Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/248/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2020 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у залі суду кримінальне провадження № 0005581 від 26 червня 2018 року стосовно ОСОБА_8 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2019 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, на утриманні має двох малолітніх дітей, 2008 та 2010 року народження, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-24 грудня 2002 року Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України, із застосуванням ст..70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців. На підставі ст..75 КК України, ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки;

-26 березня 2004 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч.3 ст.185 КК України, із застосуванням ст..71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;

-13 жовтня 2015 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч.1 ст. 190, ч.2 ст.190 КК України, із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України остаточно до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст..75 КК України, ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;

-22 березня 2016 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч.2 ст.190 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців. 03 березня 2018 року ОСОБА_8 звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,

визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз у розмірі 572 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити вирок та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 та ст. 75 КК України, з випробуванням, з іспитовим строком, вказуючи на невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі.

Зокрема зазначає, про те, що суд призначив йому надто суворе та несправедливе покарання без врахування повного визнання ним вини, щирого каяття, активного сприяння у розкритті злочину, наявність двох малолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги та хронічної хвороби.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно при слідуючих обставинах.
Так, 05 червня 2018 року близько 12:40 год., ОСОБА_8 перебуваючи на дитячій площадці, яка розташована біля житлового будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно та цілеспрямовано, повторно, з корисливих мотивів, відкрито та протиправно, не зважаючи на вимоги неповнолітнього ОСОБА_9 повернутися, заволодів велосипедом марки «CORRADO Piamont 2.1» який належить потерпілій ОСОБА_10 .
З викраденим майном ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 4833 грн. 33 коп.
Заслухавши доповідача, в дебатах думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які повністю підтримали апеляційну скаргу і просили суд її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Викладені у вироку районного суду висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України при обставинах, викладених в обвинувальному акті, ґрунтуються на сукупності зібраних та досліджених доказах, достовірність і достатність яких не була поставлена під сумнів учасниками судового розгляду, в зв`язку з чим, згідно ст. 349 КПК України, вони за згодою сторін судом першої інстанції не досліджувались.

Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в апеляційній скарзі самим обвинуваченим не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку ( ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, який будучи судимий за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, умисно, з корисливих мотивів, відкрито заволодів велосипедом марки «CORRADO Piamont 2.1», яким користувався неповнолітній ОСОБА_9 .
Як пояснив ОСОБА_8 під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, він свою вину визнає повністю, у вчиненому щиро розкаюється, фактичних обставини цієї справи, викладені у вироку суду не оспорює.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, який є тяжким злочином, його особу, який будучи раніше судимий за вчинення корисливих злочинів знов вчинив умисний корисливий злочин, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став, офіційно не працює, не одружений, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», за місцем проживання характеризується позитивно, має двох малолітній дітей, яких не утримує.

Обставинами, які пом`якшують ОСОБА_8 покарання суд визнав його щире каяття та сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують ОСОБА_8 покарання судом не встановлено.

Підстав для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України, суд не знайшов і дійшов до висновку про те, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства.

На спростування доводів обвинуваченого ОСОБА_8 щодо призначення йому надто суворого та несправедливого покарання, колегія суддів відмічає, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.
Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в такій санкції, а також може на цих підставах не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
В даному випадку, фактичні обставини справи свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, після звільнення у березні 2018 року з місць позбавлення волі, продовжив злочинну діяльність, ніде не працює, вчинив тяжкий корисливий злочин стосовно неповнолітнього ОСОБА_9 2003 року народження, за даними КЗ « Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_8 лікувався з приводу легкої розумової відсталості, у 2000 році проходив медичне обстеження.

Згідно висновку судової психіатричної експертизи № 270 від 17.07.2018 року у момент вчинення кримінального правопорушення страждав і в даний час страждає легкою розумовою відсталістю, проте ступінь розумового недорозвинення ОСОБА_8 , не позбавляла його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, відповідно до ч.1 ст. 19 КК України осудний, застосування заходів медичного характеру не потребує.

Крім того, ОСОБА_8 є батьком двох дітей 2008 та 2010 року народження, яких не утримує, матеріальної допомоги не надає, за місцем проживання характеризується позитивно.

За висновком органу з питань пробації, ОСОБА_8 має високий ступінь ризику вчинення повторного кримінального правопорушення у разі звільнення від відбування покарання та має середній ступінь ризику небезпеки для суспільства ( т.1 а.п. 57-58, 169- 176, 186, 187 ).

З урахуванням характеру, ступеню тяжкості та суспільної небезпечності, вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а також його особи, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_8 , як особа представляє суспільну небезпеку для оточуючих, а тому його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах реальної ізоляції від суспільства.

Крім того вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 4 років позбавлення волі, згідно санкції ч.2 ст.186 КК України є мінімальним, достатнім та справедливим, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Достатніх та обґрунтованих підстав для застосування ОСОБА_8 при призначенні покарання вимог ст. ст. 69 та 75 КК України, про що просить обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає і таких даних ні ОСОБА_8 ні його захисником, під час перегляду справи, не представлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що суд при призначенні покарання, не достатньо врахував його особу, щире каяття, а також наявність двох неповнолітніх дітей та хронічної хвороби, не знайшли свого об`єктивного підтвердження, по суті спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а тому колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, підстав для зміни вироку та призначення ОСОБА_8 покарання, із застосуванням положень ст. 69 та ст. 75 КК України не вбачає.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 408, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2019 року в кримінальному провадженні № 0005581 від 26 червня 2018 року стосовно ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4