КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

24 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року, у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бухара Республіки Узбекистан, без громадянства, раніше неодноразово судимого, без місця реєстрації, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 187 КК України,
за участю сторін провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року клопотання прокурора про продовження строків запобіжного заходу задоволено.
Продовжено ОСОБА_5 строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 09.01.2020 року включно.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані під час обрання обвинуваченому ОСОБА_5 такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, не змінились, відомостей про те, що він за станом здоров`я не може утримуватись в умовах СІЗО у справі відсутні, а інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, тому колегія суддів прийшла до висновку, що підстав для зміни обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу не має.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11.11.2019, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою на 60 діб.

Змінити ОСОБА_5 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у нічний час доби за адресою його постійного проживання: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що оскаржувана ухвала суду є необґрунтованою та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства і підлягає скасуванню, а міра запобіжного заходу його підзахисному має бути змінена на іншу, не пов`язану із триманням під вартою, оскільки він утримується під вартою протягом тривалого часу, а саме більше 20-ти місяців без вмотивованого рішення суду.

На думку апелянта, на даний час, обраний ОСОБА_5 запобіжний захід не відповідає меті його застосування, загальним засадам кримінального судочинства та вимогам Європейської конвенції з прав людини і сучасним підходам, закріпленим нині діючим кримінальним процесуальним законом.

Крім того, як зазначає апелянт, в рішеннях по справах «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії» та «Москаленко проти України» Європейський суд з прав людини встановив порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у випадках, що є дуже подібними до ситуації, яка склалась з його підзахисним, і вони однозначно говорять, що лише тяжкість покарання, яка загрожує підозрюваному, не може виправдовувати тримання його під вартою.

Звертає захисник увагу і на те, що у своєму клопотанні про продовження обраного запобіжного заходу прокурор наголошував лише на існуванні ризиків, не обґрунтовуючи їх, і наявність жодного із них, не була доведена в судовому засіданні, а посилання сторони захисту на вказані обставини у судовому засіданні не були взяті до уваги, судом було фактично проігноровано бездоказовість тверджень прокурора, що йде в розріз з принципами кримінального судочинства, зокрема, визначеними ст. 2 КПК України завданнями кримінального процесу, які передбачають недопустимість застосування необґрунтованого процесуального примусу.

Окремо захисник зауважує на те, що практика ЄСПЛ з вказаних питань виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою, при цьому, загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави, а для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки.

Також, апелянт вказує на те, що ні прокурором у своєму клопотанні, ні судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не розкривається чому єдиному ризику щодо наявності якого наполягає сторона обвинувачення, а саме ризику переховування від суду, не може запобігти інший, більш м`який запобіжний захід, як то домашній арешт.

Звертає увагу захисник і на те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2018 до ОСОБА_5 вперше було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, таким чином обвинувачений перебуває під вартою та фактично позбавлений волі більше 20-ти місяців, і такий вид запобіжного заходу є безальтернативним, що суперечить принципам верховенства права, презумпції невинуватості та відступає від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи закріпленої у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, та просив залишити її без задоволення; перевіривши надані в копіях матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 цього Кодексу, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

З огляду на це, посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду про продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою є необґрунтованою, такою, що суперечить вимогам чинного законодавства та підлягає скасуванню через те, що обраний останньому запобіжний захід не відповідає меті його застосування, загальним засадами кримінального провадження та вимогам Європейської конвенції з прав людини і сучасним підходам, закріпленим нині діючим кримінальним процесуальним законом, не можуть бути визнані безумовними підставами для скасування ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року, оскільки суд апеляційної інстанції вважає її законною та обґрунтованою.

При цьому, незважаючи на доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений ОСОБА_5 утримується під вартою протягом тривалого часу та що сама по собі тяжкість покарання, яка загрожує останньому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, не може виправдовувати його тримання під вартою, колегія суддів не може погодитися з тим, що обвинувачений утримується під вартою без вмотивованого рішення суду, з огляду на таке.

У рішеннях Європейського суду з прав людини, в тому тих, на які посилається апелянт, зазначається не лише про те, що суворість покарання не може виправдовувати тримання особи під вартою, а й про те, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою, суд першої інстанції цілком правомірно виходив з того, що на теперішній час продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відомості про те, що він за станом здоровя не може утримуватися в умовах СІЗО відсутні, а тому суд не знайшов підстав для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший, більш мякий запобіжний захід.
Недостатніми для скасування оскаржуваної ухвали суду та зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 , колегія суддів визнає і доводи апеляційної скарги захисника про те, що ні в клопотанні прокурора, ні в рішення суду не розкривається чому єдиному ризику, а саме ризику переховування від суду, на наявності якого наполягає сторона обвинувачення, не може запобігти інший, більш мякий запобіжний захід, зокрема домашній арешт,оскільки, враховуючи наявні у справі дані про те, що ОСОБА_5 , раніше неодноразово судимий, не одружений, не має офіційного місця роботи та постійного місця проживання, підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.
Отже, за висновком колегії суддів, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.
У зв`язку з вищенаведеним, приймаючи до уваги відсутність будь-яких порушень норм КПК України з боку суду першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає необхідним, за наслідками апеляційного розгляду, прийняти рішення, яким ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року про продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою на 60 діб, тобто до 09 січня 2020 року, залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_6 без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року, відповідно до якої суд продовжив обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою строком на 60 днів до 09 січня 2020 року включно, без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/3530/2019
Категорія: ч. 3 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 187 КК України
Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_8
Доповідач - суддя ОСОБА_1