Справа № 142/748/17
Провадження №11-кп/801/38/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_7 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.11.2017, за клопотанням Міністерства юстиції України про приведення вироку Центрального районного суду м. Тули Російської Федерації від 21.04.2016 у відповідність із законодавством України відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, без освіти, неодруженої, не працюючої, має на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрована, за адресою: АДРЕСА_1 ,
засудженої 21.04.2016 вироком Центрального районного суду м. Тули Російської Федерації до 11 років позбавлення волі за ч. 3 ст. 30, п. «г», ч. 4 ст. 228.1, ч. 3 ст. 30, п. «б», ч. 3 ст. 228.1 КК Російської Федерації,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.11.2017 задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Центрального районного суду м. Тули Російської Федерації від 21.04.2016 у відповідність із законодавством України.
Приведено у відповідність з законодавством України вирок Центрального районного суду м. Тули Російської Федерації від 21.04.2016, яким ОСОБА_7 засуджено до покарання:
- за ч. 3 ст. 30, п. «г», ч. 4, ст. 228.1 КК РФ, до 10 (десяти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;
- за ч. 3 ст. 30, п. «б», ч. 3, ст. 228.1 КК РФ, до 8 (восьми) років позбавлення волі;
- за ч. 3 ст. 30, п. «б», ч. 3, ст. 228.1 КК РФ, до 8 (восьми) років позбавлення волі.
Згідно ч. 3 ст. 69 КК РФ, при сукупності злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначено остаточне покарання у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі.
Вирішено вважати засудженою ОСОБА_7 за вчинення злочинів передбачених, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі, а саме:
-за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, до 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;
-за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, до 6 (шести) років позбавлення волі;
-за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, до 6 (шести) років позбавлення волі.
Відповідно до ч. 2 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, вважати засудженою до остаточного призначеного покарання ОСОБА_7 у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі, відповідно до вироку Центрального районного суду м. Тули Російської Федерації від 21.04.2016, при приведенні його у відповідність із законодавством України, рахувати з 21.04.2016.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 26.11.2015 до 20.04.2016 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі засуджена ОСОБА_7 просить змінити ухвалу Тульчинського районного суду вінницької області від 02.11.2017 та призначити їй остаточне покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі.
В доводах апеляційної скарги засуджена посилається на те, що призначаючи їй покарання у виді 11 років позбавлення волі, судом першої інстанції порушено вимоги ч. 2 ст. 70 та ч. 3 ст. 68 КК України, оскільки покарання, передбачене ч. 2 ст. 307 КК України передбачає позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна, а тому дві третини від максимального покарання складають не більше 6 років 8 місяців позбавлення волі. Таким чином вона вважає, що призначене їй судом першої інстанції покарання не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вказане покарання перевищує максимальний строк передбачений кримінальним законом з урахування вимог ст. 68 КК України.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні засуджена ОСОБА_7 та її захисник адвокат ОСОБА_8 апеляційну скаргу засудженої підтримали та наполягали на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи, просили зменшити призначене ОСОБА_7 остаточне покарання до 6 років 8 місяців позбавлення волі. Окрім того, засуджена ОСОБА_7 зазначила про те, що з дня свого народження до 2012 року вона разом із своєю сім`єю весь час проживала в Україні та має двох малолітніх дітей, які на даний час проживають з її родиною, тому вона бажає якнайшвидше повернутися до своїх дітей. Вважає вирок Центрального районного суду м. Тули Російської Федерації щодо неї є несправедливим та занадто суворим, тому просить його переглянути, зазначивши, що в судах Російської Федерації вона його не оскаржувала.
Прокурор ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 02.11.2017 без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, оскільки доводи скарги не спростовують висновків місцевого суду.
Представник Міністерства юстиції України у судове засідання не з`явився, подавши до апеляційного суду заяву у якій просить проводити апеляційний розгляд без його участі відповідно до вимог ч. 1 ст. 610 КПК України.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді, виступи учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Пунктом «b» ч. 1 ст. 9 Європейської конвенції про передачу засуджених осіб визначено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11.
Також, пунктами «а», «d» статті 11 Конвенції про передачу засуджених осіб встановлено, що при заміні вироку мають враховуватися зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку, а також не може посилюватися кримінальне покарання засудженої особи.
Відповідно до вимог частини 3 ст. 603 КПК України, при розгляді клопотання Міністерства юстиції України про виконання вироку суду іноземної держави суд встановлює, чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою. При цьому суд не перевіряє фактичні обставини, встановлені вироком суду іноземної держави, та не вирішує питання щодо винуватості особи.

Положеннями частини 4 ст. 603 КПК України визначено, що за результатами судового розгляду суд постановляє ухвалу:

1)про виконання вироку суду іноземної держави повністю або частково. При цьому суд визначає, яка частина покарання може бути виконана в Україні, керуючись положеннями Кримінального кодексу України, що передбачають кримінальну відповідальність за злочин, у зв`язку з яким ухвалено вирок, та вирішує питання про застосування запобіжного заходу до набрання ухвалою законної сили;

2)про відмову у виконанні вироку суду іноземної держави.

Крім того, умови передачі засуджених осіб і їх прийняття для відбування покарання визначені у ст. 606 КПК України, а порядок розгляду судом питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України регламентований положеннями ст. 610 КПК України, відповідно до яких під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави. При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:

1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;

2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

Судовим рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.11.2017 встановлено, що вироком Центрального районного суду м. Тули Російської Федерації від 21.04.2016 ОСОБА_7 визнана винною та засуджена за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 30, п. «г», ч. 4 ст. 228.1, ч. 3 ст. 30, п. «б», ч. 3 ст. 228.1, ч. 3 ст. 30, п. «б», ч. 3 ст. 228.1 КК Російської Федерації, та в силу ч. 3 ст. 69 КК РФ за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді 11 років позбавлення волі, з відбуванням покарання в виправній колонії загального режиму.
Відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність зазначене також є кримінально караним діянням.
Згідно копії паспорту ОСОБА_7 є громадянкою України, останнє відоме місце проживання в Україні: АДРЕСА_1 .
Засуджена ОСОБА_7 висловила бажання відбувати покарання на території України, що підтверджується відповідною заявою.
Згідно розпорядження вирок вступив в законну силу 05.05.2016.
Відповідно до довідки про відбуття строку покарання ОСОБА_7 , початок строку 21.04.2016, кінець строку 25.11.2026, зараховано відбування покарання час перебування ОСОБА_7 під вартою з 26.11.2015 до 20.04.2016, станом на 30.01.2017 невідбутий строк покарання 9 років 9 місяців 27 днів.
При визначенні статей та частини статей Кримінального кодексу України, якими передбачена відповідальність за злочини, у вчиненні яких ОСОБА_7 визнано винною вироком Центрального районного суду м. Тули Російської Федерації від 21.04.2016, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 9 Конституції України, ст. 9-11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, нормами КПК України, Законом України «Про обіг в України наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», Переліком наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, який складений відповідно до законодавства і міжнародних зобов`язань України і затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000, а також обставинами викладеними у вироку, в якому зазначенні маси вилученої наркотичної речовини та її вид.
Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 , а саме:
- ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ кваліфікував за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, як замах на збут наркотичних засобів у великих розмірах, вчинених за попередньою змовою групою осіб;
- ч. 3 ст. 30, п. «б» ч. 3 ст. 228.1 КК РФ кваліфікував за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, як замах на збут наркотичних засобів, вчинений повторно;
- ч. 3 ст. 30, п. «б» ч. 3 ст. 228.1 КК РФ кваліфікував за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, замах на збут наркотичних засобів у великих розмірах, вчинений повторно.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 4 ст. 610 КПК України, якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України.
З урахуванням вказаних норм, при призначенні остаточного покарання судом правильно застосовано ст. 68 та ст. 70 КК України, оскільки санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі від шести до десяти років, а вироком Центрального районного суду м. Тули Російської Федерації від 21.04.2016, ОСОБА_7 засуджена до одинадцяти років позбавлення волі.
Враховуючи те, що ОСОБА_7 засуджена за декілька злочинів, і остаточне покарання призначено відповідно до вимог ч. 3 ст. 69 КК РФ, шляхом часткового складання призначених покарань, тому місцевий суд також дійшов вірного висновку про застосування ч. 2 ст. 70 КК України.
Також враховуючи те, що положеннями ч. 5 ст. 72 КК України передбачено зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, суд першої інстанції дій шов обґрунтованого висновку про зарахування в строк відбування покарання термін з часу фактичного затримання ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили щодо неї за правилами вказаної статті.
При цьому, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги засудженої ОСОБА_7 про те, що на її думку, призначене їй ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.11.2017 покарання перевищує максимальний строк передбачений кримінальним законом з урахування вимог ст. 68 КК України.
Зокрема, за дії, передбачені частиною 2 статті 307 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до 10 років позбавлення волі.

Згідно вимог ч. 3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.11.2017 вирішено вважати засуджено. ОСОБА_7 :

-за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, до 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;
-за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, до 6 (шести) років позбавлення волі;
-за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, до 6 (шести) років позбавлення волі.

Таким чином призначене місцевим судом покарання не виходить за межі визначених ч. 3 ст. 68 КК України шести років 8 місяців позбавлення волі.

Окрім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 70 КК України при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених злочинів призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 307 КК України відповідно до вимог ч. 4 ст. 12 КК України, є умисним тяжким злочином.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 КК України позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.

Таким чином колегія суддів переконана, що судом першої інстанції, вирішуючи питання про приведення вироку іноземної держави у відповідність із законодавством України, а саме визначаючи засудженій ОСОБА_7 остаточне покарання відповідно до ч. 2 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі, не порушені вимоги ч.2 ст. 70, п. 1 ч. 4 ст. 610 КК України, оскільки дане визначене судом остаточне покарання за сукупністю злочинів не виходить за межі максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу, а тому твердження засудженої щодо порушення судом вимог кримінального процесуального закону є безпідставними та необґрунтованими, з якими колегія суддів погодитись не може.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532, 610, 614 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.11.2017, якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України та приведено вирок Центрального районного суду м. Тули Російської Федерації від 21.04.2016 відносно ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.
Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4