Справа №295/2813/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участі:
прокурора ОСОБА_3 ,
представника
ДУ «ЖУВП (№8)» ОСОБА_4 ,
засудженого
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі клопотання про зміну вироку суду та призначення більш м`якого покарання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

встановив:

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить вирок судової колегії у кримінальних справах Донецького обласного суду від 16.02.1998 та ухвалу судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 26.06.2000 змінити та призначити йому за п.п. «г, е, ж, з, і» ст. 93, ч. 2 ст. 17 КК України 1960 року покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років та звільнити його від подальшого відбування покарання, оскільки цей строк він вже відбув.

Засуджений та захисник підтримали клопотання з підстав, викладених у ньому, зазначили, що засуджений позитивно характеризується, працює, стягнень не має, відбуває покарарння в нелюдських умовах.

Представник ДУ «ЖУВП (№8)» пояснив, що засуджений працює, але законодавчої підстави для його звільнення немає, тому поклався на розсуд суду.

Прокурор висловив думку про відмову у задоволенні клопотання за відсутністю підстав.

Дослідивши матеріали особової справи, суд прийшов до таких висновків.

Вироком Донецького обласного суду від 16.02.1998 ОСОБА_5 засуджений за ст. ст. 17 ч. 2, 93 п.п. «г,е,ж,з,і», 93 п.п. «г,е,ж,з,і», 42 КК України 1960 року до смертної кари. Початок строку відбування покарання з 25.12.1996.

Ухвалою Верховного Суду України від 12.11.1998 вирок суду від 16.02.1998 змінено, а саме виключено п. "е", в решті вирок залишено без змін.

Рішенням Конституційного суду України №1-33/99 від 29.12.1999 положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Законом України від 22.02.2000 N 1483-III ККУ 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що "встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк"; слова "смертна кара" в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова "довічне позбавлення волі" у відповідних відмінках.

А тому ухвалою Донецького обласного суду від 26.06.2000 відповідно до вимог Закону України від 22.02.2000 в частині призначеного покарання, замінено покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі. Зазначена ухвала набула чинності в день її постановлення.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.11.2011 у задоволенні касаційної скарги засудженого, який просив ухвалу Донецького обласного суду від 26.06.2000 скасувати, посилаючись на те, що на час його мзасудження санкція статті 93 КК України передбачала такі покарарння як смертну кару та позбавлення волі на строк до 15 років, відмовлено.

Він просить змінити вищевказані судові рішення щодо призначеного йому покарання. При цьому фактично оскаржуючи ухвалою Донецького обласного суду від 26.06.2000 висловлює свою незгоду із призначеним йому довічним позбавленням волі.
Згідно ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Чинне законодавство не дозволяє суду першої інстанції переглядати вирок чи ухвалу іншого суду з підстав неправильного застосування закону. Тому в цій частині клопотання задоволенню не підлягає.

Разом з тим засуджений у своєму клопотанні просить призначити йому більш м`яке покарання, ніж у вироку - позбавлення волі строком на 15 років та звільнити його від подальшого відбування покарання на підставі повного відбуття вказаного строку. Дану вимогу від обгрунтовує зокрема і рішенням Європейського суду з прав людини "Петухов проти України", де вказано, що довічно ув`язнений страждає, не маючи "права на надію" колись вийти на свободу, що потребує законодавчих змін.

Питання заміни засудженим невідбутої частини покарання передбачена ст. 82 КК України, де вказано, що особам, які відбувають покарарння у виді обмеження або позбавлення волі невідбута частина покарарння може бути замінена судом більш м`яким покаранням. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення та після відбуття засудженим певної частини покарання.

Засуджений на даний час відбуває покарання у ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)», характеризується задовільно, працює, за час відбування покарання мав 4 стягнення (погашені), одне заохочення. Однак чинне законодавство України не передбачає можливості зміни засудженим до довічного позбавлення волі покарання на більш м`яке, не прописані відповідні умови.

У справі «Ласло Маг`яр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даних рішень Європейського суду з прав людини слідує, що на їх виконання держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, передбачивши в законі умови, за яких існувала би можливість звільнення від покарання у виді довічного ув`язнення чи заміну його більш м`яким.

Відповідні зміни до законодавства України не внесені. Враховуючи відсутність передбачених законом конкретних умов, за яких суд у встановлений законом спосіб міг би визначити, що засудженим виконані необхідні умови для заміни йому довічного позбавлення волі на інший вид покарання, суд позбавлений можливості задовольнити дане клопотання.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13.12.2007, заява N 39458/02).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни вироку суду і заміни довічного позбавлення волі, призначеного засудженому, на позбавлення волі строком на 15 років та звільнення його від подальшого відбування покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про зміну вироку суду та заміну довічного позбавлення волі, призначеного засудженому, на позбавлення волі строком на 15 років та звільнення його від подальшого відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, на протязі того ж строку з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1