УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2020 року

м. Київ
справа № 629/577/19
провадження № 51-1114ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року в кримінальному провадженні № 0000141 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Панютине м. Лозова Харківської обл., жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 жовтня 2019 року ОСОБА_4 засуджено ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 січня 2019 року і остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 29 січня 2019 року приблизно о 12:00, перебуваючи у громадському туалеті, що розташований на території ринку (вул. Соборна, 14 у м. Лозовій Харківської обл.), скориставшись тим, що ОСОБА_6 перебуває у кабінці туалету та залишив на підлозі перед нею барсетку з мобільним телефоном, таємно заволодів цим мобільним телефоном і намагався залишити приміщення туалету, проте був помічений потерпілим, який почав вимагати повернути викрадене майно. Однак ОСОБА_5 , продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на викрадення чужого майна, діючи з корисливим мотивом, утримуючи при собі майно ОСОБА_6 та ігноруючи його вимогу, відкрито викрав мобільний телефон «Xiaomi Redmi 6 Pro», заподіявши таким чином потерпілому майнової шкоди на суму 4547,76 грн.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 28 січня 2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення та повернути справу до суду першої інстанції. Також просить перекваліфікувати його дії зі ст. 186 КК на ст. 185 КК у зв`язку з недоведеністю.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений указує на те, що засідання в суді першої інстанції були побудовані лише на користь сторони обвинувачення, а також, що його доводи з доказами не бралися до уваги, про що чітко вказано, на його думку, у вироку цього суду. Також зазначає, що місцевий суд не врахував показання свідків, надані ними під час відтворення події на місці вчинення злочину. Крім того, місцевий суд не взяв до уваги обставин, що пом`якшують покарання, а саме того, що він щиро розкаявся, повернув речі потерпілому, а також допомагає матері, яка є особою з інвалідністю і має онкологічне захворювання.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Доводи засудженого щодо неповноти судового розгляду та оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів стосуються, по суті, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, виходячи з вимог статей 433, 438 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК підтверджуються сукупністю доказів, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив і належно оцінив.

Так, поряд з іншими доказами суд обґрунтовано послався на показання:
потерпілого ОСОБА_6 , який зазначив, що коли він із засудженим пішли до туалету, то він на підлозі за дверима кабінки залишив сумку, а побачивши тінь, відкрив двері та виявив, що ОСОБА_4 схопив його барсетку з сумки. Потерпілий кричав останньому, щоб той зупинився, але ОСОБА_4 утік. У викраденій барсетці містилися мобільний телефон, паспорт, військовий квиток, посвідчення, форма 4 для проїзду залізничним транспортом, флешка;
свідка ОСОБА_7 , який повідомив, що до нього на роботу прийшов ОСОБА_4 і приніс мобільний телефон, просив перепрошити телефон та зняти на ньому блокування, оскільки він забув графічний пароль;
свідка ОСОБА_8 , який пояснив, що на виході з ринку він зустрів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які разом пішли до туалету, він їх не дочекався і пішов. Пізніше він зустрів ОСОБА_6 і той повідомив, що у нього з сумки в туалеті викрали барсетку з документами та телефоном.

Винуватість засудженого також підтверджується:
даними, що містяться у протоколах слідчих дій, а саме: у протоколі огляду місця події від 29 січня 2019 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , згідно з яким останній вказав місце, де залишив свою сумку, з якої невідомий викрав його барсетку; у протоколі проведення слідчого експерименту від 01 лютого 2019 року та відеозаписі до нього за участю потерпілого, згідно з яким останній показав де і за яких обставин він зустрівся з незнайомим йому чоловіком, який у подальшому з його сумки викрав барсетку і втік з нею; у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 лютого 2019 року за участю свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , під час якого кожен з них на фото впізнали ОСОБА_4 ; у протоколі огляду місця події від 01 лютого 2019 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_7 у приміщенні магазину з ремонту та обслуговування цифрової техніки, під час якого останній розповів про те, як ОСОБА_4 залишив йому для розблокування мобільний телефон; у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 лютого 2019 року за участі свідка ОСОБА_7 , під час якого свідок впізнав ОСОБА_4 як особу, яка залишила йому для зняття паролю мобільний телефон; у протоколі огляду місця події від 01 лютого 2019 року, проведеного за участю ОСОБА_10 , під час якого остання у під`їзді 1 у будинку АДРЕСА_2 видала документи на ім`я ОСОБА_6 , які приніс додому її син; у протоколі огляду предмета від 02 лютого 2019 року, згідно з яким слідчий за участю свідка ОСОБА_7 оглянув диск з відеозаписом з камери спостереження магазину з ремонту та обслуговування цифрової техніки, на якому зафіксовано як ОСОБА_4 приніс до магазину мобільний телефон для зняття паролю;
судовою товарознавчою експертизою №6/331СЕ-19 від 06 лютого 2019 року, згідно з якою ринкова вартість мобільного телефону становить 4209,56 грн, карти пам`яті 338,20 грн;
Дослідивши вищевказані докази, відповідно до ст. 94 КПК, і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду засуджений ОСОБА_4 та його захисникподали апеляційні скарги, в яких наводили доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації дій засудженого, а також невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим та його захисником у згаданих апеляційних скаргах, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Доводи засудженого щодо необхідності перекваліфікації його дій з ст. 186 КК на ст. 185 КК є необґрунтованими.
Так, відповідно до положень ст. 185 ККкрадіжкою є таємне викрадення чужого майна. При цьому основною умовою є те, що здійснюючи викрадення, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Згідно з ст. 186 КК грабежем є відкрите викрадення чужого майна, а саме викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
При цьому, розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).
Суд наголошує, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.
З огляду на викладене висновки судів у частині кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК є правильними, оскільки засуджений, розпочавши свої дії як крадіжку, однак, будучи викритий потерпілим, який кричав, щоб засуджений зупинився, та розуміючи, що викритий, не відмовився від злочинних посягань, відкрито викрав належний потерпілому мобільний телефон і втік з місця вчинення злочину.
Таким чином, Верховний Суд погоджується з рішенням місцевого та апеляційного судів, у частині кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК, а доводи, викладені засудженим у касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, є безпідставними.
Доводи засудженого про неврахування місцевим судом обставин, що пом`якшують його покарання, є неспроможними.
Так, суд першої інстанції, урахувавши особу засудженого (раніше судимий, не працює, неодружений, проживає у цивільному шлюбі, за місцем проживання характеризується задовільно, перебуває на обліку в лікаря-нарколога з приводу синдрому залежності від наркотичних речовин, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, проживає з матір`ю, яка є особою з інвалідністю третьої групи) і не встановивши обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі.
Покарання засудженому призначене місцевим судом відповідно до положень статей 50, 65 КК в межах санкції статті за якою його засуджено.
Рішення місцевого суду про призначення засудженому остаточного покарання на підставі ст. 71 КК також є правильним.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цих судів, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3