Постанова
Іменем України
09 квітня 2020 року

м. Київ
справа № 759/17339/18
провадження № 51-159км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0001822 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Борова Фастівського району Київської області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , в силу вимог ст. 89 КК України такого, що не має судимості.
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року засуджено ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 22 серпня

2018 року об 11:00, з метою виконання свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння чужим майном шляхом крадіжки, разом із

ОСОБА_8 , на автомобілі «Деу-Ланос», д.н.з. НОМЕР_1 , під його керуванням, прибули до буд. АДРЕСА_2 . Діючи згідно раніше досягнутої домовленості, ОСОБА_9 , взявши з собою заздалегідь заготовлені невизначені інструменти, необхідні для відкриття замків вхідних дверей, прослідувала до під`їзду вказаного будинку та почала оглядати майданчики сходів з метою підшукання помешкання громадян, з якого можна було б вчинити крадіжку.

В свою чергу, ОСОБА_7 , згідно досягнутої раніше домовленості, залишився в салоні автомобіля «Деу-Ланос», д.н.з. НОМЕР_1 , спостерігати за навколишньою обстановкою, з метою попередити ОСОБА_9 про появу в під`їзді сторонніх осіб.Перебуваючи на 2 поверсі вказаного будинку, ОСОБА_9 проникла до

кв. АДРЕСА_3 зазначеного будинку, звідки таємно викрала чуже майно, яке належить ОСОБА_10 , а саме: набір столових приборів «BerghofferDesigned», вартістю 4500 грн. Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , на вказаному автомобілі, з місця вчинення злочину втекли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд та цим завдавдали потерпілій ОСОБА_10 матеріальної шкоди на зазначену суму.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_9 , стосовно якої судові рішення не оскаржуються.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року вирок районного суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок районного суду і ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили загальні засади призначення покарання, внаслідок чого безпідставно звільнили ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування визначеного покарання з випробуванням, що призвело до м`якості призначеного йому покарання.
Також зазначає, що апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 КПК України, оскільки належно не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням і як наслідок визначення останньому м`якого покарання та не зазначив підстав, з яких визнав скаргу необґрунтованою.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечення на касаційну скаргу прокурора не подавалися.
У судовому засіданні засуджений та його захисник заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора, а прокурор частково підтримав подану касаційну скаргу в частині скасування ухвали суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, засудженого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якості покарання призначеного

ОСОБА_7 у зв`язку з його звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Так, у касаційній скарзі прокурор фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції та апеляційним судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин

(ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з положеннями ст. 65 КК України, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З мотивувальної частини вироку районного суду слідує, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, при обранні виду та розміру покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який має на утриманні батька похилого віку, раніше не судимий, те що за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, проте з 11 жовтня 2017 року перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом: розлад психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю, стан його здоров`я та наявність хронічних захворювань. Також суд зважив на наявність обставини, що пом`якшує покарання та на відсутність обставин, що його обтяжують. Крім цього, суд урахував характер і спосіб скоєного, конкретні обставини вчинення злочину.
Враховуючи зазначене, суд дійшов правильного висновку про можливість звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.
Вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження, зокрема за апеляційною скаргою прокурора щодо безпідставного звільнення ОСОБА_7 від відбування визначеного покарання з випробуваннямна підставі ст. 75 КК України, належним чином перевірив наведені у скарзі доводи та обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, покарання призначене ОСОБА_7 із застосуванням ст. 75 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому більш суворого покарання у касаційній скарзі прокурора не міститься, розглядом кримінального провадження не встановлено.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3