УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 234/11424/19
провадження № 51-1566 ск 20
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 25 листопада 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року щодо

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Краматорського міського суду Донецької області від 25 листопада 2019 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_4 було засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Як установив суд, 11 травня 2019 року о 04:00 у літній кухні домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , уживши разом із ОСОБА_5 алкогольні напої, під час конфлікту з ним умисно вдарив останнього ножем у живіт, заподіявши цим тяжких тілесних ушкоджень у вигляді колото-різаної рани підвздошної області, проникаючої в черевну порожнину з множинними наскрізними пораненнями підвздошної кишки, брижі підвздошної кишки, пораненням внутрішньої підвздошної артерії, внутрішньочеревної кровотечі.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений ОСОБА_4 просить змінити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК ухвалені щодо нього судові рішення, пом`якшити покарання, застосувавши положення ст. 75 КК. Суть доводів скаржника зводиться до того, що суди нижчих інстанцій усупереч статтям 50, 65 КК повною мірою не врахували визнання ним своєї провини, щирого каяття та наявності на утриманні матері похилого віку, і дійшли необґрунтованого висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи, юридично-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 121 ККу касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно зі статтями 50, 65 вказаного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Наведених норм права у цьому провадженні суд дотримався.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 захід примусу, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував, що засуджений вчинив злочин, який за класифікацією є тяжким. Також суд узяв до уваги щире каяття ОСОБА_4 , що розцінив як пом`якшуючу обставину. Водночас вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння суд визнав обтяжуючою покарання обставиною.

Крім того, досліджуючи дані про особу винного суд установив, що у силу ст. 89 КК ОСОБА_4 є не судимим, офіційно суспільно корисною діяльністю не займається, за останнім місцем роботи характеризується формально, перебуває на спеціальному обліку з діагнозом вживання наркотичних речовин зі шкідливими наслідками, виявляє поведінкові порушення внаслідок поєднаного вживання алкоголю та каннабіоідів, страждає на синдром алкогольної залежності.
З огляду на всі ці обставини в їх взаємозв`язку з характером вчинених дій, суд дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети попередження нових злочинів та виправлення засудженого без його ізоляції від суспільства, і з додержанням принципу індивідуалізації призначив ОСОБА_4 покарання, яке належить відбувати реально, проте у мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК.

Правових підстав вважати обраний засудженому захід примусу явно несправедливим через суворість не вбачається, а посилання ОСОБА_4 в касаційній скарзі на протилежне та на необхідність застосування до нього інституту умовного звільнення є неприйнятними.

Крім того, аналогічні за змістом доводи щодо надмірної суворості призначеного ОСОБА_4 покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув апеляційні скарги сторони захисту і відмовив у їх задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду не суперечить положенням статей 370, 419 КПК.
У касаційній скарзі засудженого не міститься прийнятних й достатніх аргументів про допущення судами нижчих інстанцій істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкову зміну оспорюваних рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, отже, й необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 25 листопада 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3