Провадження №1-кп/523/1374/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2019 року

Суворовський районний суд м.Одеси в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , представника служби у справах дітей ОСОБА_5 , в присутності обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт з долученими до нього документами за обвинуваченням ОСОБА_7 , у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст.186 ч. 2, 187 ч. 1 КК України, ОСОБА_6 , у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженню по звинуваченню ОСОБА_7 , у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст. 186 ч. 2, 187 ч. 1 КК України, ОСОБА_6 , у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України.

В судове засіданні прокурор подав клопотання про доцільність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , мотивуючи це тим, що судовий розгляд триває, строк тримання під вартою відносно обвинуваченого спливає, а ризики, передбачені ст.177 КПК України (зокрема, переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконного впливу на свідків та потерпілого в цьому кримінальному провадженні, знищення, сховання чи спотворення будь-якої із речей чи документів), не відпали.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просив суд змінити запобіжний захід на більш м`який домашній арешт. Обвинувачений підтримав думку свого захисника.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вважає за можливе відмовити у задоволенні клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Так, суд вважає за можливе відмовити прокурору в задоволенні клопотання про обрання відносно обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати відносно них запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з забороню залишати житло у певний період доби. Враховуючи, що обвинувачений має постійне місце реєстрації та проживання на території України.

Так, стаття 177 КПК України, встановлює, що на ряду з іншим, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Разом з цим, ст. 178 КПК України передбачає, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинувачених, у тому числі наявність в них родини й утриманців, репутацію обвинувачених, їх майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи під час судового провадження застосовуються судом за клопотанням прокурора, а зі ст. 178 цього Кодексу слідує, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності визначені цією нормою закону обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей; дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів; розмір майнової шкоди та інше.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст.186 ч. 2, 187 ч. 1 КК України, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави судді вважати, що обвинувачений може вдатися до спроб будь - яким чином перешкодити кримінальному провадженню.

За ст. 8 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року встановлюють, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.

Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, а тому суд у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.

Опріч викладене, згідно з п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України», Суд визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, а у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Як слідує з п.37 рішення ЄСПЛ у справі «Волосюк проти України», подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою. У таких випадках Суд має встановити, чи продовжують виправдовувати позбавлення свободи інші підстави, наведені судовими органами. Якщо такі підстави є «відповідними» і «достатніми», Суд має також з`ясувати, чи виявили відповідні національні органи «особливу старанність» при здійсненні даного провадження.

Наряду з наведеним, за п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановлює, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.

На підставі наведеного, оцінивши в сукупності викладені законодавчі вимоги та практику ЄСПЛ, приймаючи до уваги встановлені під час судового розгляду фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 злочину, його особу та перебування під вартою, суд незважаючи на тяжкість кримінального правопорушення у конкретному випадку і у контексті ч. 4 ст.194 цього ж Кодексу, доходить висновку про те, що для забезпечення належного виконання вказаним обвинуаченим покладених на нього процесуальних обов`язків, достатнім й обґрунтованим уявляється застосування до них більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, із залишенням розглядуваного клопотання прокурора без задоволення.

Керуючись ст.ст.177-178, 183-184, 194, 331, 369-372, ч.2 ст.376, Главою 18 КПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Оголосити перерву в ході підготовчого судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст.186 ч. 2, 187 ч. 1 КК України, ОСОБА_6 , у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України.

В задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , - відмовити.

Обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, звільнивши його з-під варти в залі суду.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 такі обов`язки:

1.Повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

2. Цілодобово знаходитись за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Заборонити обвинуваченому ОСОБА_7 будь-яким способом спілкуватись потерпілими, свідками ті іншим обвинуваченим по кримінальному провадженню.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

В разі невиконання вищевказаних зобов`язань може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0, 25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Строк дії ухвали складає 60 (шістдесят) днів.

Ухвала припиняє свою дію 16.02.2020 року.

Ухвала щодо зміни запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси ОСОБА_1