У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 квітня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, в порядку ст. 82 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,
захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 квітня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, в порядку ст. 82 КК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник ОСОБА_6 вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, постановлена ухвала є необґрунтованою, оскільки прийнята за результатами неповноти судового розгляду, а висновки суду, викладені в ухвалі, не відповідають фактичним обставинам справи.
Зауважує, що суд першої інстанції не досліджував матеріали особової справи засудженого ОСОБА_5 , що є підставою для визнання ухвали незаконною та підтверджує неповноту розгляду справи і упередженість суду.
Наголошує на тому, що посилання у рішенні на наявність у засудженого ОСОБА_5 стягнень є незаконним, враховуючи, що всі стягнення є погашеними та знятими, у встановленому порядку. При цьому, засуджений має ряд заохочень, останнє з яких ним отримано в квітні 2020 року.
Відмічає, що за період відбування покарання засуджений характеризується як спокійний та врівноважений, намагається дотримуватись правомірних взаємовідносин з персоналом установи, не конфліктний, підтримує зв`язки з рідними, вину в скоєному злочині визнає повністю, розкаюється у вчиненому.
Переконаний, що ОСОБА_5 сумлінною поведінкою та чесним ставленням до праці довів своє виправлення, а відтак, вважає за можливе замінити невідбуту частину його покарання більш м`яким, в порядку ст. 82 КК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

19.03.2020 р. до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про вирішення питання стосовно заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
ОСОБА_5 відбуває покарання, як засуджений вироком Апеляційного суду Одеської області від 29.01.2009 р. за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, на підставі ст. 70 КК України до 14 років позбавлення волі із конфіскацією всього його майна.
В місцях позбавлення волі ОСОБА_5 перебуває з 24.07.2008 р. За весь період відбування покарання має 2 заохочення та 5 стягнень, які погашені у встановленому законом порядку.
За час відбування покарання у Державній установі «Вознесенська виправна колонія № 72» засуджений ОСОБА_5 під контролем адміністрації установи дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядку дня установи. За характером спокійний та врівноважений, намагається дотримуватися правомірних взаємовідносин з персоналом установи, у відношенні до засуджених загалом не конфліктний, підтримує стосунки з обмеженим колом засуджених, зокрема негативної спрямованості. У майстерні установи не працевлаштований. У програмах диференційованого виховного впливу на засуджених до позбавлення волі участі не приймає, не вбачає в цьому необхідність. Загалом на відділені веде пасивний пристосовницький спосіб життя. Спальне місце та приліжкову тумбочку намагається утримувати у чистоті і порядку, санітарно гігієнічних норм дотримується лише під контролем адміністрації, не завжди має охайний зовнішній вигляд допускає випадки не своєчасного гоління. Підтримує зв`язок з рідними шляхом отримання посилок.
З 21.08.2019 р. визнаний злісним порушником установленого порядку відбування основного покарання згідно статті 133 КВК України за зберігання заборонених речей (заточеної металевої пластини).
Рішеннями комісії Державної установи «Вознесенська виправна колонія № 72» від 12.12.2016 р. та 13.02.2018 р. засудженому ОСОБА_5 відмовлено в застосуванні до нього пільг, передбачених ст. ст. 81, 82 КК України у зв`язку з тим, що він не довів свого виправлення.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.09.2019 р., яка набрала законної сили 14.11.2019 р., засудженому ОСОБА_5 відмовлено в умовно-достроковому звільненні від відбування основного покарання в порядку ст. 81 КК України.
При цьому, суд зауважив, що заохочення в загальній кількості двох, перше з яких отримано в червні 2016 року, а друге в квітні 2020 року, самі по собі не доводять виправлення засудженого і не свідчать про те, що засуджений ОСОБА_5 в сенсі положень ч. 3 ст. 82 КК України став на шлях виправлення.
Врахувавши, що дані про особу засудженого ОСОБА_5 не доводять того, що засуджений твердо став на шлях виправлення, суд першої інстанції дійшов висновку, що його клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким в порядку статті 82 КК України не підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

За змістом ст. 82 КК України, єдиною і достатньою підставою заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.
Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_5 засуджений вироком Апеляційного суду Одеської області від 29.01.2009 р. за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, на підставі ст. 70 КК України до 14 років позбавлення волі із конфіскацією всього його майна. Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 06.07.2008 р. (дня його фактичного затримання). Ухвалою Верховного Суду України від 09.06.2009 р. вирок Апеляційного суду Одеської області від 29.01.2009 р. залишено без змін.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.04.2016 р. засудженому ОСОБА_5 у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 06.07.2008 р. по 09.06.2009 р., із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Отже, на день подачі до суду першої інстанції клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, ОСОБА_5 , засуджений за умисний особливо тяжкий злочин, відбув більше двох третин строку покарання, призначеного судом, а тому до нього можуть бути застосовані положення ст. 82 КК України.

Разом з тим, відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 р. «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.
Розглядаючи клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким суд зобов`язаний перевірити дані, що підтверджують виправлення засудженого, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.
Приймаючи рішення про задоволення заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або відмову в такій, суд повинен його мотивувати.
Слід зазначити, що висновок суду про виправлення засудженого повинен бути заснований на всебічному врахуванні даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, який безпосередньо передує розгляду клопотання.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

З характеристики і довідки про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_5 , затверджених начальником Державної установи «Вознесенська виправна колонія № 72», вбачається, що ОСОБА_5 в місцях позбавлення волі знаходиться з 24.07.2008 р. Протягом часу відбуття покарання має 2 заохочення та 5 стягнень, які погашені у встановленому порядку.
Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, наявність у засудженого ОСОБА_5 двох заохочень, перше з яких отримано в червні 2016 року, а друге в квітні 2020 року, саме по собі не доводить виправлення засудженого і не свідчить про те, що засуджений став на шлях виправлення та перевиховання, оскільки вказані заохочення носять поодинокий характер за весь час відбування покарання (майже 12 років) та отримані засудженим в проміжку між накладеними стягненнями, які хоч і погашені, однак, свідчать про негативну спрямованість особи та схильність до порушення встановленого порядку відбування покарання.
Тобто, з досліджених матеріалів судом не встановлено даних, що засуджений ОСОБА_5 став на шлях виправлення.

З приводу безпідставного врахування стягнень, які є погашеними, апеляційний суд доходить наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Прийняття рішення про умовно дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.
Аналізуючи наведене, враховуючи відсутність у ОСОБА_5 протягом тривалого часу відбування покарання жодного заохочення та наявності дисциплінарних стягнень, кількість яких значно перевищує кількість заохочень, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_5 повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу VIII КПК України, обґрунтовано дійшов висновку про те, що вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому ОСОБА_5 є передчасним.

Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, належним чином врахував умови, передбачені ст. 82 КК України та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за період часу відбування покарання засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення, а тому вважає, що підстав для скасування ухвали Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 квітня 2020 року, про що просить апелянт, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 квітня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 ОСОБА_6 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3