ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року
м. Київ

справа № 754/2662/18

провадження № 51-10321 км 18

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,
раніше неодноразово судимого, останнього
разу 5 грудня 2013 року за вироком
Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2
ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді
позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).

Короткий зміст вироку, оскарженого судового рішення та встановлені обставини
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_6 було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні повторно крадіжки за обставин, викладених у вироку.
Як установив суд, 13 серпня 2017 року близько 16:20 у приміщенні ТЦ «Даринок» на вул. Біломорській, 1 у м. Києві ОСОБА_6 викрав зі столу адміністратора мобільний телефон «Iphone 6s» вартістю 8000 грн, чим заподіяв ОСОБА_7 матеріальної шкоди на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, апеляційний суд належним чином не врахував тяжкості вчиненого злочину та особи винного, як це передбачено ст. 65 КК, і необґрунтовано визнав правомірним застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що оспорювана ухвала не відповідає положенням ст. 419 КПК.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор підтримав касаційну скаргу.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає ухвалу апеляційного суду в межах касаційної скарги, в якій не заперечуються доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину та юридично-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 185 КК.
У силу статей 370, 419 КПК ухвала апеляційного суду повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою. Виходячи із законодавчих приписів суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на норму права; при залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі належить зазначити підстави, на яких скаргу визнано необґрунтованою.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.
Цих вимог закону апеляційний суд не дотримався.
За матеріалами справи, прокурор, не погодившись із вироком оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій скарзі, наводячи конкретні доводи про порушення місцевим судом вимог ст. 65 КК при призначенні покарання та неправильне застосування ст. 75 цього Кодексу, сторона обвинувачення просила апеляційний суд скасувати у відповідній частині оспорюване рішення й ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_6 більш суворий захід примусу, що належить відбувати реально.
Попри це апеляційний суд, відхиляючи апеляційні вимоги прокурора, навів мотиви відмови в загальних рисах, без аналізу обставин, які мають правове значення при виборі покарання та порядку його відбування.
Як убачається зі змісту ухвали, аргументація позиції суду по суті зводиться до посилань на пом`якшуючу обставину щире каяття ОСОБА_6 та на його позитивну посткримінальну поведінку. Також суд указав на зміни в сімейному стані засудженого у зв`язку зі смертю його матері. Водночас, суд зазначив, що ОСОБА_6 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, однак на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, повторно вчинив умисний злочин.
Отже, погоджуючись із вироком, апеляційний суд допустив суперечності при оцінці даних про особу винного, а наведені в ухвалі аргументи на обґрунтування законності рішення місцевого суду, очевидно, не є достатніми для спростування викладених в апеляційній скарзі прокурора доводів про неправильне застосування ст. 75 КК.
При цьому суд апеляційної інстанції фактично залишив без належної оцінки дані про особу засудженого, котрий у минулому п`ять разів притягався до кримінальної відповідальності за різні злочини, у тому числі й проти власності, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став, будучи особою працездатного віку, не займався суспільно корисною діяльністю, а навпаки знову вчинив умисний середньої тяжкості корисливий злочин.
З огляду на згадані обставини в їх поєднанні висновок апеляційного суду про правильність застосування до засудженого інституту умовного звільнення є необґрунтованим, суперечить загальним засадам покарання та його меті, про що слушно зазначає прокурор у касаційній скарзі.
Таким чином, ухвалу апеляційного суду не можна залишити в силі, це рішення підлягає скасуванню на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно ретельно перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, належно оцінити всі обставини, що мають правове значення при виборі заходу примусу та порядку його відбування, й ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК.
Якщо за наслідками нового перегляду апеляційний суд дійде висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині, слід мати на увазі, що за тих самих даних про особу засудженого та пом`якшуючих обставин призначене йому покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним, суперечить вимогам ст. 50 цього Кодексу.
Тому подану касаційну скаргу слід задовольнити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3