ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1552/17 Номер провадження 11-сс/814/350/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
слідчого ОСОБА_8 ,
представника скаржника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою генерального директора ПП «Агроекологія» ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Зіньківського районного суду Полтавської області від 16 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні скарги ПП «Агроекологія» про повернення вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000546.

Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на те, що скаржник не надав до суду доказів, коли він звернувся до Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області із заявою про повернення оригіналу договору оренди землі від 16.01.2008 між ОСОБА_11 та ПП «Агроекологія». Не вказав, за яких поважних причин після подання заяви до Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області року він не звертався до суду зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України. Також скаржник ПП «Агроекологія» не вказав свій статус як учасника кримінального провадження №0000546 від 02.12.2016 чиї законні інтереси обмежуються під час досудового розслідування, яке на день розгляду скарги, станом на 16.04.2019 року закрито і дана постанова не скасована.

Крім цього, слідчий суддя послався на те, що не вбачається, що працівниками Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області допущена бездіяльність. Скаржником не порушено питання про поновлення строку та він не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б унеможливлювали або ускладнювали можливість його звернення до суду у визначений законом строк, не обґрунтовано їх виникнення об`єктивно, незалежно від волі скаржника, що свідчить про відсутність поважних причин пропуску строків на оскарження.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В поданій апеляційній скарзі генеральний директор ПП «Агроекологія» ОСОБА_10 просить ухвалу слідчого судді скасувати та задовольнити скаргу.

Вказує на незаконне неповернення тимчасово вилученого майна оригіналу договору оренди землі від 16.01.2008 року, оскільки клопотання про накладення арешту на вилучене майно органом досудового розслідування не подавалося, відповідна ухвала слідчим суддею не постановлялася, доказів в спростування такого висновку в матеріалах справи не міститься.

Посилається на п. 3 ст. 169, ч. 1 ст. 100 КПК України, всупереч яким слідчий з огляду на закінчення досудового розслідування, оригіналів вилучених документів не повернув, чим порушує права заявника та перешкоджає його законній господарській діяльності, що безпідставно не взято до уваги слідчим суддею.

Зазначає, що слідчий суддя створив перешкоди у доступі до правосуддя та позбавив можливості реалізувати право бути почутим судом як складової принципу справедливого судочинства.

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції представник скаржника підтримав заявлені вимоги про зобов`язання слідчого повернути договір оренди землі з підстав зазначених у апеляційній скарзі та просив їх задовольнити. Прокурор заперечив проти доводів скарги та просив суд апеляційної інстанції залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно наданих матеріалів, 31.01.2019 до слідчого судді Зіньківського районного суду Полтавської області надійшла скарга генерального директора ПП «Агроекологія» ОСОБА_10 з вимогами зобов`язати слідчого Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_12 або будь-яку іншу уповноважену особу повернути ПП «Агроекологія» вилучені згідно з протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 05 грудня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000546 оригінал договору оренди землі від 16.01.2008 (з додатками) між ОСОБА_11 та ПП «Агроекологія» та надати постанову про закриття кримінального провадження № 0000546, висновок експерта, складений за наслідками криміналістичного дослідження оригіналу договору оренди землі від 16.01.2008.
Слідчим суддею в задоволенні скарги ПП «Агроекологія» відмовлено.

Генеральний директор ПП «Агроекологія» ОСОБА_10 фактично не погоджується з рішенням слідчого судді щодо неповернення тимчасово вилученого майна - оригіналу договору оренди землі від 16.01.2008 (з додатками) між ОСОБА_11 та ПП «Агроекологія».
Оскільки однією із вимог скарги було зобов`язати слідчого повернути документ (договір оренди землі), який посвідчує користування правом на здійснення своєї господарської діяльності, ухвала слідчого судді від 16.04.2019 підлягає перегляду в апеляційній інстанції.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0000546, згідно з протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 05 грудня 2017 року слідчий СВ Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_8 вилучив в ПП «Агроекологія» договір оренди землі від 16.01.2008, укладений між ОСОБА_11 та ПП «Агроекологія».

06 грудня 2017 року постановою слідчого СВ Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_12 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000546 від 02.12.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

В грудні 2018 року ПП «Агроекологія» звернулось до слідчого ОСОБА_12 із заявою про повернення оригіналу договору оренди землі від 16.01.2008 між ОСОБА_11 та ПП «Агроекологія». Одночасно ПП «Агроекологія» просило надати постанову про закриття кримінального провадження за № 0000546 та висновок експерта, складений за наслідками криміналістичного дослідження згаданого оригіналу договору оренди землі від 16.01.2008 р. У відповідь слідчий ОСОБА_8 відмовився повернути ПП «Агроекологія» оригінал вилученого документу і повідомив про те, що оригінал зазначеного договору разом з матеріалами досудового розслідування № 0000546 переданий ним до Зіньківського районного суду Полтавської області.

Так право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 цього кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження, відповідно до КПК України, є тимчасове вилучення майна, яке є фактичним позбавленням підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває передбачене ч. 2 ст. 167 КПК України майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Відповідно до положень ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним;за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна;у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу.
Частиною 5 статті 171 КПК України передбачено, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Поміж тим, згідно з ч. 6 ст. 173 КПК України ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.
Тимчасове вилучення майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування.
Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета тимчасового вилучення майна як втручання в конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції, ст. 13 конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про повернення тимчасово вилученого майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом унесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у порядку, установленому чинним КПК. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи держвлади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Однією із загальних засад кримінального провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 КПК є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів держвлади неухильно додержуватися вимог Конституції, цього кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою, вимог інших актів законодавства.

Нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке явно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, гарантоване конвенцією і Конституцією, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне за собою погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод в отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває в стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Разом з тим кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє такі відносини. Зокрема, після прийняття зазначеного процесуального рішення тимчасове вилучення майна застосоване у кримінальному провадженні як засіб його забезпечення, утрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи тимчасове вилучення майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

З огляду на зазначене будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Тимчасове вилучення майна в такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення тимчасово вилученого майна, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано ВСУ в постанові від 15.05.2013 №6-26цс13.

Крім того, щодо доводів апелянта з приводу заявленого відводу слідчому судді у справі, колегія вважає мотиви такого відводу належним чином не доведеними та такими, що не грунтуються на положеннях ст.ст. 75, 76 КПК України, а отже рішення про відмову в його задоволенні прийнято відповідно до вимог чинного законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення слідчого про відмову в задоволенні поданої скарги хоча і прийнято з інших підстав, однак є правильним, а тому підстав для задоволення апеляційних вимог не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 406, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу генерального директора ПП «Агроекологія» ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Зіньківського районного суду Полтавської області від 16 квітня 2019 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4