Ухвала

Іменем України
10 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 755/15796/14-к
провадження № 51-629 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року та вирок Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 357 Кримінального Кодексу України (далі КК України) України та виправдано його, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення. ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187, п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна та за п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України на строк 12 років 4 місяці із конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років 4 місяці із конфіскацією майна. В силу ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_5 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме з 14 вересня 2010 року до 22 листопада 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та звільнено його від відбування покарання у виді позбавлення волі безпосередньо по його повному відбуттю. Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою - скасовано, у зв`язку з чим звільнено останнього з-під варти негайно в залі суду. Вирішено цивільний позов потерпілого, а також питання щодо речових доказів та судових витрат.
Вироком Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , залишено без задоволення, апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року скасовано в частині призначеного ОСОБА_5 покарання за п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України. Ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_5 покарання за п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 14 років 06 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного судом першої інстанції за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавленні волі на строк 10 років з конфіскацією майна, більш суворим, призначеним за пунктами 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 14 років 06 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, остаточно призначено ОСОБА_5 до відбування покарання 14 років 06 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Строк невідбутого покарання за цим вироком обчислений з часу затримання ОСОБА_5 в порядку виконання цього вироку. В іншій частині вирок суду залишено без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , в якій він порушує питання про скасування вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року та вироку Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 рокута закриття кримінального провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також надана неправильна оцінка доказам, які, на думку захисника, є недопустимими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Оцінюючи доводи касаційної скарги захисника в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність суд касаційної інстанції виходить з того, що суд апеляційної інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Доводи касаційної скарги захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Так, в постановленому за наслідками апеляційного розгляду вироці, суд апеляційної інстанції дав оцінку доводам захисника ОСОБА_4 щодо невірної кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 за п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України.Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодологічності, послідовності та взаємоузгодженостідоказів, що підтверджуються представленими у справі письмовими доказами, які, в свою чергу, додатково підтверджені показаннями потерпілого, свідків, експертів. Суд надав показанням належну оцінку у їх взаємозв`язку між собою та з іншими письмовими доказами у кримінальному провадженні, та дійшов висновку про те, що наведеними доказами, спростовуються викладені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого доводи про відсутність в діях ОСОБА_5 складу інкримінованого злочину.
Так, апеляційний суд дійшов висновку, що жодних неузгодженостей чи суперечностей між наявними у кримінальному провадженні доказами не вбачається, зокрема і щодо способу вбивства ОСОБА_7 та його часу, про що вказано у висновку судово-медичної експертизи № 99/2066/2 від 15 грудня 2010 року - 17 грудня 2010 року, при тому, що таке питання було поставлено на розгляд експерта і на нього експерт надав обґрунтовану відповідь. Також, сам спосіб позбавлення життя ОСОБА_7 - зіштовхування потерпілої з піщано-кам`янистого насипу, нанесення удару в область голови кам`яною брилою та підпалення заживо ОСОБА_7 свідчить про особливу жорстокість вчиненого ОСОБА_5 злочину.
Апеляційним судом також відхилені твердження сторони захисту щодо порушення правил ст. 79 КПК України, в частині процесуального вилучення недопалків цигарок, оскільки ці твердження спростовуються змістом протоколу огляду місця події від 09 вересня 2010 року, описом об`єктів експертного дослідження від 13 грудня 2010 року, показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Апеляційним судом не встановлено порушень КПК України при проведенні огляду місця події в частині невилучення знаряддя скоєння злочину каменю, оскільки на час проведення вказаної слідчої дії не були відомі обставин вчинення злочину, зокрема і щодо знаряддя вбивства.
Судом першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, перевірені доводи сторони захисту щодо визнання протоколу огляду від 11 вересня 2010 року неналежним доказом, а також, що сам протокол складено неуповноваженою особою. Апеляційний суд визнав ці доводи необґрунтованими оскільки на час проведення слідчої дії досудове слідство здійснювалось саме СВ Світловодського МВ УМВС України в Кіровоградській області, а в подальшому справу передано за підслідністю до Прокуратури міста Києва. Також на момент проходження огляду ОСОБА_12 перебував на посаді оперуповноваженого Світловодського МВ УМВС України в Кіровоградській області та вказану слідчу дію здійснював за вказівкою слідчого, що цілком відповідало приписам ст. 114 КПК України (1960 року).
При цьому висновки апеляційного суду про те, що письмові докази є такими, що відповідають критеріям належності та допустимості, так як вони отримані в порядку встановленому КПК України (в ред. 1960 року), який діяв на час здійснення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні, та що при їх отриманні не було допущено істотних порушень прав та свобод людини гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України відповідають п. 8 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України.
Також були предметом апеляційного розгляду доводи захисника про те, що причини смерті ОСОБА_7 , вказані у висновку судово-медичної експертизи, підтверджують невинуватість обвинуваченого. Вказані доводи апеляційної скарги були відхилені апеляційним судом, оскільки згаданим висновком встановлено, що ОСОБА_7 заподіяно комплекс відкритої черепно-мозкової травми, який відносяться до тяжкого ступеня тілесних ушкоджень, при цьому смерть наступила в результаті отруєння окисом вуглецю (чадним газом) на тлі алкогольної інтоксикації. Таким чином, висновок експертизи в повній мірі підтверджує встановлені судом першої інстанції обставини, неузгодженості між зазначеними у вироку обставинами та причиною смерті потерпілої відсутні.
Під час апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції надана оцінка доводам сторони захисту щодо психологічного тиску з боку правоохоронних органів, яка з урахуванням встановлених судом обставин та наявних доказів, не знайшла свого підтвердження. У зв`язку з цим, свідчення ОСОБА_5 , що зізнання у вбивстві ОСОБА_7 ним було написано під тиском правоохоронних органів, а сама справа сфабрикована розцінені судом, як бажання уникнути відповідальності за вчиненні злочинні дії.
Були предметом апеляційного розгляду також доводи захисника про те, що ксерокопія листа бронювання пасажиромісць є недопустимим доказом. Вказані доводи визнані надуманими, оскільки, суд першої інстанції не посилався на цей документ як на доказ вини ОСОБА_5 у вироку.
Крім того, з огляду на зміст протоколу відтворення обстановки і обставин події, яке проводилось за участі захисника ОСОБА_13 , апеляційним судом визнані безпідставними доводи сторони захисту про те, що досудовим слідством не було встановлено факту вчинення ОСОБА_5 злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Були предметом апеляційного розгляду доводи захисника щодо відсутності дати складання протоколу про надання доступу до матеріалів. Апеляційним судом надано оцінку тому, що відсутність дати складення протоколу про надання доступу до матеріалів не суттєвим недоліком або порушенням, оскільки в цьому протоколі ОСОБА_5 власноруч зробив напис про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в повному обсязі, а саме з 6 томами, без обмеження часу, який засвідчив додатково власним підписом.
У зв`язку з цим викладені в апеляційній скарзі доводи були визнані апеляційним судом безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами провадження із наведенням в постановленому за наслідками апеляційного розгляду вироці обґрунтованих підстав для таких висновків суду.
Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзахисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року та вирок Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3