаточно вирішив це клопотання, залишивши його без розгляду під час ухвалення вироку у нарадчій кімнаті, про що свідчить відповідне рішення, зазначене у самому вироку.
За таких обставин, на переконання прокурора, слід визнати неповним судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обірунтованого та справедливого судового рішення, оскільки судом у непередбачений законом спосіб було відхилено клопотання прокурора про дослідження записів для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Окрім цього, прокурор вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку не дотримано та істотно порушено й вимоги ч. 3 ст. 374 КПК України.
Насамперед, викладені у мотивувальній частині вироку показання свідків ОСОБА_36 та ОСОБА_37 , які підтвердили, що ОСОБА_7 не заперечував, що знайдені під час обшуку боєприпаси належать йому, суд не взяв до уваги як докази, що істотно вплинуло на його висновки щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Не зазначив суд у вироку й мотивів, з яких суд відкидає ці показання свідків як докази обвинувачення. При з`ясуванні обставин вчинення злочинів судом не прийнято до уваги і не надано належної оцінки показанням цих свідків.
Також, прокурор вказує на те, що всупереч вимогам ст. 351 КПК України, в ході судового засідання головуючий проводив допит обвинуваченого з постановленням навідних питань, у яких заздалегідь викладав своє критичне ставлення до висунутого прокурором обвинувачення, внаслідок чого, обвинувачений неодноразово змінював свої показання, які містили протиріччя.
Виходячи з цього, на думку прокурора, за наявності показань обвинуваченого, наданих у судовому засіданні, щодо обмови його свідками ОСОБА_20 та іншими, підкидання працівниками правоохоронного органу боєприпасів та документів «ДНР», які містять суттєві протиріччя, суд, не даючи їм належної оцінки у вироку та не усунувши всі протиріччя,безпідставно та невмотивовано взяв за основу свого вироку лише ці показання ОСОБА_7 , які на думку суду, узгоджуються з письмовими доказами, наданими стороною захисту.
Прокурор зауважує, що внаслідок істотного порушення вказаних вимог кримінального процесуального закону за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги лише докази сторони захисту і відкинув усі докази сторони обвинувачення.
При цьому, судом в мотивувальній частині вироку письмові докази кримінального провадження, на які посилався прокурор, фактично не досліджувались, а лише формально перераховано висновок проведеної в ході досудового слідства балістичної експертизи та протоколи слідчих дій та НСРД, але за наявності суперечливих показань обвинуваченого, вказані докази підлягали ретельному дослідженню та надання відповідної оцінки.
Так, зокрема, залишились без належного дослідження та мотивування причин неврахування такі докази, як протоколи тимчасового доступу до речей і документів від 04.11.2015 /т.7 а.п.91-94/, огляду від 12.09.2016 /т.6 а.п.62-63/, тимчасового доступу до речей і документів від 27.11.2015 /т.7 а.п.98-101/, тимчасового доступу до речей і документів від 28.07.2016 /т.7 а.п.110-112/, огляду від 12.09.2016 /т.6 а.п.23-61/, огляду від 22.08.2016 /т.6 а.п.64-236/, а також висновок балістичної експертизи.
На переконання прокурора, вищенаведене свідчить про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та вчиненого кримінального правопорушення.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_8 з апеляційною скаргою та її доповненнями не погоджується. Зазгачає, що ОСОБА_7 має статус депутата Донецької обласної ради та підозра останньому не пред`явлена Генеральним прокурором або його заступником, що здійснювали б процесуальне керівництво у справі, тому суд обґрунтовано не визнав ряд доказів допустимими з цих підстав, отриманих з порушенням КПК України. Докази у справі оцінено судом у відповідності до вимог ст..94 КПК України та порушень з цього питання не вбачає.
На переконання адвоката, доповнення до апеляційної скарги не можуть братися до уваги під час розгляду апеляційної скарги прокурора, оскільки ними збільшено обсяг доводів та такі зміни тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого. Захисник просить суд залишити без розгляду зміни та доповнення до апеляційної скарги від 03.03.2020 року за підписом прокурора ОСОБА_38 , а також доповнення апеляційної скарги від 10.04.2020 року за підписом заступника Генерального прокурора ОСОБА_39 .
Поряд із цим, адвокат не погоджується й зі змістом доповнень та змін від 03.03.2020 року і вважає їх неспроможними, оскільки прокурор не зазначає які саме висновки суду викладені у вироку суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Так, сторона захисту зазначає, що неможливість проведення виборів на тимчасово не підконтрольній території України не позбавляє ОСОБА_7 , статусу депутата місцевої ради, оскільки законодавством України, в тому числі Конституцією України не передбачено автоматичного припинення повноважень депутата, а ЗУ «Про військово - цивільні адміністрації» не визначає порядку припинення повноважень депутатів місцевих рад.
Захисник зауважує, що станом на час розгляду справи будь-яких рішень щодо дострокового припинення повноважень Донецької обласної ради і 91 місцевої ради Донецької області, які визначені у постанові Центральної виборчої комісії від 29.08.2015, не приймалося, термін припинення повноважень цих рад законодавчо не врегульовано. До того ж, законодавством не передбачено позбавлення статусу депутата місцевої ради в зв`язку із створенням військово - цивільних адміністрацій.
Щодо звинувачень ОСОБА_20 , у вчиненні злочину, а саме завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, то такі тлумачення вироку прокурором, на думку захисту, є його припущенням та не містять доводів. Враховуючи, що судом було оцінено показання ОСОБА_20 , в сукупності з іншими доказами, захист вважає, що суд правомірно зазначив у вироку, що такі покази є сумнівними та не підтверджуються іншими доказами. Аналізуючи доповнення апеляційної скарги від 10.04.2020 року за підписом заступника Генерального прокурора ОСОБА_39 , адвокат також вважає їх надуманими та такими, що не заслуговують на увагу.
З приводу доводів прокурора щодо відхилення клопотань учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, сторона захисту звертає увагу апеляційного суду, що заступник Генерального прокурора ОСОБА_39 у своїх доповненнях апеляційної скарги від 10.04.2020 року не зазначає які конкретно клопотання сторони обвинувачення Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області відхилив.
Захисник вважає такі твердження прокурора голослівними та не підтвердженіні матеріалами справи, ні доказами в підтвердження доводів доповненої апеляційної скарги.
В частині зобов`язання сторони обвинувачення забезпечити присутність свідків обвинувачення для їх допиту до 14:00 30 серпня 2019 року, сторона захисту зауважує, що судовий розгляд тривав близько 2 років та за весь було проведено більше 40 судових засідань, проте, у жодне з них прокурор не забезпечив явки свідків обвинувачення. Судом неодноразово застосовувалися приводи до зазначених у доповненнях свідків, на адреси свідків направлялися повістки, а також на їх телефони смс повідомлення. Колегією також двічі за клопотаннями деяких свідків, а саме 18.02.2019 року та 20.05.2019 року постановлювалися ухвали про здійснення судових засідань в режимі відеоконференції, але через неявку свідків судом вимушено робилися перерви та судові засідання відкладалися.
На переконання захисника, за цих умов, з урахуванням вимог КПК України та практики ЄСПЛ, ухвала суду від 03 липня 2019 року, якою встановлено процесуальні строки стороні обвинувачення для забезпечення явки свідків обвинувачення до суду покликана на дотримання розумних строків судового розгляду та відповідає вимогам чинного законодавства. До того ж, стороні обвинувачення було надано 2 місяці, проте 30 серпня 2019 року явка жодного із зазначених свідків забезпечена не була. Не з`явилися свідки і в послідуючі судові засідання у вересні та жовтні 2019 року.
Серед іншого, адвокат зауважує, що прокурор в судовому засіданні в жовтні 2019 року на допиті свідків не наполягала та про їх виклик перед судом не клопотала. Судовий розгляд стороною обвинувачення також постійно затягувався через неявку прокурорів або їх не підготовленість до участі у розгляді справи, а відтак є надуманими твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не забезпечено дотримання принципу змагальності під час судового розгляду.
Також, сторона захисту звертає увагу на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції досліджено усі докази та заслухано усі клопотання на дослідженні та розгляді яких наполягала сторона обвинувачення. Більш того, перед оголошенням про завершення судового розгляду головуючим було поставлено питання до сторін чи мають вони клопотання. Жодна зі сторін, в тому числі прокурор клопотань не заявила. Присутня в судовому засіданні 01.10.2019 року прокурор ОСОБА_40 , повідомила, що сторона обвинувачення клопотань, в тому числі про проведення фоноскопічної експертизи не має.
Щодо клопотання прокурора від 31.05.2019 року, то прокурор ОСОБА_40 , від даного клопотання відмовилася. Захисник зазначає, що стороною обвинувачення для дослідження жодних записів не надавалося та клопотань про їх дослідження в судовому засіданні не заслуховувалося. Таким чином, враховуючи, що об`єкти для дослідження суду не надавалися, а сторона обвинувачення від заявленого клопотання відмовилася, то судом правомірно залишено клопотання прокурора без розгляду. При цьому, захисник звертає увагу апеляційного суду, що діючим законодавством не передбачено обов`язку суду при залишенні клопотання без розгляду виносити окремий процесуальний документ, ухвалу. Такий обов`язок виникає лише при розгляді клопотань з постановленням ухвали про його задоволення або відмові у задоволенні.
Щодо неврахування судом протоколів тимчасового доступу до речей і документів від 04.11.2015 року та ряду інших документів, то таке твердження прокурора не відповідає дійсності, оскільки судом досліджуються докази в їх сукупності та законодавцем не покладається на суд обов`язку переписувати усі надані сторонами докази із зазначенням їх назв та реквізитів.
Не заслуговують на увагу, на думку захисту, й доводи апелянта, що «головуючий під час допиту обвинуваченогота свідків підводив їх до необхідних суду відповідей із застосуванням умоційта з використанням питань,які містять в собі відповіді», адже сам апелянт не зауважує, які саме емоції застосовував головуючий та які, на думку апелянта, відповіді були необхідні суду.
З огляду на наведені обставини, захисник вважає, що судом першої інстанції було повно всебічно і об`єктивно досліджено обставини провадження, та на підставі сукупності правильно оцінених доказів з точки зору достатності для ухвалення виправдувального вироку.

Заслухавши доповідь головуючого судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисника та обвинуваченого, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Виходячи з положень, закріплених у ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, що передбачає його ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, а також вмотивованим, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Частинами 1, 6 ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом доведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Судова колегія вважає, що судом першої інстанції не дотримано зазначених вимог процесуального законодавства при розгляді справи та прийнятті судового рішення, а тому вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Так, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Зі змісту вироку вбачається, що суд обмежився перерахуванням досліджених ним доказів, не конкретизувавши які саме надані стороною обвинувачення та надав їм суперечливу оцінку.
Так, на сторінці 10 вироку (а.п.125 т.17) судом зазначено, що за клопотанням сторін в судовому засіданні були допитані свідки, які показали наступне та далі на сторінках 10-15 вироку викладено їх пояснення. При цьому, не зазначено за чиїм клопотанням були допитані зазначені свідки та які обставини обвинувачення вони підтвердили чи спростували.
Крім того, в абзаці 5 сторінки 20 вироку (а.п.135 т.17) зазначено «Такі письмові докази у своїй сукупності з показаннями свідків спростовують ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , та інших спростовують показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 . Оцінюючи досліджені покази суд також зауважує, що показання цих свідків не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні». Тож, залишається незрозумілим які покази свідків та докази у своїй сукупності (з перелічених) спростовуються якими саме та які з них не знайшли свого підтвердження.
В абзаці 2 на сторінці 21 вироку (а.п.136 т.17) судом зазначено, що представниками сторони обвинувачення не забезпечено явку в судові засіданні, свідків на яких посилаються ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , та ОСОБА_51 , чим позбавлено обвинуваченого права задати таким свідкам запитання та підтвердити свою позицію. Врахування неперевірених в судовому засіданні показів свідків призведе до порушення права обвинуваченого на об`єктивний і всебічний розгляд провадження, що є недопустимим згідно вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини у справі «Корнєв і Карпенко проти України» від 21 жовтня 2010 року. При цьому у вироку наводяться покази цих свідків ОСОБА_46 (сторінка 10 вироку, а.п. 125 т.17), ОСОБА_52 (сторінка 11 вироку, а.п.126 т.17), ОСОБА_49 (сторінка 13 вироку, а.п.128 т.17) та в тексті вироку надається оцінка окремим поясненням цих свідків в судовому засіданні, зокрема «оцінюючи покази свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_51 , ОСОБА_47 , ОСОБА_53 , з точки зору достовірності суд звертає увагу на наступне» (сторінка 18 вироку, а.п.133 т.17).
Зазначаючи на стор.17 вироку (а.п.132 том 17) про дослідження судом протоколу огляду телефонів ОСОБА_7 , суд не наводить зміст цього протоколу та надає суперечливу оцінку цього доказу щодо доведення вини обвинуваченого.
Приймаючи до уваги давні неприязні стосунки та довготривалий корпоративний конфлікт між заявником у справі ОСОБА_54 та обвинуваченим ОСОБА_7 , суд посилається у вироку на відеозапис за участю ОСОБА_20 та представників правоохоронних органів, де зафіксовано існування неформальних домовленостей з приводу обвинувачення кількох осіб, в тому числі й ОСОБА_7 (стор.24, а.п.139 том 17), а також наявність відкритих кримінальних проваджень за заявами ОСОБА_7 ( стор.48, а.п. 163 том 17). Між тим, фактично ведучи мову про зловживання посадовими особами правоохоронних органів своїми посадовими обов`язками, суд належним чином ці дані не перевірив, не пересвідчився, чи мають ці посадові особи відношення до цього кримінального провадження та не здійснив належних заходів з розслідування фактів незаконного втручання в хід розслідування кримінального провадження та їх наслідків для провадження. Не дивлячись на особистий конфлікт певних осіб, повідомлення про вчинення злочинів повинні бути розслідувані органом досудового розслідування в порядку, передбаченому КПК України, а суд має об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, визначити наявність або відсутність складу злочину, що інкримінується обвинуваченому відповідно до завдань, визначених ст.2 КПК України.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора в частині не вирішення клопотання прокурора про призначення судової фоноскопічної експертизи, то вони є слушними. Так, відповідно до ч.1 ст.332 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Згідно положень статті 350 КПК України, клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала. Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.
Як вбачається з вироку суду (сторінка 49, а.п.164 т.17), судом в порушення вказаних норм, лише вироком суду залишено зазначене клопотання прокурора без розгляду.
Тож, за цих умов, неможливо встановити які саме докази обвинувачення відкинув суд, з яких мотивів та чи були вони досліджені в обсязі, заявленому прокурором. При цьому, наведені обставини викликають сумніви щодо дотримання судом принципу змагальності, визначеного у ст. 22 КПК України.
Таким чином, викладені у вироку обставини, суд не перевірив, не надав їм належної оцінки та відповідно аргументовано не вказав з яких підстав він відкидає докази, що надані у справі стороною обвинувачення, допустивши істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та містять суттєві суперечності.
Разом з цим, посилаючись у вироку на недопустимість ряду доказів через порушення порядку повідомлення ОСОБА_7 про підозру, як особу, що має особливий статус депутата обласної ради, суд належним чином не проаналізував кримінально-процесуальний закон, а позиція суду суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі № 536/2475/14-к від 11 грудня 2019 року. У своїх висновках Верховний Суд щодо питання про те, чи Генеральний прокурор або його заступник повинні входити до складу групи прокурорів, чи вони є окремими процесуальними керівниками, зауважив таке. Це повноваження Генерального прокурора або його заступника є винятковим і не може бути передоручено іншим прокурорам чи слідчим. Для реалізації цього повноваження ані Генеральний прокурор, ані його заступник не повинні обов`язково здійснювати процесуальне керівництво у відповідному кримінальному провадженні щодо підозрюваного, щодо якого здійснюється особливий порядок досудового розслідування, оскільки чинне кримінальне процесуальне законодавство такої вимоги не встановлює.
При цьому, визнаючи недопустимими докази, а саме протоколи тимчасового доступу до речей і документів, відповідно до яких була вилучена інформація з телекомунікаційних мереж за телефонними номерами, якими в тому числі користувався ОСОБА_7 , суд послався лише на порушення порядку вручення останньому підозри, не наводячи зміст досліджених доказів та не надаючи їм будь-якої оцінки з точки зору підтвердження чи спростування інкримінованого обвинувачення (сторінки 47-48 вироку, а.п. 162-163 том 17).
Також колегія суддів звертає увагу, що положеннями ст. 373 КПК України чітко встановлено підстави для ухвалення виправдувального вироку, до яких, зокрема, належить недоведення, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, зазначивши в його резолютивній частині як підставу для виправдання ОСОБА_7 не доведення вчинення ним злочинів, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України, суд одночасно закрив кримінальне провадження з підстав не встановлення достатніх доказів для доведення його винуватості, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, що суперечить вимогам ст. 373 КПК України.
Слід зауважити, що вирок суду повинен бути чітким і зрозумілим та не викликати сумнівів, суперечностей та двозначного тлумачення. Зокрема, як мотивувальна, так і резолютивна частини виправдувального вироку повинні містити чіткі підстави для виправдання особи з посиланням на норму кримінального процесуального закону, що її передбачає. Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд безпідставно застосував процесуальну норму, що регулює порядок закриття провадження у справі, не врахував, що п.3 ч.1 ст.284 КПК України не є підставою для виправдання особи, допустивши таким чином суперечності у виправдувальному вироку.
Згідно п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять зазначені порушення, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 2, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України, враховуючи те, що прокурор не заявляє клопотань про повторе дослідження доказів, що позбавляє можливості суд апеляційної інстанції надати іншу оцінку та ухвалити своє рішення, керуючись положеннями ч. 6 ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.
Отже, перевіривши матеріали кримінального провадження та надавши їм належну оцінку, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції не дотримано вимог кримінального процесуального закону, а ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Задовольняючи апеляційну скаргу прокурора, суд не приймає до уваги заперечення захисника, що подані зміни до апеляційної скарги прокурора за межами строків на апеляційне оскарження містили положення, що тягнуть за собою погіршення становище обвинуваченого. Колегія суддів виходить з того, що подані зміни містили лише обґрунтування вимог апеляційної скарги, не змінюючи зміст самих апеляційних вимог, тому не є такими, що погіршували становище обвинуваченого.
При новому судовому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, ретельно перевірити та надати належну оцінку викладеним вище обставинам, зокрема всебічно, повно та об`єктивно дослідити докази у справі та надати їм належну оцінку, як тим, що надані стороною обвинувачення, так і стороною захисту, а також у їх сукупності, належним чином як того вимагає закон, виклавши їх у вироку, та перевіривши всі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора та її доповненнях.

Керуючись ст.ст.7, 9, 370, 404, 405, 407, 409, 410, 411, 412, 415 КПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та доповненнями до неї заступника Генерального прокурора ОСОБА_10 задовольнити.
Вирок Павлоградського Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3