"05" травня 2020 р. Справа № 363/1034/20
УХВАЛА
Іменем України

05 травня 2020 року слідчий суддя Вишгородського районного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді скаргу адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах власника майнаОСОБА_4 , на бездіяльність прокурора Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, що полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , звернувся до суду із скаргою на бездіяльність прокурора Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, що полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна 03.05.2019 року під час проведення обшуку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема планшета марки iPad із серійним номером НОМЕР_1 .

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що 03.05.2019 прокурором на підставі ухвали суду проведено обшук будинку, що на праві власності належить ОСОБА_4 та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого вилучено планшет марки iPad із серійним номером НОМЕР_1 , який належить останньому.

Однак, вилучений планшет не входить до виключного переліку майна на вилучення якого прямо надано дозвіл ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.04.2020 року у справі № 757/18103/19.

Відтак, вилучений планшет марки iPad є тимчасово вилученим майном, коли сторона обвинувачення з клопотанням про арешт такого планшету до суду не зверталась та відповідно планшет підлягає поверненню його законному володільцю.

Представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 подав до суду заяву про розгляд скарги без участі скаржника та його представників, при цьому наполягав на задоволенні скарги з викладених у ній підстав.

Слідчий та прокурор, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду не прибули, що не є перешкодою для розгляду скарги, відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України.

При цьому прокурор клопотала про відкладення розгляду справи та надання їй часу для ознайомлення зі скаргою та матеріалами кримінального провадження, які знаходяться в СВ Вишгородського ВП ГУНП в Київській області.

У той же час захисник наполягав на розгляді скарги у відсутність прокурора, посилаючись на вимоги ст. 306 КПК України і те, що прокурором вже відмовлено в повернені майна постановою від 21.04.2020 року.

Зважаючи, що суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи, що призведе до порушення строків розгляду скарги, передбачених ч. 2 ст. 306 КПК України, а тому скаргу слід розглянути на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя дійшов наступного.

08 квітня 2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/18103/19 за клопотанням прокурора військової прокуратури Київської гарнізону (якими на той час здійснювалось процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000158 від 20.09.2018 року за ч. 3 ст. 191 та ч. 2 ст. 190 КК України) надано дозвіл на проведення обшуку будинку ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення, відшукання та вилучення військового майна, яке протиправно було відчужене та переміщено на територію майнового комплексу, знарядь вчинення злочину, документів підтверджуючих факти реалізації ТОВ «Науково-виробничий центр «Північ» та малим підприємством у формі ТОВ «СОЛЯРІС», військового майна за заниженими цінами та подальше його розібрання шляхом демонтажу дорогоцінних металів (срібла, золота, платини, паладію), дорогоцінних металів видобутих незаконним шляхом золота, срібла, паладію, платини, а також документів, комп`ютерної техніки, матеріальних носіїв інформації, які містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення.

03 травня 2019 року, на підставі вказаної вище ухвали суду, прокурором військової прокуратури Київської гарнізону (якими на той час здійснювалось процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000158 від 20.09.2018 року за ч. 3 ст. 191 та ч. 2 ст. 190 КК України) проведено обшук будинку ОСОБА_4 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого вилучено планшет марки iPad із серійним номером НОМЕР_1 , який належить останньому.

У подальшому здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000158, розпочатому 20.09.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191 та ч. 2 ст. 190 КК України доручено Вишгородському відділу Києво-Святошинського відділу прокуратури Київської області.

10 квітня 2020 року представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_3 звернувся до Вишгородського відділу Києво-Святошинського відділу прокуратури Київської області із клопотанням про негайне повернення ОСОБА_4 планшета марки iPad із серійним номером НОМЕР_1 , вилученого під час проведення обшуку 03.05.2019 року в будинку за адресою: АДРЕСА_1

21 квітня 2020 року прокурором Вишгородського відділу Києво-Святошинського відділу прокуратури Київської області винесено постанову про відмову в задоволенні вказаного клопотання, яка мотивована тим, що ухвалою про дозвіл на проведення обшуку прямо надано дозвіл на вилучення майна, яке не має статусу тимчасово вилученого майна.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

При здійсненні кримінального провадження органом досудового розслідування має бути неухильно дотримано загальні засади кримінального провадження, встановлені ст.ст. 7, 8 КПК України, в тому числі верховенство права, законність та недоторканість права власності.

Разом з тим, слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).
Згідно ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, вимоги передбачені ч. 1 ст. 100 КПК України виконані стороною обвинувачення не були, тобто речовий доказ не повернутий його володільцю.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Частиною 2 ст. 168 КПК України визначено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.
Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.
У разі необхідності слідчий чи прокурор здійснює копіювання інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, телекомунікаційних системах, інформаційно-телекомунікаційних системах, їх невід`ємних частинах. Копіювання такої інформації здійснюється із залученням спеціаліста.
Згідно ч. 1 ст. 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Так, за своїм змістом подана скарга направлена на повернення вилученого майна у ході проведеного обшуку, через призму оскарження бездіяльності прокурора/слідчого.

Проте, стороною обвинувачення не доведено, що вилучений під час обшуку планшет має відношення до кримінального провадження та наявність виняткових підстав для його вилучення, передбачених ч. 2 ст. 168 КПК України попри імперативну заборону для такого вилучення.
Окрім того, арешт на тимчасово вилучене майно під час проведення обшуку 03.05.2019, в порядку та на підставах, передбачених ч. 5 ст. 171 КПК України, накладено у передбаченому законом порядку не було.

Разом з цим, стороною обвинувачення не доведено та не надано доказів, які б давали підстави для утримання майна ОСОБА_4 , який не має жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні.

До клопотання адвокатом ОСОБА_5 долучено витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000158, досудове розслідування у якому розпочато 20 вересня 2018 року.

Матеріали скарги та додані документи свідчать про те, що на час звернення до суду жодній особі повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 0000158 не вручалося.

Згідно ч. 1 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.
Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: 1) шість місяців - у кримінальному провадженні щодо кримінального проступку; 2) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо злочину невеликої або середньої тяжкості; 3) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Відповідно до ч. 2 чт. 219 КПК України строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати: 1) двох місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку; 2) шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості; 3) дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Згідно ч. 1 ст. 284 КПК України слідчий, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.
Відповідно до ч. 5 ст. 294 КПК України клопотання про продовження строку досудового розслідування подається не пізніше п`яти днів до спливу строку досудового розслідування, встановленого статтею 219 цього Кодексу.
Строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає.

Аналізуючи наведені норми слід дійти висновку, що слідчий або прокурор не пізніше п`яти днів до закінчення строку досудового розслідування мають право звернутися до суду з клопотанням про продовження строку досудового розслідування, а інакше, при закінченні строку визначеному ст. 219 КПК України, зобов`язані закрити кримінальне провадження, в той же час слідчий суддя повинен розглянути клопотання до спливу строку досудового розслідування тобто зобов`язаний прийняти процесуальне рішення. При цьому строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає.

Строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000158, розпочатому 20.09.2018 року закінчився 20.03.2020 року, коли стороною обвинувачення в суді протилежне не доводилося, а відомості про продовження строків досудового розслідування відсутні.

За таких умов, слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні № 0000158, після закінчення строків досудового розслідування, проводитися не можуть, в розумінні вимог ч. 8 ст. 233 КПК України.
Відтак з часу вилучення майна, на яке арешт судом у подальшому не накладено, пройшов значний і достатній час (12 місяців) для того, щоб сторона обвинувачення дослідила вилучене майно і обґрунтувала його доказове значення для кримінального провадження. Однак цього не відбулося і перед судом не доведено, а тому подальше втручання в права власника майна за викладених обставин не може вважатися виправданим.

Тому, беручи до уваги викладене, відсутність даних про своєчасний арешт вилученого майна, його значення для кримінального провадження, сплив строків досудового розслідування і відсутність даних про повідомлення про підозру у справі, слід дійти висновку, що інтереси досудового слідства не можуть переважати інтереси законного власника майна на право мирно володіти ним.

Таким чином, суд доходить до висновку про обґрунтованість поданої скарги щодо бездіяльності, яка полягає у неповерненні вилученого майна, оскільки, вбачається порушення права власника на володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а відтак скарга підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 303-307, 371-372 КПК України;

ухвалив:

скаргу задовольнити.
Зобов`язати прокурорів Вишгородського відділу прокуратури Київської області, які входять до групи прокурорів, що здійснюють процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000158 від 20.09.2018 року негайно повернути ОСОБА_4 , майно вилучене 03.05.2019 року під час проведення обшуку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: планшет марки iPad із серійним номером НОМЕР_1 .

Ухвала згідно вимог ст. 309 і ч. 5 ст. 532 КПК України не може бути оскаржена і набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала згідно вимог ст. 533 КПК України є обов`язковою для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.