справа № 208/3180/17
№ провадження 1-кс/208/150/20
УХВАЛА
Іменем України

20 січня 2020 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу заявника ОСОБА_3 на постанову слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 від 10.07.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000907 від 20.10.2016 року за ч. 1 ст. 388 КК України, -

встановив:
16.01.2020 року заявник ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою на постанову слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 від 10.07.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000907 від 20.10.2016 року за ч. 1 ст. 388 КК України, згідно якої, прохає вказану постанову скасувати та продовжити досудове розслідування кримінального провадження.
У судовому засіданні заявник ОСОБА_3 скаргу підтримав та мотивував її наступним.
Так, на думку заявника, слідчий при винесенні постанови про закриття вказаного кримінального провадження дійшла помилкового висновку про відсутність в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, оскільки під час досудового розслідування не було встановлено факту офіційного попередження ОСОБА_5 про неприпустимість вчинення певних дій із переданим йому за розпискою належного йому на праві приватної власності легкового автомобіля «Toyota Camry», д.н. НОМЕР_1 , не встановлено наявності у нього прямого умислу на вчинення незаконних дій щодо майна, на яке накладено арешт.
Прокурором до суду надано клопотання про проведення судового розгляду скарги за його відсутності у зв`язку із зайнятістю в іншому провадженні, у задоволенні скарги прохає відмовити.
Слідчий до суду не з`явився, причини неявки не повідомив.
Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України, розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Вислухавши заявника, дослідивши матеріали скарги та надіслані до суду матеріали кримінального провадження № 0000907 від 20.10.2016 року, слідчий суддя приходить до наступного.
В провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження № 0000907 від 20.10.2016 року за ч. 1 ст. 388 КК України, закрите постановою слідчого від 10.07.2019 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
З оскаржуваної постанови вбачається, що висновок слідчого про відсутність в діянні складу кримінального правопорушення грунтується на встановленні ним відсутності прямого умислу у діях особи, яка здійснила відчуження арештованого майна.
Однак, з таким висновком слідчого погодитись не можна.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
В межах цього кримінального провадження, ухвалою суду № 208/2264/15-к від 28 липня 2015 року частково задоволено клопотання ОСОБА_7 , представника потерпілих ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про вжиття заходів забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні - накладено арешт на автомобіль марки «Toyota Camry» д.р.н. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_5 , заборонено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до завершення судового провадження по кримінальному провадженню, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000430 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ремонтувати та/або відчужувати автомобіль марки «Toyota Camry» д.р.н. НОМЕР_1 , у тому числі шляхом передачі його в тимчасове володіння та/ або користування іншим особам або вчиняти інші дії, які б могли зашкодити забезпеченню кримінального провадження.
Зі вступної частини вказаної ухвали, журналу судового засідання від 28.07.2015 року вбачається, що вказана ухвала постановлена за участю, зокрема, обвинуваченої ОСОБА_6 та цивільного відповідача ОСОБА_5 , вказані особи були присутні при оголошенні ухвали про арешт майна.
Однак, 27.07.2016 року ОСОБА_5 здійснив перереєстрацію вказаного автомобіля.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 КК України, розтрата, відчуження, приховування, підміна, пошкодження, знищення майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт, із заставленим майном або майном, яке описано, чи порушення обмеження (обтяження) права користуватися таким майном, здійснене особою, якій це майно ввірено, а також здійснення представником банку або іншої фінансової установи банківських операцій з коштами, на які накладено арешт, караються штрафом від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.
Диспозицією вказаної статті, зокрема, охоплюються випадки відчуження майна, на яке накладено арешт в межах різних судових юрисдикцій (цивільної, кримінальної, адміністративної).
Ухвала суду № 208/2264/15-к від 28 липня 2015 року щодо арешту належного ОСОБА_5 автомобіля марки «Toyota Camry» д.р.н. НОМЕР_1 постановлена за правилами кримінального провадження.
Згідно ч. 1 ст. 1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 КПК України, закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
П. 1 5 ч. 5 ст. 173 КПК України визначено, що у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає перелік майна, на яке накладено арешт, підстави застосування арешту майна, перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення, заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно, порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 КПК України, ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.
Згідно ч. 2 ст. 369 КПК України, судове рішення, у якому слідчий суддя, суд вирішує інші питання, викладається у формі ухвали.
Згідно п. 14 ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень.
Спеціальними нормами, що регулюють виниклі правовідносини щодо арешту належного ОСОБА_5 автомобіля ст. 170 175 КПК України, порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 не передбачено обов`язку суду, слідчого, прокурора, іншої службової, посадової особи попереджати власника майна про неприпустимість вчиняти певні дії з арештованим майном, попереджати його про кримінальну відповідальність за такі дії, тощо.
Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на викладене, висновок слідчого про необхідність певним чином попереджати власника майна про неприпустимість вчиняти певні дії з арештованим майном є помилковим, оскільки таке повідомлення за своєю правовою природою є процесуальною дією та було б передбачено та врегульовано КПК України (була б зазначена особа, на яку покладається такий обов`язок, строки та зміст повідомлення та/або попередження, тощо).
Відповідно до ст. 23 КК України, виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 КК України, прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Посилання слідчого в оскаржуваній постанові на дії ОСОБА_5 , інших осіб щодо дій з арештованим майном, прийняті щодо такого майна процесуальні рішення після 27.07.2016 року первісного факту відчуження арештованого майна не мають юридичного значення для встановлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України.
Доказуванню в даному випадку підлягає, зокрема, винуватість особи, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення у період часу з 28.07.2015 року (постановлення ухвали про арешт майна в присутності особи, яка в подальшому здійснила його відчуження) по 27.07.2016 року (діяння особи щодо відчуження арештованого майна).
Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.
Згідно ст. 2, 284 КПК України, закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.
Тобто, повнота дослідження кримінального провадження означає встановлення всього кола фактичних обставин, що можуть суттєво вплинути на рішення у кримінальному провадженні; використання такої сукупності доказів, яка обґрунтовує зроблені висновки як такі, що не залишають місця сумнівам.
Неупередженість означає пізнання органами, що ведуть процес, обставин кримінального провадження у точній відповідності з дійсністю, неупередженість їх у збиранні, перевірці та оцінці доказів, безсторонність щодо всіх учасників процесу та інших осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, оскільки на прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого покладається обов`язок надати доказам належну правову оцінку за правилами ч. 1 ст. 94 КПК України та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
У відповідності до положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
З положень ст. 83 КПК України слідує, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
В той же час, відповідно до вимог ст. 110 КПК України, постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.
Відповідно до положень ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
У свою чергу, слідчий, прокурор під час досудового розслідування зобов`язані детально та всебічно перевірити доводи особи, що подала таку заяву. Зокрема, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діях особи складу злочину, то він має звернути увагу на те, що б така постанова у обов`язковому порядку містила детальний виклад обставин, за яких заявник вважав, що особою (особами) вчинено злочин, а у разі, якщо особі (особам) ставилося в вину декілька протиправних діянь, які підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, то чи містить вона висновки щодо відсутності вини особи (осіб) у вчиненні кожного з них.
Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Зокрема, практика ЄСПЛ щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних права є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування … має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень.
Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (Рішення у справі «Олександр Ніконенко проти України», «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).
Тобто, з оскаржуваної постанови слідує, що вона не містить достатніх відомостей, які б свідчили про те, що вимоги КПК України було виконано належним чином та надано необхідну правову оцінку усім обставинам в сукупності, що свідчить про те, що встановлена, на даний час, органом досудового розслідування сукупність доказів, якою обґрунтовуються зроблені ним висновки, не може вважатися такою, що не залишає місце сумнівам, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (Рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (Рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України).
За таких обставин, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає задоволенню, а постанова скасуванню для відновлення досудового розслідування та його проведення у загальному порядку.
При цьому, слідчий суддя, виходячи з ч. 5 ст. 40 КПК України, позбавлений змоги надати конкретні вказівки (зобов`язання) слідчому у провадженні на здійснення конкретних слідчих дій, адже останній є самостійним у своїй процесуальній діяльності, а слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України), однак слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що слідство зобов`язане провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені ним висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях.
Керуючись викладеним та ст. 303-307, 309 КПК України, слідчий суддя -
постановив:
Скаргу заявника ОСОБА_3 на постанову слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 від 10.07.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000907 від 20.10.2016 року за ч. 1 ст. 388 КК України - задовольнити.
Постанову слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 від 10.07.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000907 від 20.10.2016 року за ч. 1 ст. 388 КК України - скасувати.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1