ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 657/2724/18 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/293/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 286 ч. 2 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні кримінальне провадження №0000386 за апеляційною скаргою прокурора у провадженні Каланчацького відділу Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області ОСОБА_9 на вирок Каланчацького районного суду Херсонської області від 23.12.2019 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червоний Чабан, Каланчацького району, Херсонської області, громадянина України, освіта професійно-технічна, не працюючого, не одруженого, проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком, ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки. Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покладено обов`язки періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінальної виконавчої інспекції, повідомляти ці органи про зміну місця проживання. Вирішено питання щодо інших судових витрат та речових доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , 16 травня 2015 року близько 22 години 40 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ» модель «2109», синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому, на той час, перебував пасажир ОСОБА_10 , рухаючись по автошляху міжнародного значення М-17 («Херсон-Джанкой-Феодосія-Керч») в напрямку контрольного пункту в`їзду - виїзду «Каланчак», перебуваючи на 110 км + 68,5 м вказаного автошляху, грубо порушуючи вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями), в умовах темної пори доби, проявивши неуважність до дорожньої обстановки, що склалась, здійснюючи рух по смузі зустрічного руху, змінив напрям руху праворуч, не переконавшись в його безпечності та відсутності умов створення своїми діями перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з напівпричепом (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) автомобіля марки «DAF» ( реєстраційний номер НОМЕР_3 ), то знаходився у статичному стані, з правого краю проїзної частини автошляху (в напрямку КІІВВ «Каланчак») з ввімкненими габаритними ліхтарями та аварійною сигналізацією.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру транспортного засобу марки «ВАЗ» модель «2109» ОСОБА_10 , заподіяно, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 74/К-к від 10.06.2015, тілесні ушкодження у вигляді відкритої ЧМТ лінійного перелому основи черепа в середній черепній ямці, ЗГМ, субарахноїдального крововиливу, набряку і набуханні головного мозку; крововиливу в м`які покриви волосистої частини голови; відкритого перелому нижньої щелепи з правого боку; відкритого перелому правої ключиці зі зміщенням; крововиливу в корені легенів, ворота нирок, печінки, брижі кишечнику; синців на повіках очей, що виникли незадовго до госпіталізації 16.05.2015 від дії тупих предметів, можливо виступаючих частин салону легкового автомобіля, під час ДТП (зіткнення з перепоною) і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя, що реалізувалася смертю. Смерть настала від відкритої ЧМТ переломому основи черепа, ЗГМ, яка ускладнилася набряком і набуханням останнього.
Вказані наслідки, у вигляді тілесних ушкоджень, що реалізувалися смертю ОСОБА_10 , знаходяться у причинному зв`язку з грубим порушенням Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 , а саме: п.10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

Вимоги та доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, не оспорюючи доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України та фактичних обставин кримінального провадження просить вирок суду скасувати в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Ухвалити новий вирок, призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В решті вирок залишити без змін. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не в достатній мірі врахував відомості про особу винного, який вчинив тяжкий злочин, наслідком якого стала смерть людини. Судом не враховано, що з моменту вчинення ДТП зі сторони ОСОБА_7 на користь потерпілої не було зроблено будь-яких відшкодувань. Крім того суд, звільнивши ОСОБА_7 від відбування як основного, так і додаткового покарання з випробуванням неправильно застосував кримінальним закон, оскільки статтею 75 КК не передбачено можливість звільнення особи від відбування додаткового покарання з випробуванням.

Позиції учасників апеляційного розгляду

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній.

Обвинувачений та його захисник проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Оцінка Суду

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши докази, що стосуються особи обвинуваченого, обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України апелянтом не оскаржуються, а тому апеляційним судом відповідно до вимог ст. 404 КПК України не перевіряються.

Дії обвинуваченого судом вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_10 .

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті від 23.12.2005 року №14 при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційні злочини, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. При цьому, слід мати на увазі, що тяжкість злочину мала б бути найменш суспільно небезпечною, а особа такою що могла бути виправлена без відбування призначеного покарання.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, вказаних вимог суд першої інстанції не дотримався.

Так, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, врахував думку потерпілої, відсутність обставин, що обтяжують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину як обставини, що його пом`якшують.

Разом з цим, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, судам необхідно виходити також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Зважаючи на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочинів виходячи з конкретних обставин їх вчинення, колегія суддів вважає, що місцевий суд не в повній мірі врахував те, що ОСОБА_7 вчинив злочин, який згідно зі ст. 12 КК віднесено до тяжких злочинів, наслідком якого стала смерть людини, що є непоправним та невідворотним. Такий злочин носить підвищену суспільну небезпеку, оскільки життя та здоров`я людини є найвищою цінністю і це право є невід`ємним, невідчужуваним, непорушним і захищається державою.

Також при призначенні покарання та прийнятті рішення про звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги показання потерпілої про те, що з травня 2015 року по теперішній час зі сторони ОСОБА_7 не було зроблено жодних відшкодувань.
Під час апеляційного розгляду ОСОБА_7 підтвердив, що не надавав потерпілій матеріальну допомогу на поховання сина, хоча й пояснив таку свою позицію дружніми стосунками з загиблим.
Вказана поведінка, на думку колегії суддів, характеризує обвинуваченого як такого, що не в повній мірі усвідомив свою провину і в сукупності з тяжкістю вчиненого злочину, не дає підстав для застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України.
Посилання суду в обґрунтування прийнятого рішення про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на наявність на утриманні у ОСОБА_7 неповнолітніх дітей, на думку колегії суддів не є переконливим, оскільки сам по собі факт наявності у винного неповнолітньої дитини беззаперечно не свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, встановлені в провадженні дані про особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, не є достатніми підставами для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання (застосування ст. 75 КК), а також попередження вчинення нових злочинів.
Зважаючи на характер та тяжкість вчиненого ОСОБА_7 злочину, відомості про його особу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно звільнив обвинуваченого від відбування як основного, так і додаткового покарання, застосувавши норми ст.ст. 75, 76 КК України, тому доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими, в зв`язку з чим вирок суду в частині призначення покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням належить скасувати відповідно до п. 4 ч.1 ст. 420 КПК та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому основне покарання, яке належить відбувати реально.

З урахуванням вищевикладених відомостей про особу винного, а також враховуючи, що він раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та психіатра, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітніх дітей, наявність обставин, що пом`якшують покарання щирого каяття та активного сприяння при розкритті злочину, відсутність обставин, що його обтяжують, враховуючи характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, наслідком якого стала смерть людини, колегія суддів визнає за необхідне призначити ОСОБА_7 основне покарання за ст. 286 ч. 2 КК України в межах санкції вказаної норми закону у мінімальному розмірі у виді позбавленні волі, яке належить відбувати реально з позбавленням права керування транспортними засобами.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Каланчацького районного суду Херсонської області від 23.12.2019 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ст. 286 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки з поміщенням до кримінально-виконавчої установи з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Строк відбування покарання обчислювати з дня затримання ОСОБА_7 в порядку виконання вироку апеляційного суду.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно і може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: три підписи