Ухвала

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ
справа № 754/7061/15
провадження № 51-4584км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004960, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Деснянський районний суду м. Києва вироком від 24 грудня 2015 року засудив ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 358 КК України та призначив їй покарання у виді 850 грн штрафу.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона, працюючи завідуючою стоматологічним відділенням філії № 3 комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, що по вул. Закревського, 81/1 в м. Києві, у невстановлений час, з метою уникнення наслідків несвоєчасного подання документів, що підтверджують проходження нею атестації та присвоєння (підтвердження) кваліфікації лікаря, реалізуючи свої злочинні дії, направлені на використання завідомо підробленого документу, надала до відділу кадрів підприємства завідомо підроблений документ, а саме посвідчення про проходження підвищення кваліфікації, видане на її ім`я за № 158/12, в якому містилися дані про те, що ОСОБА_6 02 листопада 2012 року проходила атестацію в атестаційній комісії при управлінні охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації і наказом по управлінню охорони здоров`я від 02 листопада 2012 року № 518/ос їй присвоєна категорія лікаря «терапевтична стоматологія» перша, тим самим використала вказаний завідомо підроблений документ. З 01 листопада 2013 року ОСОБА_6 почала отримувати нарахування до заробітної плати за вказаною категорією.
Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 11 грудня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 скасував, а кримінальне провадження закрив на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Верховний Суд постановою від 12 лютого 2019 року вказану ухвалу суду апеляційної інстанції скасував і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Київський апеляційний суд ухвалою від 03 липня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 задовольнив. Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року скасував, а кримінальне провадження закрив на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для ухвалення рішення про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .
Зокрема, зазначає, що в матеріалах кримінального провадження наявні постанови про призначення та зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , які підписані заступником прокурора району. Фотознімки постанов без підпису містяться лише на жорсткому диску, який судом апеляційної інстанції безпосередньо не досліджувався. Також вказує, що експертні дослідження № 5/ікт від 04 червня 2015 року та № 2/ікт від 15 грудня 2015 року є недопустимими доказами, оскільки експерти, які надавали відповідні висновки усупереч ст. 102 КПК України не попереджались про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім цього, прокурор вважає, що зазначені висновки лише констатують факт відсутності підписів на постановах, фотознімки яких надані на дослідження, однак не доводять відсутність підписаних постанов про призначення та зміну групи прокурорів при відкритті матеріалів провадження стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.
Зазначені порушення сторона обвинувачення вважає істотними і які мали наслідком незастосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме ч. 4 ст. 358 КК України.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав подану касаційну скаргу і просив її задовольнити. Вказав, що з питання необхідності ухвалення прокурором та наявності у матеріалах провадження постанови про призначення групи прокурорів у провадження існують різні позиції у рішеннях ККС ВС. Зокрема, вказав на позицію, висловлену у постанові від 19 травня 2020 року (провадження № 51- 6116 км19).
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 434-1 КПК України суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
Під час судового розгляду касаційної скарги прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року щодо ОСОБА_6 було встановлено, що у Верховному Суді існують різні правові позиції при застосуванні колегіями суддів Першої та Другої судових палат Касаційного кримінального суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема що стосується питання наділення повноваженнями прокурора (групи прокурорів) у конкретному кримінальному провадженні.
Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 19 квітня 2018 року (провадження № 51-3654км18) констатовано, що, виходячи із положень кримінального процесуального закону, постанова про призначення прокурора, якою надаються конкретному прокурору (групі прокурорів) повноваження, передбаченні ст. 36 КПК України, у кримінальному провадженні, є обов`язковою, як і підписання відповідною особою, що її винесла. Також суд касаційної інстанції прийшов висновку, що не наділяє прокурора повноваженнями здійснювати нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням з повноваженнями, передбаченими ст. 36 КПК України, і витяг з ЄРДР за відсутності відповідного процесуального рішення керівника органу прокуратури. Аналогічна провова позиція висловлена Касаційним кримінальним судом у постановах від 19 вересня 2018 року (провадження № 51-1580км18), від 17 грудня 2019 року (провадження № 51-2641км19).

Водночас, у постанові від 19 травня 2020 року (провадження № 51- 6116 км19) колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду дійшла іншої правової позиції щодо застосування положень ст. 36 КПК України. Зокрема колегія суддів не погодиласьз тим, що відсутність постанови про визначення певного слідчого або прокурора сама по собі означає, що цей слідчий або прокурор не мав відповідних повноважень. Колегія суддів дійшла висновку, що КПК України не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи, викладалося у формі постанови. Частина 3 статті 110 КПК України передбачає, що постанова виноситься слідчим або прокурором лише у випадках, передбачених цим Кодексом, або коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне. При цьому колегія зазначила, що аналіз положень КПК свідчить про те, що визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови. Частина 1 статті 37 КПК не визначає, у якому вигляді має прийматися рішення про визначення процесуального керівника у розслідуванні.
Отже, зі змісту наведених вище постанов Касаційного кримінального суду вбачається, що висновки щодо застосування положень статей 36, 37 КПК України у подібних правовідносинах є протилежними.
При перевірці кримінального провадження щодо ОСОБА_6 колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду було встановлено наступне.
Вирішуючи питання про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження, апеляційний суд вказав, що на час виконання ст. 290 КПК України у кримінальному провадженні № 0004960, постанови від 17 грудня 2014 року та 25 березня 2015 року про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0014087, з якого виділені матеріали кримінального провадження № 0004960, не містили підпису прокурора.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.
Згідно з частинами 1, 3 ст. 110 КПК України, процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.

Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також, коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.
З огляду на це, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що всі вчинені такими прокурорами процесуальні дії, зокрема й прокурором ОСОБА_8 , є незаконними, в тому числі й виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження, повідомлення про підозру ОСОБА_6 та затвердження обвинувального акту, у зв`язку з чим обвинувальний вирок місцевого суду був скасований, а кримінальне провадження закрите на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Враховуючи викладене, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду вважає, що належним чином оформлена постанова про призначення прокурора, якою надаються повноваження конкретному прокурору на здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у конкретному кримінальному провадженні, є обов`язковою.
Тому виникає необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні від 19 травня 2020 року (провадження № 51-6116 км19) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати.

За таких обставин, з метою забезпечення єдності судової практики, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду на підставі ч. 2 ст. 434-1 КПК України.
Керуючись статтями 433, 434, 434-1, 434-2, 436, 441 КПК, Суд

постановив:
Передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3