В И Р О К
іменем України
Справа № 126/1771/17

Провадження № 1-кп/126/11/2020

"22" травня 2020 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

секретар ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бершадь кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Баланівка Бершадського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Згідно обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 19.12.2016 року біля 17 год. 40 хв. біля приміщення магазину "Піраміда", що знаходиться по вул. Юрія Коваленка в м. Бершадь Вінницької області, під час сварки з ОСОБА_5 , яка виникла на грунті неприязних стосунків, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, підбігши ззаду наніс удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_5 , а саме правої щоки, від якого він впав на землю, заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляд забою м"яких тканин та синця на правій щоці.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №189 від 21.12.2016 року у ОСОБА_5 наявні тілесні ушкодження у вигляд забою м`яких тканин та синця на правій щоці відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст. 125 КК України, тобто легке тілесне ушкодження.

У судовому засіданні ОСОБА_4 вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, пояснив, що в день та час вказаний в обвинувальному акті ОСОБА_5 не бачив та будь - яких тілесних ушкоджень йому не завдавав. Вважає, що можливо ОСОБА_5 йому мстить, оскільки три роки тому останній будучи в нетверезому стані в`їхав в його автомобіль. Заперечив наявність будь-яких неприязних стосунків між ним та ОСОБА_5 , а тим більше сварки у вказаний в обвинувальному акті час. Вважає, що докази надані стороною обвинувачення на підтвердження його вини є суперечливими та такими , що викликають сумніви у їх достовірності.

Так, покази свідка ОСОБА_6 не можуть бути належним доказом його вини, оскільки вона перебуває в дружніх відносинах з потерпілим. Також свідок має вади зору (носить окуляри) , а тому за обставин викладених в обвинувальному акті (темна пора доби та значна відстань) не могла б роздивитися особу, яка спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_5 . Інших свідків стороною обвинувачення не залучалось, також не було досліджено відеозаписів з камер спостереження біля магазину "Піраміда", впізнання особи за фотознімком проведено з порушенням ч.7 ст. 228 КПК України, слідчого експеременту за його участі та участі свідка не проводилося.

Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що 19.12.2016 року біля 18 год. повертався додому та проходив по пішохідній доріжці в районі магазину "Піраміда" . Повз нього проїхав автомобіль, який мало не наїхав йому на ноги. Номера машини та водія він не бачив, але зробив водієві зауваження. Коли автомобіль його об`їхав з нього вийшов водій, підбіг до нього ззаду та вдарив кулаком в щоку. Від даного удару він впав на землю. Після чого водій автомобіля, в якому він впізнав ОСОБА_4 підняв його з землі та почав погрожувати, а потім сів в автомобіль та поїхав. Оскільки перебував у шоковому стані, то не оцінив достатньо ситуацію, що сталася та пішов додому. Наступного дня обдумавши всі обставини звернувся до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Також в судовому засіданні потерпілий пояснив, що знайомий з ОСОБА_4 , оскільки три роки тому в них була дорожньо- транспортна пригода, однак він відшкодував ОСОБА_7 завдану матеріальну шкоду та конфлікту між ними не було. Заперечив наявність будь-яких неприязних стосунків між ним та ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_6 допитана у судовому засіданні показала суду про відомі їй обставини. Так, показала, що 19.12.2016 року проходячи по вул. Ю. Коваленка, неподалік магазину "Піраміда", бачила, що до магазину "Піраміда" під`їхала машина таксі, після чого почула вигуки обурення. Потім з вказаного автомобіля вийшла дівчина та водій, який підбіг до чоловіка, що рухався по тротуару, та вдарив його чи то по спині, чи то по потилиці. Обличчя учасників вказаного інциденту вона не бачила, оскільки не надала йому великого значення. Через тиждень вона розповіла про вказану вище подію своїй матері, яка їй повідомила, що дана подія сталася з ОСОБА_5 .

Оцінивши вищезазначені показання обвинуваченого, потерпілого та свідка у сукупності, суд вирішуючи питання про наявність підстав для визнання ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, приходить до наступних висновків.

Так на підтвердження вини в інкримінованому ОСОБА_7 діянні сторона обвинувачення надає:

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 20.12.2016 року;

- постанову про призначення судово-медичної експертизи від 20.12.2016 року;

- висновок експерта № 189 від 21.12.2016 року, згідно якого встановлено, що у ОСОБА_5 мають місце тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин та синця на правій щоці, які могли утворитися внаслідок однократної дії тупого предмета , яким могла бути і рука людини стиснута в кулак, що могло мати місце в строк та при обставинах повідомлених підекспертною особою;

-протокол проведення слідчого експерименту від 21.06.2017 р. відносно подій, що мали місце 19.12.2016 р. із долученими ілюстративними таблицями;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.06.2017 року, згідно якого свідок ОСОБА_6 впізнала обвинуваченого ОСОБА_4 .

Проаналізувавши пред`явленні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що жоден з них як окремо, так і в сукупності не доводять поза розумним сумнівом винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у заподіянні ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.

Сторона обвинувачення, як на доказ підтвердження винуватості ОСОБА_4 в інкримінованому обвинуваченні посилається на покази свідка. Проте, суд не може погодитись з позицією сторони обвинувачення щодо цього, оскільки свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні вказала, що стала свідком події коли водій таксі вдарив чоловіка, який рухався по тротуару, однак не вказала, що саме обвинувачений ОСОБА_4 завдавав удар потерпілому ОСОБА_5 . Крім того, покази свідка не узгоджуються з показами потерпілого ОСОБА_5 та висновком судово - медичної експертизи щодо місця нанесення тілесних ушкоджень, оскільки свідок вказує, що потерпілому було спричинені тілесні ушкодження в потилицю чи шию, а потерпілий вказує на спричинення удару в щоку, що також підтверджується висновком судово-медичної експертизи.

Оцінюючи наданий стороною обвинувачення доказ в інкримінованому ОСОБА_7 діянні зокрема протокол проведення слідчого експерименту, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Таким чином слідчий експеримент, головним чином, полягає у проведенні відповідних дослідів чи випробувань, у відтворенні дій, обставин, тобто сутність такої слідчої дії як слідчий експеримент полягає саме в експериментальних діях, дослідженнях з метою перевірки - чи об`єктивно могли відбутись події у такий спосіб чи за таких обставин, як встановлено слідством та чи вдасться відтворити події так, як встановлено слідством.

При дослідженні змісту протоколу проведення слідчого експерименту та фото таблиці до нього встановлено, що при проведенні слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_5 останнім було вказано місце події, яка відбулася 19.12.2016 року, показано спосіб та механізм нанесення йому тілесних ушкоджень, що жодним чином не доводить спричинення вказаних тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_4 . Слідчий експеримент за участі підозрюваного/обвинуваченого ОСОБА_4 та свідка не проводився. Крім того, слідчий експеремент проведено влітку, в світлу пору доби, тобто через пів року після самого інциденту, а також в умовах, що абсолютно відрізняються від тих в яких у минулому відбувалася досліджувана подія.

Також не можуть слугувати доказом винуватості ОСОБА_4 висновок експерта № 189 від 21.12.2016, оскільки експертом встановлено наявність у потерпілого тілесних ушкоджень та не заперечується, що дані ушкодження могли утворитися при обставинах вказаних потерпілим, однак даний висновок не доводить, що дані ушкодження заподіяні саме обвинуваченим, а не іншою особою.

Суд не бере до уваги, як доказ винуватості ОСОБА_4 протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.06.2017 року виходячи з наступного.

В протоколі впізнання вказано, що свідок ОСОБА_6 може впізнати особу за зачіскою (довга зачесана догори), зростом (середнього зросту близько 170см.), формою обличчя та носу.

Відповідно до ч.7 ст. 228 КПК України, фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Однак, в порушення вказаної норми, особи на інших фотознімках, які були пред`явлені свідку для впізнання, мають різкі відмінності у віці та зовнішності з обвинуваченим. А встановити зріст особи по фотознімку неможливо.

Крім того, в судовому засіданні свідок вказала, що не бачила обличчя особи, яка 19.12.2016 року в вечірній час біля магазину "Піраміда" завдала удару чоловіку, який рухався по тротуару, таким чином протокол пред`явлення особи для впізнання від 28.06.2017 року суперечить показанням свідка, безпосередньо наданими нею в судовому засіданні.

Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обгрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Вказана норма кореспондується з загальними засадами безпосередності дослідження показань.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно зі ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Саме на них ч. 2 ст. 9 КПК України покладено обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положеннями ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Згідно ч.2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доведення зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора.

Згідно ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Зазначені норми КПК України повністю узгоджується з вимогами ст. 62 Конституції України, відповідно до положень якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Олександр Смирнов проти України" від 15 липня 2010 року, остаточне рішення від 15 жовтня 2010 року (пункт 53), у справі "Бочаров проти України" від 17 березня 2011 року, остаточне рішення від 17 червня 2011 року (пункт 45), у справі "Кобець проти України" від 14 лютого 2008 року (пункт 43), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. За відсутності таких ознак не можна констатувати, що вину доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Диспозиція ч. 1 ст. 125 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження.

З об`єктивної сторони злочин характеризується, зокрема, заподіянням легкого тілесного ушкодження. Тобто за відповідним наслідком у виді шкоди здоров`я. Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння фізичної шкоди потерпілому.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим або непрямим умислом. Якщо умисел винного було спрямовано на заподіяння тяжких тілесних чи середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а в результаті його дій потерпілому було заподіяно лише легкі тілесні ушкодження, вчинене слід кваліфікувати за спрямованістю умислу - за відповідними частинами ст. ст. 15 і 121 або 122 КК України тощо.

Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії").

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що наявність "обґрунтованої підозри" у вчинені правопорушення передбачає "наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин". І такі факти мають бути досить переконливими, щоб суд на підставі їх розумної оцінки міг визнати причетність особи до вчинення злочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може грунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами, потерпілим їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши усі докази, надані учасниками в їх сукупності, приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення, у т. ч. потерпілим, не надано безсумнівних, беззаперечних, належних і переконливих доказів вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 інкримінованого діяння, та яким стороною обвинувачення надано правову кваліфікацію ч. 1 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження.

Оскільки суд робить висновок, що обвинуваченим ОСОБА_4 не вчинено кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, відтак відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Керуючись ст.ст. 337, 368, 373, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Бершадський районний суд Вінницької області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1