УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2020 року

м. Київ
справа № 752/25709/17
провадження № 51-29ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0011386, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Курдамір, Азербайджан, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року дії ОСОБА_5 були перекваліфіковані з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України і відповідно призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 29 жовтня 2017 року близько 05 год 30 хв, спільно з невстановленою особою, перебуваючи по проспекту Голосіївському, 132 у м. Києві, підійшли до раніше їм незнайомого ОСОБА_6 , та реалізуючи злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою між собою, коли ОСОБА_5 спостерігав за навколишньою обстановкою, щоб у разі чого попередити, у той час невстановлена слідством особа шляхом ривка, від якого потерпілий, перебуваючи в нетверезому стані, впав, відкрито заволоділи його майном, а саме: сумкою, вартістю 400 грн, в якій знаходилося 300 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 29 жовтня 2017 року складає 8 тис. 625 грн, грошові кошти в сумі 2 тис. 13 грн, та мобільний телефон марки «Самсунг», вартістю 100 грн, після чого вони з місця вчинення злочину з викраденим майном втекли.
Київський апеляційний суд ухвалою від 03 жовтня 2019 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін.
У касаційній скарзі захисник не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного останньому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених частинами 1, 2 ст. 76 цього Кодексу.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суди першої і апеляційної інстанцій, при призначенні засудженому покарання, належним чином не врахували, те, що він: раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, є особою молодого віку, працює, характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, являється громадянином Республіки Азербайджан, однак має міцні соціальні зв`язки в Україні, постійне місце проживання (договір про оренду житла долучено до матеріалів справи), потерпілому ОСОБА_6 повністю відшкодував збитки, цивільний позов по справі не заявлено та потерпілий просив суд першої інстанції не позбавляти ОСОБА_5 волі. Вказане, на думку захисника, свідчить про можливість призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 187 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 згідно з указаними нормами закону врахував: обставини вчинення злочину (за попередньою змовою групою осіб), дані про особу обвинуваченого, який є іноземцем та не має постійного місця проживання і реєстрації, відсутність пом`якшуючих (засуджений вину свою не визнав) та обтяжуючих покарання обставин, позицію потерпілого щодо покарання.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником ОСОБА_4 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Крім того посилання захисника на те, що місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_7 належним чином не врахував позицію потерпілого, який просив суд першої інстанції не позбавляти засудженого волі, є безпідставними, оскільки кримінальне провадження за злочином передбаченим ст. 186 КК України здійснюється в порядку публічного обвинувачення, а тому думка потерпілого повинна враховуватись судом, однак не є вирішальною при призначенні судом виду і розміру покарання засудженому.

Також наявність у засудженого місця проживання, а саме в орендованій його братом квартирі, як про це вказує захисник, не є достатньою підставою, яка б свідчила про можливість його виправлення без реального відбування призначеного покарання.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3