Справа № 638/6540/20
Провадження № 1-кс/638/1392/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
Слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
слідчого ОСОБА_3 ,
власника майна ОСОБА_4 ,
представника власника майна адвоката ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Дзержинського районного суду м. Харкова клопотання слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна, погоджене прокурором Харківської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 , за матеріалами кримінального провадження № 0001795 від 09.05.2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України , -

встановив:

До слідчого судді звернувся слідчий з клопотанням, в якому просить накласти арешт на вилучене майно під час огляду місця події 09.05.2020 року на ділянці місцевості, що знаходиться за адресою: м. Харків, пр. Науки, 7. На такі об`єкти:
- об`єкт № 1- Автомобіль Опель Астра, д.н.з. НОМЕР_1 польської реєстрації, номер кузова № НОМЕР_2 ;
- об`єкт № 2- Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу республіки Польща, серійний номер НОМЕР_3 , автомобіль Опель Астра, д.н.з. НОМЕР_1 польської реєстрації, номер кузова № НОМЕР_2 .
В обґрунтування клопотання зазначає, що у провадженні СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001795 від 09.05.2020 за ч. 2 ст. 296 КК України, тобто хуліганство вчинене групою осіб.
Так, 09.05.2020 невстановлені особи, керуючі транспортними засобами та вчиняючи порушення правил дорожнього руху, групою осіб вчинили грубе порушення громадського за адресою: м. Харків, площа Свободи. Після чого невстановлені особи зникли з місця скоєння злочину.
З метою виявлення, вилучення речей та подальшого їх долучення до матеріалів кримінального провадження в якості речових доказів, виникла необхідність у проведені огляду ділянки місцевості за адресою м. Харків, пр-т. Науки 7.
Слідчим СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області було проведено огляд місця події на ділянці місцевості за адресою м. Харків, пр-т. Науки 7, в ході якого вилучено: - об`єкт № 1- Автомобіль Опель Астра, д.н.з. НОМЕР_1 польської реєстрації, номер кузова № НОМЕР_2 ; - об`єкт № 2- Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу республіки Польща, серійний номер НОМЕР_3 , автомобіль Опель Астра, д.н.з. НОМЕР_1 польської реєстрації, номер кузова № НОМЕР_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження являється арешт майна.
Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до частини 2 статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Статтею 98 КПК України визначеною, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Враховуючи наявність достатніх доказів, які вказують на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, накладення арешту на зазначене майно необхідне з метою забезпечення повного, об`єктивного та неупередженого проведення досудового розслідування, встановлення всіх об`єктивних обставин у кримінальному провадженні, проведення та дослідження всіх наявних, та встановлених дій, пов`язаних з укладенням договорів, встановлення всіх осіб, які причетні до вчиненого правопорушення.
Крім того, накладення арешту на вказане нерухоме майно необхідне для унеможливлення здійснення дій, пов`язаних із здійсненням продажу, переоформленням, передачею в заставу, найм, дарування, або відчуження майна іншим способом, з метою прийняття законних процесуальних рішень, притягнення винних осіб до відповідальності та збереження речових доказів.
В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав та просив задовольнити.
Власник майна заперечував проти накладення арешту на майно та просив клопотання слідчого не задовільняти.
Представник власника майна просив відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на вилучене майно під час огляду, заперечував проти даного клопотання.
Розглянувши клопотання, заслухавши думку учасників провадження, дослідивши надані докази, слідчий суддя дійшов наступного.
В провадженні СВ Шевченківського ВП ГУНП України в Харківській області знаходиться кримінальне провадження № 0001795 від 09.05.2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
Встановлено, що 09.05.2020 року за адресою м. Харків, пр. Науки, 7 було проведено тимчасовий доступ до автомобілю марки Опель Астра, д.н.з. НОМЕР_1 польської реєстрації, номер кузова № НОМЕР_2 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу республіки Польща, серійний номер НОМЕР_3 , автомобіль Опель Астра, д.н.з. НОМЕР_1 польської реєстрації, номер кузова № НОМЕР_2 з їх послідуючим вилученням.
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).
Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх не застосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ст.ст. 168, ч. 2, 236, 237 КПК України тимчасове вилучення майна: речей та документів, які мають значення для кримінального провадження, може здійснюватися також під час обшуку та огляду. Тому тимчасове вилучене майно може належати не тільки підозрюваному (ч. 1 ст. 167 КПК України), а й іншим особам.
Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, системно аналізуючи норми діючого кримінального процесуального законодавства при вирішенні питання про арешт майна, зважаючи на викладені слідчим доводи обґрунтування його необхідності, приходить до висновку, що слідчим не доведено жодної обставини, яка б свідчила про необхідність арешту вказаного у клопотанні майна як речового доказу, а також не доведено, що накладення арешту необхідно з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення як захід забезпечення цивільного позову. Крім того, слідчим не доведено в судовому засіданні та не містять таких даних матеріали кримінального провадження, що зазначений транспортний засіб є предметом злочину, а отже неможливо порушувати право власності осіб, яким не пред`явлено підозру.
Виходячи з вищевикладеного, слідчий суддя повністю відмовляє в задоволенні клопотання про арешт майна.
Керуючись ст.ст. 98, 170, 171, 173, 174, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

В задоволенні клопотання слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Харківської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 , за матеріалами кримінального провадження № 0001795 від 09.05.2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України про арешт майна відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали буде проголошений 09.06.2020 року о 17:30 годині..

Слідчий суддя: ОСОБА_1