ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/2751/17 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/2277/20
Головуючий апеляційної істанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст. 186, 187 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , без участі потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційними скаргами прокурора та захисника обвинуваченого на вирок Московського районного суду м. Харкова від 24.03.2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Московського районного суду м. Харкова від 24.03.2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, українця, не одруженого, не працюючого, раніше судимого: 10.11.2016 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, ст. 75 КК України на 3 роки, офіційно не зареєстрованого, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.187, ч.2 ст.187, ч.3 ст.15 ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст. 187 КК України у виді 5 років позбавлення волі; за ч.2 ст. 187 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна; за ч.3 ст. 15 ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання ОСОБА_7 у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Відповідно до ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 10.11.2016 року у виді одного року позбавлення волі і за сукупністю вироків визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього належного йому майна.

Строк покарання ухвалено рахувати з 02.02.2017 року.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 року, зараховано ОСОБА_7 у строк покарання попереднє ув`язнення з 02.02.2017 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 , до набрання законної сили вироком, залишено у виді тримання під вартою у Харківському слідчому ізоляторі.

Цивільний позов законного представника потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої злочином задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 2679 грн. та моральної шкоди - 5000 грн.

В задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої злочином відмовлено.

Епізод №1
Згідно вироку, ОСОБА_7 25.01.2017 року приблизно о 10 год. 30 хв., точний час в ході досудового розслідування не встановлено, знаходився біля буд. 38 по пр. Ювілейному в м.Харкові й побачив раніше незнайому йому ОСОБА_11 , яка заходила у 4 під`їзд зазначеного будинку. Після чого, він зайшов до під`їзду разом з ОСОБА_11 , де знаходячись на 1 поверсі біля шахти ліфта, ОСОБА_7 схопив останню ззаду та почав вимагати віддати йому її мобільний телефон, остання почала чинити опір злочинним діям останнього. На ці дії ОСОБА_7 наніс декілька ударів рукою в обличчя ОСОБА_11 , але остання продовжувала чинити опір. Далі ОСОБА_7 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, з метою подавити волю потерпілої до спротиву та примусити передати мобільний телефон, дістав з кишені предмет, схожий на ніж, приставивши його до горла останньої, тим самим погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для її життя та здоров`я, висунув вимогу передачі йому мобільного телефону. ОСОБА_11 , усвідомлюючи, що існує реальна загроза її життю та здоров`ю, передала свій мобільний телефон «Samsung Galaxy Grand 2» ОСОБА_7 . Після чого, він покинув місце вчинення злочину, в подальшому розпорядившись викраденим майном на власний розсуд. Сума матеріальної шкоди, заподіяної ОСОБА_11 складає 3499 грн.

Епізод №2
Крім того, ОСОБА_7 30.01.2017 року близько 12 год. 15 хв., знаходячись на алеї, розташованій вздовж вул. Ак. Павлова м. Харкова між станціями метро «Героїв Праці» та «Студентська», побачив раніше незнайому йому неповнолітню ОСОБА_12 , яка йшла зі школи додому. Маючи умисел, спрямований на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 прослідував за ОСОБА_12 , яка зайшла до під`їзду №4 будинку № 313-Б по вул. Ак. Павлова в м. Харкові, де, знаходячись на сходах між першим та другим поверхами вказаного під`їзду, реалізуючи свій злочинний умисел, погрожуючи ножем, тобто застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, примусив останню віддати наявний в неї мобільний телефон марки «Айфон 6» в корпусі золотистого кольору, вартістю 12560 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, обернувши викрадене майно на власну користь, чим спричинив потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 12560 грн.

Епізод №3
31.01.2017 року ОСОБА_7 приблизно о 2 год. 50 хв., точний час в ході досудового розслідування не встановлено, знаходячись біля буд.24-Г по вул. Валентинівській в м. Харкові, побачив раніше незнайому йому ОСОБА_13 , яка заходила у під`їзд №2 зазначеного будинку, після чого він зайшов до під`їзду слідом за ОСОБА_13 , де, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, знаходячись на 1 поверсі біля шахти ліфта, притиснув ОСОБА_13 до стіни та почав вимагати у останньої гаманець та мобільний телефон «Meizu M2 Note», на що ОСОБА_13 почала чинити опір у вигляді відмови передати вказані речі. Далі, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця та подолання опору потерпілої, ОСОБА_7 повалив ОСОБА_13 на підлогу та присів на неї, тим самим спричинивши фізичний біль та не завдавши тілесних ушкоджень, продовжив вимагати вказані речі, але потерпіла продовжувала чинити опір злочинним діям ОСОБА_7 . В цей час ОСОБА_7 почув кроки по сходах, та злякавшись, що його дії можуть бути припинені сторонніми особами, покинув місце вчинення злочину. Таким чином, ОСОБА_7 не виконав усі дії, спрямовані на доведення злочину до кінця, з причин, що не залежали від його волі. ОСОБА_7 намагався заволодіти майном ОСОБА_13 , а саме грошовими коштами в сумі 300 грн. та мобільним телефоном «Meizu M2 Note» вартістю 4808 грн.

Епізод №4
31.01.2017 року приблизно о 13 год. 20 хв., точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 знаходився біля буд. 67 по вул. Гв. Широнінців в м.Харкові, де побачив раніше незнайому йому ОСОБА_9 , 2001 р.н., яка заходила у 3 під`їзд зазначеного будинку. ОСОБА_7 зайшов до під`їзду разом з ОСОБА_9 , де, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, знаходячись на 1 поверсі під`їзду №3 вищезазначеного будинку, схопив та прижав до стіни ОСОБА_9 . Після чого, з метою подавити волю останньої до супротиву та примусити передати мобільний телефон, ОСОБА_7 дістав з кишені предмет, схожий на ніж, приставив його до горла останньої, тим самим погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для її життя та здоров`я, висунув вимогу в передачі йому мобільного телефону. Потерпіла ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що існує реальна загроза її життю та здоров`ю, почала чинити опір злочинним діям останнього. На ці дії ОСОБА_7 наніс кілька ударів рукою по голові ОСОБА_9 , після чого шляхом ривку вихопив з її руки мобільний телефон «Samsung Galaxy J5». Своїми злочинними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 наступні тілесні ушкодження: синець на правій руці та садна на обличчі та руках, по ступеню тяжкості ці пошкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень. Після чого ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину, в подальшому розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 4299 грн.

Епізод №5
ОСОБА_7 31.01.2017 року приблизно о 20 год., точний час в ході досудового розслідування не встановлено, знаходився біля буд.118 по пр. Тракторобудівників в м. Харкові, де побачив раніше незнайому йому ОСОБА_14 , яка рухалась вздовж будинку та розмовляла по мобільному телефону. ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, піднявши з землі предмет, схожий на камінь, та наблизившись ззаду до ОСОБА_14 , наніс їй удар вказаним предметом в життєво важливий орган, а саме в область голови, внаслідок чого остання впала на землю, чим спричинив ОСОБА_14 наступні тілесні ушкодження: забита рана та садно на голові, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень. Далі ОСОБА_7 , скориставшись тим, що подавив волю потерпілої до супротиву, вихопив з її руки мобільний телефон «Samsung Galaxy J5». Після чого ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину, в подальшому розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_14 матеріальну шкоду в сумі 4299 грн. (т.4 а.с.199-208).

Такі дії ОСОБА_7 суд кваліфікував:

- за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, тобто незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно;

- за ч.1 ст. 187 КК України, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій);

- за ч.2 ст.187 КК України, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу та із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу ( розбій ), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 187 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 187 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.3 ст.15, ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі, в силу ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворими призначити 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст.71 КК України шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 10.11.2016 року, остаточно призначити до відбуття 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна (т.4 а.с.226-228).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_7 у період іспитового строку знову скоїв ряд вже більш тяжких корисливих злочинів а всього 5 епізодів, що свідчить про те, що останній позитивних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, продовжив скоювати злочини. Серед обставин вчинення злочинів, за яких засуджено ОСОБА_15 є те, що він відчуваючи свою фізичну перевагу, вчиняв усі кримінальні правопорушення відносно молодих жінок, дві з яких на час вчинення злочину були неповнолітніми особами.

Даний вирок також був оскаржений захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_8 , яка в апеляційній скарзі просить змінити вирок та перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1, 2 ст.187 КК України на ч.2 ст.186 КК України, та призначиш мінімальне покарання з урахуванням відбутого строку покарання.

Крім того, просить закрити кримінальне провадження за ч.2 ст.187 КК України стосовно потерпілої ОСОБА_14 у зв`язку з відсутністю події злочину зі сторони ОСОБА_7 (т.4 а.с. 219-222).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що:

-в основу вироку, суд поклав лише покази потерпілих, але в судовому засіданні вони не могли точно стверджувати, що у ОСОБА_7 під час нападу був ніж, бо приміщення було погано освітлене; тілесні ушкодження від цього предмету вони не отримали; потерпілим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 взагалі тілесні ушкодження не спричинено. Таким чином, на думку сторони захисту, дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ст. 186 КК України;

-жодного впізнання з підозрюваним та потерпілими не проводилось на досудовому слідстві, хоча він був затриманий;

-ОСОБА_7 винним себе не визнав, був звинувачений в тяжких злочинах, але йому не було забезпечено право на захист;

-стосовно потерпілої ОСОБА_14 , вину ОСОБА_7 не визнав повністю, оскільки цього злочину не вчиняв, в цей час перебував у гостях; сама ж потерпіла не бачила хто скоїв злочин, бо напад був ззаду; підтвердити тілесні ушкодження потерпілої не має можливості; телефон який їй належить у ОСОБА_7 вилучено не було; відсутні свідки злочину. За таких обставин, на думку захисника, немає доказів того, що цей злочин було скоєно саме ОСОБА_7 .

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Позиції учасників апеляційного провадження.
В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримала подану апеляційну скаргу, узгоджену з обвинуваченим ОСОБА_7 , вказавши, що докази по даній кримінальній справі свідчать про те, що обвинуваченим вчинено грабіж, а не розбійний напад, тому його дії слід перекваліфікувати на ч.2 ст. 186 КК України, а по епізоду щодо потерпілої ОСОБА_14 необхідно закрити кримінальне провадження за недоведеністю вини ОСОБА_7 .

З приводу апеляційної скарги прокурора зазначила, що в ній прокурор просить призначити обвинуваченому ОСОБА_7 занадто суворе покарання, а тому вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника, пояснивши, що під час нападу на потерпілих ножа у нього не було. Крім того, зазначив про порушення органом досудового розслідування його права на захист. Просив апеляційний суд пом`якшити призначене покарання.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор вказала, що вирок районного суду є законним в частині правильності кваліфікації й доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів. Стосовно призначеного покарання, погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, вважає призначене покарання надто м`яким, а тому просить задовольнити апеляційну скаргу прокурора й ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 11 років позбавлення волі з конфіскацією усього особистого належного майна. При цьому заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_9 пояснила, що напад на неї вчинив саме обвинувачений ОСОБА_7 , вона добре запам`ятала його обличчя й відразу змогла впізнати. Злочинними діями обвинуваченого їй були спричинені тілесні ушкодження у вигляді синців та забиття голови.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник потерпілої ОСОБА_10 вказала, що її донька відразу після нападу змогла описати портрет нападника, під час проведення впізнання не задумуючись вказала на ОСОБА_7 .

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, а також думку потерпілої ОСОБА_10 та її представника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, а саме: в частині доведеності вини ОСОБА_7 за епізодом щодо потерпілої ОСОБА_14 , правильності кваліфікації його дій за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та правильності призначення йому покарання.

Правильність кваліфікації дій та доведеність вини ОСОБА_7 за епізодом щодо потерпілої ОСОБА_13 учасниками процесу не оскаржується.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 187, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 15 ч.2 ст. 186 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.
Покладені в основу вироку докази повністю викривають обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а твердження захисника та обвинуваченого про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні останнього епізоду щодо потерпілої ОСОБА_14 , були предметом перевірки суду першої інстанції та визнані необґрунтованими.
Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, за які його засуджено, з якими погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 187 та ч.2 ст. 187 КК України за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 визнав частково, наполягав на тому, що під час здійснення розбійних нападів не мав при собі ножа, а погрожував ключем, який не приставляв до шиї потерпілих. Ніж, який в нього було вилучено при затриманні, знаходився в нього вдома, під час скоєння нападів ножа при собі в нього не було. Вину в скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 15 ч.2 ст. 186 КК України щодо потерпілої ОСОБА_13 визнав частково заперечував те, що вимагав у потерпілої гаманець. Вину в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України щодо потерпілої ОСОБА_14 не визнав в повному обсязі, посилаючись на те, що 31.01.2017 приблизно о 20-00 год. знаходився в гуртожитку в гостях. Нападу на потерпілу ОСОБА_14 не здійснював, майном не заволодівав. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої злочином визнав в повному обсязі. Цивільний позов законного представника потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої злочином визнав частково, в частині стягнення матеріальної шкоди в повному обсязі, а в частині стягнення моральної шкоди частково, в сумі 5000 грн.

Незважаючи на таку позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції, безпосередньо дослідив докази по справі та дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 187, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 15 ч.2 ст. 186 КК України.

Апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.1 ст. 187, ч.2 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 186 КК України (за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 ) безпідставні та спростовуються матеріалами справи, зокрема:

- поясненнями потерпілої ОСОБА_11 в суді першої інстанції, яка пояснила, що 25.01.2017 року приблизно о 10-30 год обвинувачений зайшов разом з нею в під`їзд АДРЕСА_2 , де схопив її ззаду та почав вимагати мобільний телефон. Вона намагалася чинити опір, на що ОСОБА_7 наніс їй два удари рукою в обличчя та приставив до горла предмет, схожий на ніж, злякавшись загрози, потерпіла передала йому мобільний телефон «Samsung Galaxy Grand 2». Просить стягнути з винного на її користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 3100 грн.;

- поясненнями потерпілої ОСОБА_12 в суді першої інстанції, яка пояснила, що наприкінці січня 2017 року в денну годину обвинувачений зайшов разом з нею в під`їзд АДРЕСА_3 та, погрожуючи ножем, примусив її віддати мобільний телефон марки «Айфон 6»;

- поясненнями свідка ОСОБА_16 в суді першої інстанції, яка пояснила, що наприкінці січня 2017 року в денну годину її сестра ОСОБА_12 повернулась зі школи налякана та пояснила, що на неї здійснив напад невідомий чоловік, який погрожуючи ножем, примусив її віддати мобільний телефон марки «Айфон 6»;

- поясненнями потерпілої ОСОБА_9 в суді, яка пояснила, що 31.01.2017 року приблизно о 13-20 год. обвинувачений зайшов разом з нею в під`їзд №3 по вул. Гв. Широнінців, 67 у м.Харкові, де прижав її до стіни та почав вимагати мобільний телефон, погрожуючи застосуванням ножа, який він приставив до її шиї. Вона намагалася вчинити опір, на що ОСОБА_7 наніс їй декілька ударів рукою по голові, після чого вихватив з її руки мобільний телефон «Samsung Galaxy J5».

- поясненнями свідка ОСОБА_17 в суді першої інстанції, який пояснив, що взимку 2017 року він зайшов до ломбарду закласти свій мобільний телефон, до нього підійшов обвинувачений та попросив закласти телефон його сестри «Samsung Galaxy J5», за що надав йому винагороду в розмірі 200 грн.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187, ч.2 ст. 187 КК України об`єктивно підтверджується ще й наступними доказами:

- заявою законного представника потерпілої - ОСОБА_18 від 25.01.2017 р. (т.4 а.с. 8);

- протоколом огляду місця події від 25.01.2017 р. (т.4 а.с.15);

- даними радіотехнічного обстеження (т.4 а.с.16);

- роздруківкою з камер відеоспостереження супермаркету «Дігма», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Гв. Широнінців, 15/46 за період часу з 09-00 год. до 11-00 год. 25.01.2017 р. (т.4 а.с.18-20);

- висновком експерта № 247-С/17 від 01.02.2017р. (т.4 а.с.22);

- висновком судово-товарознавчої експертизи від 13.02.2017 р. №60 (т.4 а.с.29-31);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 02.02.2017 р. (т.4 а.с.24-28);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 10.02.2017 р. за участю ОСОБА_7 (т.4 а.с.36-53);

- заявою представника ПО «Климчук і компанія «Ломбард Капитал» про передачу мобільного телефону «Samsung Galaxy Grand 2» (т.4 а.с.34);

- заявою законного представника потерпілої ОСОБА_19 від 30.01.2017 р. (т.4 а.с.128);

- протоколом огляду місця події від 30.01.2017 р. (т.4 а.с.129-130);

- висновком судово-товарознавчої експертизи від 06.02.2017 р. №59 (т.4 а.с.132-133);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 09.02.2017 р (т.4 а.с.135-138);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 09.02.2017 р. за участю ОСОБА_7 (т.4 а.с.143-151);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 09.02.2017 р. за участю потерпілої ОСОБА_12 (т.4 а.с.152-159);

- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 08.02.2017 р. з фото таблицею (т.4 а.с.160-164);

- протоколами огляду предметів від 08.02.2017 р. (т.4 а.с.166-169);

- постановою про визнання речовим доказом від 07.02.2017 р (т.4 а.с.165);

- заявою законного представника потерпілої ОСОБА_10 від 31.01.2017 р. (т.4 а.с.82);

- даними радіотехнічного обстеження (т.4 а.с.85);

- висновком експерта № 316-С/17 від 16.02.2017 р. (т.4 а.с.86);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 10.02.2017 р. (т.4 а.с.93-97);

- протоколом огляду предметів від 07.02.2017р. (т.4 а.с.87);

- повідомленням Генерального директора ПТ Ломбарду «Свіжа копійка» про те, що 01.02.2017 о 00-32 год. ОСОБА_17 заклав до ломбарду мобільний телефон «Samsung Galaxy J5», закупочним актом та відповідною заявою ОСОБА_17 (т.4 а.с.99-100).

Із ухваленого судом першої інстанції вироку слідує, що суд належним чином проаналізував досліджені докази і, дотримуючись вимог ч.3 ст.374 КПК України, зазначив з яких саме підстав дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1, 2 ст.187 КК України.

В основу вироку районний суд правильно поклав показання потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_16 , заяву ОСОБА_17 про обставини вчинення злочинів, висновок судово-медичної експертизи №316-С/17 від 16.02.2017, згідно якого у потерпілої ОСОБА_9 мають місце легкі тілесні ушкодження, а також дані протоколів слідчих дій. Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності.

Крім того, під час апеляційного розгляду даної справи потерпіла ОСОБА_9 підтвердила свої свідчення, дані під час досудового й судового слідства й ствердно вказала, що розбійний напад на неї вчинив обвинувачений ОСОБА_7 , який погрожував предметом схожим на ніж, дії нападника сприймала як реальну загрозу своєму життю; вона добре розгледіла його обличчя, тому під час проведення впізнання відразу опізнала обвинуваченого ОСОБА_7 .

Не дивлячись на те, що потерпілим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 під час розбійного нападу не було заподіяно тілесних ушкоджень, а потерпілій ОСОБА_9 внаслідок вчиненого нападу заподіяно легкі тілесні ушкодження, які викликали незначні скороминущі наслідки, районний суд дійшов правильного висновку, кваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_7 за цими епізодами саме як розбій, з огляду на встановлені фактичні обставини провадження про погрозу ножем, що свідчить на користь того, що ОСОБА_7 заволодів чужим майном з погрозами застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілих.

Суд першої інстанції дійшов такого висновку за результатами дослідження доказів у провадженні, зокрема протоколу слідчого експерименту від 10.02.2017 р. за участю ОСОБА_7 , під час якого останній вказав, що потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_9 він погрожував ножем під час розбійного нападу (т.4 а.с. 36-53). Крім того, потерпіла ОСОБА_12 впізнала ніж (т.4 а.с. 160-164), яким їй погрожував обвинувачений і в подальшому був у нього вилучений під час особистого обшуку в порядку ст. 208 КПК України, що підтверджено відповідним протоколом (т.4 а.с. 139-142). Судом також враховано показання потерпілих щодо обставин скоєння цих злочинів, що супроводжувалося погрозами застосування насильства, небезпечного для їх життя і здоров`я під час нападу та нанесення ударів по обличчю, голові, й приставленням ножа до горла потерпілих, такі дії обвинуваченого вони сприймали як реальну загрозу своєму життю.

За загальним визначенням розбій як злочин проти власності це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Розбій відноситься до усічених складів злочину, вважається завершеним з моменту скоєння самого нападу. У разі вчинення розбою посягання відбувається на основний безпосередній об`єкт право власності, на який насамперед спрямований цей злочин, та на додатковий безпосередній об`єкт, у зв`язку із посяганням на право власності, життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Наявність додаткового безпосереднього об`єкта дає підстави для розмежування складів злочину, як у цьому випадку розбою та грабежу. Однією з ознак, що характеризують розбій, є саме насильство, мета якого намір одразу подолати опір потерпілого й попередити його протидію нападу. Агресивність, раптовість, небезпечність й спрямованість таких дій на подолання опору щодо особи, яка зазнала нападу, є відмінною ознакою. При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілого, але й сам спосіб дії винної особи, що й було враховано судом першої інстанції при кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 .

Стосовно апеляційних доводів захисника щодо недоведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_14 , колегія суддів зазначає, що вказане питання було предметом детального дослідження судом першої інстанції і за результатами перевірки не знайшло свого підтвердження.

Крім того, дане твердження сторони захисту спростовується матеріалами кримінального провадження:

-показами потерпілої ОСОБА_14 в суді першої інстанції, яка пояснила, що 31.01.2017 р. приблизно о 20-00 год. біля під`їзду № 3 по пр. Тракторобудівників, 118 в м. Харкові обвинувачений шматком глиби наніс їй удар в область голови, внаслідок чого вона впала на землю, а ОСОБА_7 вихопив з її руки мобільний телефон «Samsung Galaxy J5»;

-показами свідка ОСОБА_20 в суді першої інстанції, який пояснив, що взимку 2017 р. незнайомий чоловік продав йому мобільний телефон «Samsung Galaxy J5», про що він склав закупочний акт. Органом досудового розслідування проводилось за його участю впізнання за фотознімками, під час якого він впевнено впізнав вказану особу;

-заявою потерпілої ОСОБА_14 від 31.01.2017 р. про скоєння розбійного нападу на неї (т.4 а.с. 64);

-протоколом огляду місця події від 31.01.2017 р. (т.4 а.с.67);

-даними радіотехнічного обстеження (т.4 а.с.69);

-висновком експерта № 358-С/17 від 21.02.2017р. (т.4 а.с.70);

-протоколом пред`явлення особи для впізнання від 03.02.2017 р. (т.4 а.с.75-79);

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.02.2017 р. (т.4 а.с.72-74);

-закупочним актом від 31.01.2017 р. (т.4 а.с.81);

-протоколом проведення слідчого експерименту від 10.02.2017 р. (т.4 а.с.36-53).

Так, потерпіла ОСОБА_14 як під час досудового слідства (т.4 а.с.65), так і в суді першої інстанції дала послідовні покази щодо обставин скоєння злочину обвинуваченим, впевнено вказувала на ознаки за якими опізнала ОСОБА_7 як особу, що скоїла злочин 31.01.2017 року, наполягала на скоєнні злочину саме ОСОБА_7 та заволодіння ним належним їй телефоном. Зазначені покази потерпілої узгоджуються з іншими доказами по справі, а саме: показами свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , якому обвинувачений після скоєння злочину продав мобільний телефон «Samsung Galaxy J5», пред`явивши свій паспорт громадянина України з зазначенням зареєстрованого місця проживання обвинуваченого, що беззаперечно підтверджується закупочним актом від 31.01.2017 р. складеного свідком ОСОБА_20 ; протоколами огляду місця події від 31.01.2017 року, протоколом пред`явлення особи для впізнання від 03.02.2017 року (т.4 а.с.75-79), протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 11.02.2017 р. (т.4 а.с.72-73); висновком експерта № 358-С/17 від 21.02.2017 р., згідно якого у потерпілої ОСОБА_14 мали місце забита рана та садно на голові, ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів, за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень (т.4 а.с.70). Крім того, під час слідчого експерименту сам обвинувачений ОСОБА_7 вказував як він наносив удар камінням потерпілій ОСОБА_14 по голові (т.4 а.с. 36-53).

Доказів знаходження обвинуваченого в гуртожитку в м. Харкові в час скоєння злочину 31.01.2017 р. щодо потерпілої ОСОБА_14 стороною захисту не надано ні під час слухання справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду.

Таким чином, колегія суддів критично ставиться до не визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї провини у вчинення останнього епізоду щодо потерпілої ОСОБА_14 й вважає способом захисту, щоб уникнути покарання.

Апеляційний довід захисника про те, що судом першої інстанції не враховано, що жодного впізнання з підозрюваним ОСОБА_7 та потерпілими не проводилось на досудовому слідстві, хоча він був затриманий, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки матеріали кримінального провадження містять протоколи пред`явлення особи для впізнання, у відповідності до якого, у присутності понятих кожна потерпіла впізнала ОСОБА_7 серед інших представлених осіб, як особу яка здійснила розбійний напад на неї (т.4 а.с. 24-28, 59-63, 75-79, 93-97, 135-138).

Крім того, перевіривши апеляційний довід захисника щодо не забезпечення органом досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_7 права на захист, колегія суддів вважає його необґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів.

ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст. 12 КК України, за ступенем тяжкості відносяться до тяжких злочинів, у зв`язку з чим участь захисника у справі є не обов`язковою.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява обвинуваченого ОСОБА_7 про відмову від захисту, в які він вказує, що права йому роз`яснені та зрозумілі (т. 4 на а.с. 105), а також протокол роз`яснення права на захист, на якому ОСОБА_7 власноруч написав, що в послугах захисника на даний час не потребує (т.4 а.с. 106), а тому порушення вимог ст. 52 КПК України щодо обов`язкової участі захисника колегія суддів не вбачає.

Отже, колегія суддів погоджується з належно вмотивованими висновками суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 187 та ч.2 ст. 187 КК України доведена належними доказами, а доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Перевіряючи оскаржуваний вирок за апеляційною скаргою прокурора в частині правильності призначення міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, не знаходять свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримуючись вказаних вимог, суд першої інстанції, під час призначення покарання, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем мешкання характеризується задовільно.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав скоєння злочину щодо потерпілої ОСОБА_14 в стані алкогольного сп`яніння.

З урахування викладеного, районний суд визнав, що виправлення обвинуваченого є неможливим без ізоляції від суспільства. Оскільки обвинувачений скоїв злочин в період іспитового строку, суд відповідно до ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднав не відбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 10.11.2016 року та остаточно призначив покарання у вигляді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього належного йому майна.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання немає, призначене покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, суспільної небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

Стосовно апеляційних доводів прокурора про те, що судом першої інстанції не враховано дані про особу обвинуваченого, який у період іспитового строку знову скоїв ряд вже більш тяжких корисливих злочинів а всього 5 епізодів, що свідчить про те, що останній позитивних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, то судом першої інстанції такі обставини враховані з достатньою повнотою. При цьому, визначений розмір покарання за кожною статтею КК України не є мінімальним згідно санкції даної статті.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора є необґрунтованими та не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним й обґрунтованим, а призначене судом першої інстанції покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів не встановила. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання, в апеляційній скарзі прокурора та захисника, не наведено.
За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку і задоволення апеляційних скарг прокурора та захисника колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 24.03.2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4