Дата документу 15.04.2020 Справа № 333/208/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/868/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/208/17
Категорія ст. 191 ч.2, 366 ч.1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянина України, освіта вища, зареєстрованої та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2020 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі прокурор, вказує, що дії ОСОБА_6 кваліфіковані, як кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей та розтрата чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. Вказаний висновок суду не відповідає дійсним обставинам справи виходячи з наступного.

Так, згідно із текстом оскаржуваного рішення суд відкидає докази обвинувачення у зв`язку із тим, що допитані в судовому засіданні свідки факту невиконання робіт не підтвердили. Також в судовому рішенні зазначено, що допитані в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 пояснили, що для проведення робіт з ремонту фасаду будівлі встановлювались будівельні ліси. Також, в судовому рішенні судом зазначено, що жоден із допитаних судом свідок беззаперечно не підтвердив невиконання вказаних в актах робіт. Разом з тим, зазначене обґрунтування судового рішення не відповідає дійсним обставинам справи виходячи з наступного.

В судовому засіданні за наслідком дослідження документів встановлено, що за договором підряду №0211/2015 від 02.11.2015 складено акт виконаних робіт форми КБ-2в №2 від 09.11.2015 до пунктів 1, 2, 3 якого включено роботи під назвами: «демонтаж (К=0.70). Установка металлических ограждений без поручня», «перила». За договором підряду №0411/2015 від 04.11.2015 складено акт виконаних робіт форми КБ-2в №3 від 11.11.2015, до пунктів 12, 13, 20 якого включено роботи під назвами: «разборка изоляции стен из пенопласта пенополистерольного», «утепление фасада мінеральними плитами толщиной 100 мм с отделкой декоративним рас твором по технологи Церезит, стені гладкие», «разборка наружних трубчатіх інвентарніх лесов, висота лесов до 16 м».

Допитаний в судовому засіданні 17.12.2018 свідок ОСОБА_13 пояснив, що працює в КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» з серпня 2015. На час його працевлаштування перила на ґанку закладу вже були встановлені. Також свідок зазначив, що на за час проведення ремонтних робіт у закладі будівельні ліси навколо центру не встановлювались. Однак, допитаний в судовому засіданні 26.09.2018 експерт ОСОБА_14 повідомив, що відповідно п.20 акту виконаних робіт №3 від 11.11.2015 до договору №0411/2015 від 04.11.2015 будівельні ліси встановлювались у розмірі 177 кв.м.

Також, ОСОБА_13 зазначив, що бачив як два робітники прикріплювали на фасад будівлі лист пінопласту. Однак, допитаний експерт ОСОБА_14 пояснив, що відповідно до п.13 акту виконаних робіт №3 від 11.11.2015 до договору №0411/2015 від 04.11.2015 утеплювання фасаду здійснювалось мінеральною ватою, а не пінопластом.

Допитана в судовому засіданні 17.12.2018 свідок ОСОБА_15 пояснила, що працює у закладі з 2006 року. Під час проведення ремонтних робіт восени 2015 року демонтаж утеплення фасаду та подальше утеплення фасаду будівлі не бачила.

Допитаний в судовому засіданні 17.12.2018 свідок ОСОБА_12 пояснив, що перила які встановлені на ґанку будівлі закладу були встановлені до проведення ремонтних робіт, підчас ремонтних робіт восени 2015 перила не замінювались, залишились ті які вже були встановлені тільки їх відремонтували.

Допитаний, в судовому засіданні 17.08.2018 ОСОБА_16 пояснив, що на момент підписання акту виконаних робіт №2 та №3 ОСОБА_16 працював на ТОВ «Рекурс ЛТД» та займався оформленням та підписанням вказаних актів виконаних робіт. Свідок зазначив, що на момент підписання актів виконаних робіт роботи по фасаду, а саме роботи визначені в п. 1-20, акту №3 від 11.11.2019 до договору №0411/2015 від 04.11.2015 виконані не були.

Акт №3 до договору №0211/2015 від 02.11.2015 підписаний ОСОБА_6 11.11.2019 та наданий до Державної казначейської служби для взяття на облік 13.11.2015, про що свідчить штамп державної казначейської служби який міститься на акті. Оплата по вказаному акту у повному обсязі здійснена 19.11.2015, про що свідчить відповідний штамп державної казначейської служби на платіжному дорученні №258 від 16.11.2015. Вказані документи досліджено під час судового розгляду.

Також, Допитаний ОСОБА_16 повідомив, що станом на 11.11.2015 та 13.11.2015 тобто на момент підписання актів виконаних робіт та передачі їх до ДКСУ він працював на підприємстві та керував ремонтними роботами. На визначені дати п. п. 12, 13, 20, акту №3 від 11.11.2019 виконане було.

Акт №2 до договору №0411/2015 від 04.11.2015 підписаний ОСОБА_6 09.11.2019 та передан до Державної казначейської служби для здійснення оплати 13.11.2015, про що свідчить штамп державної казначейської служби який міститься на акті. Оплата по вказаному акту у повному обсязі здійснена 19.11.2015, про що свідчить відповідний штамп державної казначейської служби на платіжному дорученні №257 від 16.11.2015. Вказані документи досліджено під час судового розгляду.

Також допитаний ОСОБА_16 повідомив, що станом на 09.11.2015 та 13.11.2015 тобто на момент підписання акту виконаних робіт та передачі їх до ДКСУ він працював на підприємстві та керував ремонтними роботами. На визначені дати п. п. 1, 2, 3 акту №2 від 09.11.2019 виконано не було.

Також, під час допиту 17.08.2018 на питання сторони захисту свідок ОСОБА_17 пояснив, що відповідно до Державних будівельних норм підписання акту виконаних робіт посвідчує факт фактичного виконання робіт.

Крім того, допитаний 17.08.2018 ОСОБА_18 пояснив, що працював на об`єкті до кінця листопада 2015 року, робота ОСОБА_18 полягала в організації проведення ремонтних робіт. На об`єкті ОСОБА_18 перебував кожний день. Працівників, які виконували роботи привозив на об`єкт та відвозив з об`єкта самостійно, крім нього ніхто організацією робіт не керував . Тобто на момент підписання вищезазначених актів виконаних робіт 09.11.2015, 11.11.2015, та передачі їх 13.11.2015 до ДКСУ ОСОБА_19 працював на об`єкті.

Також, свідок ОСОБА_18 , пояснив, що на час підписання актів виконаних робіт не було виконано роботи зазначені в п.п. 12, 13, 20, акту №3 від 11.11.2019 до договору №0211/2015 від 02.11.2015 та роботи зазначені в п.п. 1, 2, 3 акту №2 від 11.11.2019 до договору №0411/2015 від 04.11.2015 . Про те, що вказані роботи не виконані ОСОБА_18 доповідав ОСОБА_20 , а також свідок повідомляв ОСОБА_20 про те що не виконані роботи необхідно виконати весною у теплу пору року.

Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи №2203 від 01.07.2016 вартість будівельних робіт зазначених у п.1, п.2, п. 3 акту приймання виконаних робіт форми КБ-2В №2 до договору підряду №0411/2015 від 04.11.2015. та п.12, п.13, п.20 акту приймання виконаних робіт форми КБ-2В №3 до договору підряду №0211/2015 від 02.11.2015, складає 47296, 66 гривень.

Зауважує, що суд не надав належної оцінки вказаним показанням, натомість обмежився формальним та неповним відображенням цих показань у рішенні, що призвело до однобокого їх трактування та необ`єктивної їх оцінки.

Просить вирок суду, яким ОСОБА_6 визнано винуватою у пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України - скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 виною у вчинені кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України. Призначити покарання за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, строком на 1 рік. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, ч. 2 с 373 КПК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Призначити покарання за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України у вигляді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 вважає вирок суду в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 366 КК України незаконним та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого неправильно застосований закон про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону. Вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження. Так суд у вироку вірно дійшов висновку, з урахуванням положень Практики ЄСПЛ, щодо відсутності у матеріалах провадження достатніх доказів на підтвердження вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. В той же час, ті ж самі досліджені докази були покладені в основу обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 366 КК України. Вважає, що даний висновок суду не відповідає встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи.

На підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України суд послався на наступні досліджені докази: витяг з ЄРДР про реєстрацію 13.01.2017 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, ухвалу слідчого судді про проведення обшуку від 01.06.2016 року та протокол обшуку від 01.06.2016 року, яким було вилучено в приміщенні КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» ЗОР договору підряду № 0211/2015 та 0411/2015 із додатками; постановою слідчого про визнання даних документів речовими доказами від 13.01.2017 року; покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 .

Аналізуючи зазначені докази у сукупності, вважає, що вони не підтверджують вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Так письмові докази підтверджують лише наявність зареєстрованого кримінального провадження та проведення певних слідчих дій по ньому.

Допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_21 також жодним чином не підтверджують винуватість ОСОБА_6 , а лише підтверджують факт виконання будівельних робіт у КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» ЗОР за договорами підряду № 0211/2015 та 0411/2015. Конкретних дат підписання даних договорів та проведення по ним оплат свідки не пам`ятають. Допитані свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_18 стверджували, що на час підписання актів виконаних робіт - листопад 2015 року - не всі роботи були виконані.

Вважає, що до показань даних свідків в частині невиконання робіт по благоустрою фасаду та ґанку слід ставитись критично.

По-перше, дані свідки згідно їх власних показань мають неприязнені стосунки із керівництвом ТОВ «Рекурс ЛТД» через заборгованість за виконані роботи, тобто заінтересовані у створенні проблем для даного підприємства. По-друге, свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_18 офіційно не були працевлаштовані на підприємстві, що здійснювало будівельні роботи - ТОВ «Рекурс ЛТД» та не мали можливості знати, хто з інших працівників ТОВ «Рекурс ЛТД» проводив інші ремонтні роботи у центрі , особливо після їх уходу з об`єкту. Факт продовження ремонтних робіт у центрі підтверджується як свідченнями ОСОБА_6 , так і оглядом за участю експерта ОСОБА_14 та дефектними актами про усунення недоліків ремонту між ТОВ «Рекурс ЛТД» та КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» ЗОР. По-третє, в матеріалах провадження прокурором надана постанова про виділення із даного КП матеріалів щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_16 за фактом вилучення зброї при проведенні обшуку за місцем мешкання ОСОБА_16 від 13.01.2017 року. (а.с. 114-116 т. 2). Вважає, що через неприйняття процесуального рішення по даному провадженню сторона обвинувачення може вчиняти вплив на даних свідків з метою схилення до обмови керівників КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» ЗОР та ТОВ «Рекурс ЛТД».

Крім того, вважає обвинувачення неконкретним. Так, у «формулюванні обвинувачення» за ч. 1 ст. 366 КК України слідчий описує об`єктивну сторону вчинення правопорушення, яке полягає у складанні, на думку слідчого, акту виконаних робіт, що не відповідає дійсності, за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України посадовими особами ТОВ «Рекурс ЛТД» і передачу його, вже складеного, ОСОБА_6 , незважаючи на такі встановлені обставини, слідчий в подальшому інкримінує ОСОБА_6 саме видачу завідомо неправдивого документу.

Більш того, слідчий зазначає, що посадовими особами ТОВ «Рекурс ЛТД» був складений акт виконаних робіт за договором підряду № 0211/2015 від 04.11.2015 року. Але в матеріалах справи не існує такого договору підряду та акту виконаних робіт, є 0211/2015 від 02.11.2015 року та 0411/2015 від 04.11.2015 року. Таким чином, слідчим сформульовано обвинувачення ОСОБА_6 у видачі неіснуючого документа.

Також слідчим при формулюванні обвинувачення не встановлено дату, хоча б приблизну, виникнення у ОСОБА_6 умислу на вчинення злочинів та його реалізації. Згідно обвинувального акту слідчим встановлено лише час призначення ОСОБА_6 на посаду директора КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» ЗОР (09.04.2015 року). Встановлення дати вчинення інкримінованого ОСОБА_6 діяння є необхідним, оскільки прямо передбачена п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, як предмет доказування. Суд, на порушення вимог ст. 22, 337 КПК України, з метою усунення недоліків досудового розслідування, визначив датою вчинення інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення 09 листопада 2015 року.

Просить вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2020 року, в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 366 КК України - скасувати, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України закрити. В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, захисника, обвинувачену, у тому числі і в останньому слові, які просили задовольнити апеляційну скаргу адвоката; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги прокурора та захисника, підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, строком на 1 рік. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 49 КК України, ч.2 ст. 373 КПК України звільнено ОСОБА_6 від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Також, ОСОБА_6 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 191 КК України, та виправдано її.

Колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відносно обвинуваченої ОСОБА_6 підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Згідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку належить зазначати формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення;

Згідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, кримінального правову кваліфікацію правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до п.п. 1, 3 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

1. Перевіряючи обвинувальний акт щодо обвинуваченої ОСОБА_6 суд першої інстанції не взяв до уваги порушення органами досудового розслідування вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки вони перешкоджали суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а також обвинуваченим здійснювати свій захист від висунутого обвинувачення.

Згідно ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Що стосується обвинувального акта щодо ОСОБА_6 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності не дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України, що, у свою чергу, не дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою. Зокрема, вимоги закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації не було дотримано. Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченої у їх вчиненні, не викладено чітко та конкретно.

По-перше, у обвинувальному акті, де сформульоване обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні нею злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України, не містить відомостей про час їх скоєння. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що час вчинення цих злочинів є різним, оскільки склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, є формальним, а тому злочин визнається закінченим з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиції альтернативних дій, а розтрата чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем (матеріальний склад злочину) є закінченою з моменту передачі чужого майна (грошей) третім особам.

По-друге, із змісту обвинувального акту не зрозуміло, у скільки предметів злочину (офіційних документів) ОСОБА_6 було внесено завідомо неправдиві відомості, тобто в акт № 2 чи в акти №№ 2,3, оскільки з одного боку в обвинувальному акті вказано, що остання своїм підписом засвідчила тільки акт № 2 (форма КБ-2В), з іншого боку ОСОБА_6 обвинувачується органами досудового розслідування у розтраті бюджетних коштів в розмірі 47296-66 грн., однак, відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи № 2203 від 01.07.2016 року, ця вартість будівельних робіт зазначена вже у двох актах (акт № 2; акт №3 (форма КБ-2В).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що пред`явлене обвинувачення є неконкретним та суперечливим, а тому перешкодило в реалізації ОСОБА_6 , передбаченого ст. 42 КПК України, права знати, у вчиненні яких кримінальних правопорушень її обвинувачують. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про істотне порушення місцевим судом вимог кримінального процесуального закону (зокрема, такої загальної засади кримінального провадження, як забезпечення доведеності вини - ст. 17 КПК), що потягло за собою порушення права обвинуваченого на захист (тим більш, що вона своєї вини у вчиненні злочинів не визнавала), адже остання має право знати, в чому її обвинувачують. У свою чергу вказане порушення вплинуло на правильність застосування закону про кримінальну відповідальність, а в підсумку перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

2. Із вироку вбачається, що суд першої інстанції прийшов до висновку, що своїми діями ОСОБА_6 вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України.
Об`єктивна сторона службового підроблення полягає у перекрученні істини в офіційному документі, вчиненому службовою особою з використанням свого службового становища. Такий злочин виявляється тільки в активній поведінці службової особи і може бути вчинений однією з декількох альтернативно передбачених у ч. 1 ст. 366 КК дій: а) внесення до документів неправдивих відомостей; б) інше підроблення документів; в) складання неправдивих документів; г) видача неправдивих документів.

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалася у видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, а також у внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, тобто у тому, що достовірно знаючи, що включені в акт роботи фактично не виконані, засвідчила його своїм підписом та передала його своїм підлеглим працівникам, з вказівкою провести по ним розрахунки.

Між тим, із вироку суду першої інстанції убачається, що формулюючи обвинувачення ОСОБА_6 доведеним у вчиненні нею злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, суд не вказав у мотивувальній частині вироку у чому ж полягала видача неправдивих документів, чим порушив вимоги п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, зокрема не вказав у вироку мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

3. Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, мотиви призначення покарання.
Згідно до п.4 ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Особливість кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України, у яких органами досудового розслідування обвинувачується ОСОБА_6 , полягає у тому, що вони відносяться до ідеальної сукупності злочинів, коли особа одним діянням вчиняє два злочину, які мають різні склади і кваліфікуються окремо. Тобто, на відмінну від реальної сукупності злочинів, при ідеальній сукупності злочинів існує більш тісний зв`язок між ними, оскільки ці злочини об`єднує не тільки спільний суб`єкт злочину, а й спільне його діяння.

Із матеріалів кримінального провадження убачається, що висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності, оскільки, даючи оцінку одним і тим же доказам (зокрема показанням свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_18 ), щодо одного і того ж діяння обвинуваченої ОСОБА_6 , суд першої інстанції прийшов до протилежної їх оцінки щодо різних складів злочинів.

Так, визнаючи останню винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, зокрема у тому, що 09 листопада 2015 р. ОСОБА_6 , будучи службової особою, достовірно знаючи, що до пунктів 1, 2, 3 вказаного акту приймання виконаних будівельних робіт включено роботи, які фактично не виконані, від імені директора КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» підписала цей акт, який є офіційним документом, чим надала йому юридичної сили, одночасно, виправдовуючи обвинувачену у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, прийшов зокрема до висновку про те, що жоден із допитаних свідків беззаперечно не підтвердив не виконання вказаних в актах робіт.
Колегія суддів вважає, що, даючи оцінку одним і тим же доказам, щодо одного і того же діяння, яке має різну кримінально-правову оцінку, суд першої інстанції або повинен прийти до висновку про невинуватість особи у вчиненні різних складів злочину, або навпаки, визнати цю особу винною у вчиненні цих злочинів.

Таким чином, судом першої інстанції в даному випадку були порушені вимоги ст. 94, ч. 3 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 411 КПК України, внаслідок чого, як правильно вказують в апеляційних скаргах захисник та прокурор, суд дійшов висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи, належним чином не перевірив обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення та не дав відповідну оцінку доказам по даному кримінальному провадженню, не навів у своєму рішенні й доказів, які беззаперечно підтверджували б невинуватість, чи навпаки, вину останньої у вчиненні інкримінованих їй злочинів, а з тих, які наведені, залишилось незрозумілим, що вони підтверджують чи спростовують, а також допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Колегія суддів вважає, що вирок суду щодо обвинуваченої ОСОБА_6 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, а апеляційні доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту щодо незаконності оскаржуваного вироку - такими, що заслуговують на увагу.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, допущені судом порушення вимог кримінального процесуального закону є безумовною підставою для скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового провадження. У зв`язку з чим, колегія суддів не вдається до перевірки винуватості чи невинуватості обвинуваченої ОСОБА_6 , правильності кваліфікації її дій та оцінки інших фактичних обставин кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2020 року відносно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді: