ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2708/19 Номер провадження 11-кп/814/647/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК - С.Т.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора потерпілої представника потерпілої адвокатаОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника обвинуваченогоОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 17 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, маючий неповнолітню дитину, непрацюючий, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.286 КК України на 2 роки обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 :

- на користь держави витрати на проведення судових експертиз в сумі 1407, 36 гривень;

- на користь держави в особі управління охорони здоров`я виконавчого комітету Полтавської міської ради 1262,19 гривень на лікування потерпілої ОСОБА_7 ;

- на користь потерпілої ОСОБА_7 50000 гривень моральної шкоди та 5000 гривень витрат на правову допомогу.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

18 вересня 2016 року близько 17 год. 10 хв. обвинувачений, керуючи автомобілем Daewoo Lanos, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Суми-Полтава із м. Полтава у напрямку смт. Диканька Полтавської області, в районі повороту на с. Тахтаулово Полтавського району Полтавської області, в порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху, а саме, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку він об`єктивно спроможний виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем Opel Kadett, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався попереду у попутному напрямку та зупинився, пропускаючи зустрічні автомобілі, перед поворотом наліво в напрямку с. Тахтаулово.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля Opel Kadett ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, ушибленої рани м`яких тканин скроневої ділянки зліва, закритого крайового перелому правого потиличного виростку та ротаційного підвивиху СІ хребця і садна шкіри підборіддя.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

При цьому не заперечує винуватості обвинуваченого у порушенні Правил дорожнього руху, що спричинило ДТП, але вважає недоведеною наявність у потерпілої тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Наголошує, що висновки судового експерта ОСОБА_12 №1745 та №1914 є недопустимими доказами, оскільки містять відомості з посиланням на медичну документацію, яка не була відкрита стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.

Погоджується лише з доказами, що підтверджують лікування ОСОБА_7 в 1-й міській лікарні м. Полтава з 18 по 22 вересня 2016 року.

Стверджує, що не відкриття прокурором стороні захисту медичних документів, пов`язаних з лікуванням потерпілої після 22 вересня 2016 року, ставить під сумнів висновки судового експерта ОСОБА_12 про наявність у потерпілої тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Звертає увагу, що суд при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не врахував, що протягом тривалого часу після ДТП ОСОБА_10 не порушував Правил дорожнього руху, що свідчить про його виправлення.

Додає, що ОСОБА_10 використовував транспортний засіб як таксі для здійснення перевезення пасажирів? що є його єдиним джерелом заробітку.

Інші учасники провадження вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування потерпілої та її представника, а також думку прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.

Фактичні обставини, за яких ОСОБА_10 порушив вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху та допустив зіткнення з автомобілем Opel Kadett, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 ніким із учасників провадження не оспорюються.

Доводи апеляційної скарги про відсутність допустимих доказів щодо наявності у потерпілої тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості є непереконливими.

Відповідно до ч.2 ст.242 КПК України призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Як вбачається з матеріалів провадження, стороною обвинувачення використано висновки судового експерта ОСОБА_12 №1745 та №1914, відповідно до яких потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, ушибленої рани м`яких тканин скроневої ділянки зліва, закритого крайового перелому правого потиличного виростку та ротаційного підвивиху СІ хребця і садна шкіри підборіддя (а.с.82-83, 84-85).

Висновки відповідають вимогам ст.101 та ст.102 КПК України, дослідження проведені з дотриманням процесуального порядку призначення й проведення експертизи, ґрунтуються на допустимих доказах.

При цьому місцевий суд їх всебічно, повно й неупереджено дослідив та оцінив, виклавши у своєму рішенні відповідні мотиви.

Також суд допитав у судовому засіданні експерта, який підтвердив свої висновки та роз`яснив, яка саме медична документація використовувалася при проведенні судово-медичної експертизи потерпілої.

Клопотань про призначення додаткової судово-медичної експертизи сторона захисту не заявляла.

Згідно з протоколом про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 29 жовтня 2019 року саме ці висновки були відкриті стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України. При цьому ні обвинувачений, ні його захисник жодних зауважень не мали та клопотань про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт, не заявляли (а.с.150-153).

Тобто, з огляду на відсутність такого клопотання, з урахуванням ст.22 КПК України, сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.

Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин 1-3 ст.22 цього Кодексу кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.
Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
На підставі статей 3, 56 КПК України потерпіла є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 84 цього Кодексу показання потерпілої є процесуальним джерелом доказу.
Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпіла наділена правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди її здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК України належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідним рішенням слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження.
Таким чином, свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст.290 КПК України доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта.
Таку правову позицію висловила об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі №754/14281/17.
Більш того, під час судового розгляду досліджувалася відповідна медична документація, що узгоджується з метою, встановленою приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на викладене доводи захисника про недопустимість як доказів висновків судово-медичного експерта щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_7 через невідкриття на стадії виконання ст. 290 КПК України медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є неприйнятними.
Оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.286 КК України.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є непереконливими.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, санкцією ч.1 ст.286 КК України передбачено альтернативні види основних покарань та надано можливість суду призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до роз`яснень в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ч.1 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Призначаючи покарання, місцевий суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який позитивно характеризується, вперше притягується до кримінальної відповідальності, з огляду на обставини, що пом`якшують покарання, в тому числі й ті, про які наголошено в апеляційній скарзі, обґрунтовано прийшов до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

При цьому місцевий суд дійшов правильного висновку, що враховані при призначені основного покарання обставини не є безумовною підставою для незастосування додаткового виду покарання.

Призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевий суд також дотримався наведених вимог закону та належним чином мотивував своє рішення, всупереч твердженням апелянта.

Колегія суддів враховує і думку потерпілої та її представника про обґрунтованість судового рішення в частині позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами.

Звертає увагу колегія суддів і на відсутність будь-яких доказів того, що керування автомобілем є єдиним джерелом доходу ОСОБА_10 , а тому доводи апеляційної скарги, що позбавлення права керування транспортними засобами позбавить обвинуваченого засобів до існування є непереконливими.

Крім того, апеляційний суд враховує, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху, що призвело до заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Суб`єктивне ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, а саме відсутність жалю з приводу вчиненого, небажання виправити ситуацію, що склалася, не вжиття заходів, спрямованих на відшкодування заподіяної потерпілому шкоди свідчить про відсутність у нього щирого каяття.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає достатніх підстав не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та приходить до висновку, що призначене ОСОБА_10 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає принципам законності, індивідуалізації та є справедливим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.404, ст.405, ст.407 та ст.418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 17 лютого 2020 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4