Справа № 473/1919/16-к
Провадження № 1-кп/467/34/20
УХВАЛА

17.02.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

у ході розгляду у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка кримінального провадження по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вознесенськ Миколаївської області, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, не працюючого, не одруженого, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 03.04.2015 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч.1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік, покарання не відбув
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27, п.п. 11, 12, ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м.Вознесенськ Миколаївської області, не одруженого, не працюючого, маючого середню спеціальну освіту, жителя АДРЕСА_2 , не судимого в силу ст. 89 КК України;
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 27, п.п. 11, 12, ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України,

клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 та

клопотання захисника про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт щодо обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И В:

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 60 днів, посилаючись на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України: можливість обвинуваченого переховуватися від суду, оскільки вчинивши особливо тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, останній розуміє наслідки скоєного кримінального правопорушення та передбачену відповідальність. Також не має постійного джерела доходу, ніде не працює та не навчається; незаконно впливати на потерпілих, свідків у кримінальному провадженні, які наразі не допитані шляхом їх залякування та погроз, іншого впливу на них, крім того, може впливати на обвинуваченого ОСОБА_7 з метою надання останнім показів на його користь для уникнення кримінальної відповідальності; вчиняти інші кримінальні правопорушення, оскільки ОСОБА_6 раніше засуджений вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.03.2015 року за скоєння аналогічного злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та звільнений від покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік. Вказував на відсутність підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`які.

Захисник ОСОБА_9 подала клопотання про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , мотивуючи його тим, що на даний час підстави щодо тримання під вартою ОСОБА_6 змінилися, ризики зменшилися. Стан здоров`я обвинуваченого є незадовільним, потребує операційного втручання. ОСОБА_6 хворіє на хронічний гастродуоденіт, хронічну люмбалгію, гематому печінки, хронічний холецистит, грижу стравохідного отвору діафрагми, в умовах СІЗО неможливе надання йому належної кваліфікованої медичної допомоги. Він потребує госпіталізації в лікарняний заклад для стаціонарного лікування. Ненадання чи неналежне надання медичної допомоги для ОСОБА_6 становить загрозу його життю та здоров`ю. Ризик впливу на свідків, потерпілих у судовому засіданні не підтвердився. ОСОБА_6 не має наміру переховуватися від суду, він має міцні соціальні зв`язки, постійно проживає з батьками у м.Вознесенську, має виключно позитивну репутацію і характеристики.
Обвинувачений ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, підтримав клопотання захисника, вказав, що він вже 4 роки утримується під вартою, прохав обрати по відношенню до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Захисник обвинуваченого також заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, вказала, що ризик переховування обвинуваченого на даний час зменшився. Зазначила, що обвинувачений має двох неповнолітніх дітей, є одруженим, працював неофіційно до затримання його працівниками поліції, має професію, закінчив відповідний навчальний заклад, позитивно характеризується за місцем проживання.

Прокурор вважала, що запобіжний захід у виді домашнього арешту не зможе належним чином забезпечити процесуальну поведінку обвинуваченого і запобігти всім ризикам.

Вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 1 квітня 2016 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 27 травня 2016 року.

У подальшому вказаний запобіжний захід неодноразово продовжувався, останній раз ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2019 року на строк до 20 лютого 2020 року.

Згідно ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 2 ст. 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується включно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду про тримання особи під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів. Строк тримання особи під вартою може бути продовжений в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому КПК України.

Вирішуючи клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України - переховуватися від суду, на даний час не зменшився. ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисних тяжкого та особливо тяжкого злочинів, передбачених ч.1 ст. 263 та п.п. 11, 12, ч.2 ст. 115 КК України, за які законом може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років та від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, розуміє наслідки кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується.

Наявність цього ризику підтверджується і тим, що обвинувачений до затримання працівниками поліції у квітні 2016 року не був працевлаштований, постійного доходу не мав.

Крім того, суд вважає, що вказаний прокурором інший ризик вчинити інше кримінальне правопорушення теж не зменшився, оскільки ОСОБА_6 засуджений вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.03.2015 року за скоєння аналогічного злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та звільнений від покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік, обвинувачується у вчиненні злочинів у період іспитового строку, встановленого вироком суду, що свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень.

Разом з тим, вказаний прокурором ризик того, що обвинувачений ОСОБА_6 може впливати на свідків, потерпілих у кримінальному провадженні, які ще не допитані у судовому засіданні шляхом залякування та погроз, вчинення іншого впливу на потерпілих та свідків, у ході судового засідання не підтвердився, оскільки відсутні докази на підтвердження цього. Щодо здійснення ним тиску на обвинуваченого ОСОБА_7 , то необхідно зазначити, що обвинувачений ОСОБА_7 вже надав свої показання в суді.

Крім цього, суд дійшов висновку, що незадовільний стан здоров`я обвинуваченого не є тією визначальною обставиною, яка б давала можливість обрати йому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки в умовах тримання в СІЗО підозрювані, обвинувачені не позбавлені можливості отримувати належне лікування своїх захворювань.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в СІЗО організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Для цього в СІЗО створюється медична частина, яка є її структурним підрозділом.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України»,наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.
Окрім того, у наданій захисником медичній довідці, підписаній начальником медичної частини ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» ОСОБА_10 та лікарем-інфекціоністом ОСОБА_11 без дати її видачі, наявна інформація щодо скарг обвинуваченого ОСОБА_6 на болі в черевній області та попереку, слабість при прибутті до СІЗО 04 квітня 2016 року. Останнє звернення до медичної частини було 10 лютого 2020 року о 14 годині зі скаргами на біль в епігастрії, тошноту, біль в області печінки та попереку, важкість в животі, печію. Вказано, що ОСОБА_6 потребує обстеження та лікування в умовах стаціонару з метою встановлення діагнозу та подальшої тактики ведення хворого.
Разом з цим, у вказаній медичній довідці вказано, що за рішенням комісії ЛКК ТОВ «Клініка-Інтер» від 05 листопада 2018 року встановлено, що в умовах СІЗО ОСОБА_6 не може бути надана кваліфікована медична допомога відповідно до його захворювань, ОСОБА_6 потребує госпіталізації в лікарняний заклад для стаціонарного лікування, ненадання чи належне надання для ОСОБА_6 є загрозою для його життя та здоров`я, ОСОБА_6 не може триматися під вартою.
Однак стороною захисту не надано жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачений не може отримувати належне лікування в умовах утримання в СІЗО, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку, у той час як надана довідка вказує на те, що на даний час ОСОБА_6 потребує обстеження та лікування в умовах стаціонару, що установа попереднього ув`язнення здатна забезпечити на підставі вищевказаних нормативних актів. При цьому надана довідка не вказує на те, що обвинувачений не може утримуватися в СІЗО саме на даний час.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, тому застосування більш м`якого запобіжного заходу, чим тримання під вартою, не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Також судом враховуються позиція, викладена у п. 79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року: «Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи».

ОСОБА_6 обвинувачується, як вже було зазначено, у вчинені особливо тяжкого злочину та тяжкого злочинів, які призвели до смерті людини з застосуванням вогнепальної зброї.
З урахуванням тривалості обраного та продовженого відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою та того, що судове слідство по справі судом ще не закінчено,суд вважає, що продовження вказаного запобіжного заходу у виді тримання під вартою не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.
При цьому застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованого діяння, а встановлені раніше ухвалами суду ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час вони виключають можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого суд на даному етапі не встановив.
За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати його належну поведінку, а тому дію обраного запобіжного заходу слід продовжити на 60 днів.
Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбаченим цим Кодексом, крім випадків передбачених частиною четвертою цієї статті.
Так, у відповідності до ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не визначає розмір застави у кримінальному провадженні, оскільки обвинувачений обвинувачується у злочині, який спричинив загибель людини.
У зв`язку з задоволенням клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 331, 371-372 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 задовольнити.

У задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт щодо обвинуваченого ОСОБА_6 відмовити.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 продовжити до 16 квітня 2020 року.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом 7 днів з моменту її проголошення через Арбузинський районний суд Миколаївської області.
Повний текст ухвали проголошений 18 лютого 2020 року о 8 годині 10 хвилин.

Головуючий: суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3