1Справа № 335/2052/20 1-кс/335/1130/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2020 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Запорізькій області, ОСОБА_3 про арешт майна, по кримінальному провадженню № 0000563, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 лютого 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Слідчий СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 лютого 2020 року за № 0000563, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Свої вимоги слідчий мотивує викладеними у клопотанні обставинами, посилаючись на те, що об`єкт нерухомого майна є об`єктом кримінально протиправних дій, з метою недопущення його подальшого протиправного відчуження, необхідно накласти арешт із забороною на вчинення реєстраційних дій на об`єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 .

У судове засідання слідчий та прокурор не з`явилися, на задоволенні клопотання наполягають, про що надали відповідну заяву.

Власник майна в судове засідання не викликався, у відповідності до ч. 2 ст. 172 КПК України, згідно якої, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Дослідивши клопотання про арешт майна та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

В силу положень ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається, в тому числі, з метою забезпечення збереження речових доказів.

У такому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка передбачає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Поряд із цим, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання про накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Кримінально-процесуальним законом закріплено, що при вирішенні питання про застосовування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, слідчий суддя, згідно ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину, правову підставу для арешту майна, можливий розмір шкоди, завданої злочином, наслідки арешту майна для третіх осіб, розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

З матеріалів клопотання слідчого про арешт майна встановлено, що слідчим відділом Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 лютого 2020 року за № 0000563. Відомості до ЄРДР внесено 25.02.2020 року за ч. 1ст.190 КК України.

04.03.2020 року перекваліфіковано кримінальне правопорушення з ч. 1 ст.190 КК України на ч. 1 ст. 358 КК України.

04.03.2020 року слідчим слідчого відділення Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області винесено постанову про визнання речовим доказом та приєднання до кримінального провадження як речових доказів, відповідно до якої квартира АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що органом досудового розслідування здійснюється кримінальне провадження за ч. 1 ст. 358 КК України.

Відповідно до змісту диспозиції ч. 1 ст. 358 КК України зазначена норма передбачає відповідальність за підроблення посвідчення або іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, нотаріусом, державним реєстратором, суб`єктом державної реєстрації прав, особою, яка уповноважена на виконання функцій держави щодо реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, державним виконавцем, приватним виконавцем, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою або збут такого документа, а також виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, інших офіційних печаток, штампів чи бланків з тією самою метою або їх збут.

Отже, предметом вказаного злочину є підроблення офіційного документу. Таким чином, предметом вказаних злочинів жодним чином не виступає об`єкт нерухомості .

З огляду на викладене, на думку слідчого судді, квартира, як нерухоме майно, не може бути у даному випадку речовим доказом, хоча слідчим було прийнято відповідне процесуальне рішення.

Наразі, конкретне нерухоме майно, як предмет, виходить за межі кримінального провадження за ознаками ч. 1 ст. 358 КК України.

Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), однак зважаючи на вищевикладене старшим слідчим ні в клопотанні, не доведено можливості використання квартири як доказу у кримінальному провадженні за ознаками ч. 1 ст. 358 КК України. Слідчий не навів обґрунтувань того, як він може використовувати конкретну квартиру, яка належить на праві власності певній особі, як речовий доказ у кримінальному провадженні за ч.1 ст. 358 КК України де відсутній підозрюваний та письмове повідомлення про підозру нікому не вручалося.

Крім того, санкція ч. 1 ст. 358 не передбачає конфіскацію майна чи спеціальної конфіскації. У вказаному кримінальному провадженні жодній особі про підозру не оголошено. Також цивільних позовів в порядку кримінального та цивільного судочинства немає.

Зі змісту норм Глав 10 та 17 КПК, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Слідчий суддя дійшов висновку про те, що у даному кримінальному провадженні за ч.1 ст. 358 КК України вищезазначена квартира не відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України. Накладати арешт на квартиру з метою забезпечення спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання, або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), як це передбачено ч.2 ст. 170 КПК України, також не має підстав у кримінальному провадженні за ч.1 ст. 358 КК України, та про це і не йде мова у клопотанні слідчого, а арешт в даному випадку не є доцільним та не відповідатиме меті та завданням кримінального провадження, що здійснюється за ч. 1 ст. 358 КК України.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Враховуючи викладене, слідчий суддя, виходячи з принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, та враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в межах якого подано дане клопотання, приходить до висновку, про відсутність підстав для накладення арешту на майно.

Керуючись ст. ст. 131-132, 170-173, 175, 369, 372 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:
Клопотання слідчого СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт майна залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1