Справа № 740/4940/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/160/20
Категорія - ч.4 ст. 153 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у закритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000915 від 10 липня 2019 року, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року про продовження строку тримання під вартою та на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2019 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вертіївка Ніжинського району Чернігівської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, який є інвалідом ІІ групи, зареєстрований по АДРЕСА_1 , фактично проживав по АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою суду задоволено клопотання прокурора обвинуваченому ОСОБА_6 був продовжений строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 30 днів, до 04 грудня 2019 року.

Вироком суду ОСОБА_6 засуджений за ч. 4 ст. 153 КК України на 7 років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили міра запобіжного заходу залишена без змін тримання під вартою.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 обчислюється з дня його затримання, з 10 липня 2019 року.

Питання про долю речових доказів і документів вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Судом визнано доведеним, що 07 липня 2019 року близько 12 години, на кукурудзяному полі, розташованому на відстані 200 метрів від вулиці Бобрицька в м. Ніжин Чернігівської області, ОСОБА_6 , достовірно знаючи про малолітній вік ОСОБА_9 , яка не досягла чотирнадцяти років, з метою задоволення статевої пристрасті, схопив її за руки та подолавши волю до опору, силоміць її роздягнув, після чого своїм оголеним статевим органом торкався до оголеного тіла потерпілої та її статевого органу, тим самим вчинив сексуальне насильство.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та обрати щодо її підзахисного міру запобіжного заходу, яка не буде пов`язана із позбавленням волі.

Мотивує тим, що суворість очікуваного покарання та насильницький характер протиправних дій не може бути взятий до уваги як ризик, так як на день постановлення ухвали вина ОСОБА_6 не була доведена, докази щодо його винуватості не були досліджені. Безпідставними вважає твердження законного представника потерпілої проте, що на неї здійснюється тиск з боку невідомих з метою зміни показань, оскільки ОСОБА_6 перебуває під вартою з моменту затримання та не має можливості здійснювати протиправні дії по відношенню до потерпілої та її представника.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_6 має зареєстроване місце проживання, є інвалідом 2 групи по зору, має незадовільний стан здоров`я та обмежений в можливості пересування, не може висловити свою думку в силу дефекту мови, раніше не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності. Характеристику з сільської ради вважає необ`єктивною та просить не приймати її до уваги.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою захисника, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 подала заперечення, в яких стверджує, що судом вірно був продовжений запобіжний захід ОСОБА_6 , та враховані ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість переховуватись від органів досудового слідства та суду, незаконно впивати на свідків у даному провадженні, можливість вчинити інше кримінальне правопорушення. При наявності зареєстрованого місця проживання ОСОБА_6 фактично проживав в іншому місці- у селі Ніжинського району, але і звідти виїхав та місце його проживання було невідоме. Крім того, обвинувачений негативно характеризується, як конфліктна особа. Всі обставини, на які вказує захисник, були враховані судом першої інстанції при продовженні строку тримання під вартою.

В апеляційній скарзі на вирок суду захисник адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати, виправдати її підзахисного за не доведенням пред`явленого обвинувачення, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України.

Аргументує тим, що ОСОБА_6 вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та повідомив, що жодних протиправних дій по відношенню до малолітньої потерпілої не здійснював, навпаки дівчинка йому розповіла, що на річці до неї домагався дорослий чоловік. Такі показання обвинуваченого не були спростовані належними та допустимими доказами.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_6 під час слідчого експерименту був змушений надати зізнання під тиском правоохоронних органів, а під час виїзду за місцем проживання потерпілої, невідомий глос вказав йому надати саме такі показання.

Виходячи зі змісту пояснень ОСОБА_6 стороною захисту було заявлено клопотання про проведення повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи на предмет чи потребує ОСОБА_6 за його психічним станом на час розгляду справи застосування примусових заходів медичного характеру. Суд, не взяв до уваги стан здоров`я обвинуваченого та його психічний стан, показання останнього та відмовив у задоволенні клопотання, вказавши, що поведінка обвинуваченого свідчить про його осудність.

Звертає увагу, що потерпіла ОСОБА_9 під час досудового слідства вказувала на наявність проникнення, що підтверджувала і свідок ОСОБА_11 . Однак, такі показання не підтвердилися після проведення медичного огляду та вказують на схильність дівчинки до фантазування.

На схильність потерпілої до фантазування вказує і свідок ОСОБА_12 та це підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи, про те, що обвинувачення побудоване на припущеннях, зі слів потерпілої, які в свою чергу можуть бути нічим іншим як вигадкою.

Наголошує на тому, що у матеріалах справи відсутні докази наявності тілесного контакту та відсутні біологічні зразки ОСОБА_6 на одязі та тілі потерпілої, як ознаки будь-якого фізичного насильства. Не встановлено, як саме ОСОБА_6 застосував насильство до потерпілої та роздягнув її.

Вважає, що з огляду на викладені обставини, суд прийшов до невірного висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні. Відсутність доказів винуватості надає підстави для прийняти рішення про його виправдання та звільнення з-під варти.

Не погодившись з апеляційною скаргою захисника, прокурор у кримінальному провадженні подала заперечення, в яких просить вирок суду залишити без змін, як законний та обґрунтований. Вказує на те, що доводи сторони захисту, наведені в апеляційній скарзі, були перевірені судом першої інстанції та спростовані наведеними у вироку доказами, дослідженими під час судового засідання. Підстав для виправдання ОСОБА_6 не встановлено та захисником не наведено.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які просили про скасування обвинувального вироку та постановлення виправдувального, звільнення з-під варти в залі суду, прокурора, який заперечував проти доводів сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційні скарги захисника залишити без задоволення.

Диспозиція ст. 153 КК України передбачає кримінальну відповідальність за вчинення будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої (сексуальне насильство). Ці самі дії, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди утворюють склад злочину, передбачений ч. 4 ст. 153 КК України.

Під час судового розгляду було встановлено, що 07 липня 2019 року близько 12 години обвинувачений ОСОБА_6 разом з потерпілою ОСОБА_9 перебували на кукурудзяному полі поблизу вулиці Бобрицька м. Ніжин Чернігівської області.

Допитана в судовому засіданні за правилами ст. 354 КПК України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтвердила, що обвинувачений, якого вона називала по імені ОСОБА_13 забрав її до лісу збирати малину, вона їхала на рамі велосипеда. За межами м. Ніжин ОСОБА_13 зупинив велосипед на кукурудзяному полі, де знімав з неї штани, оголився сам та торкався своїм статевим органом до оголеного тіла дитини. Повертаючись додому ОСОБА_6 наказав дитині не розповідати про те, що сталося рідним та купив морозиво.

Мати малолітньої потерпілої свідок ОСОБА_14 , підтвердила, що 07.07.2019 вона відпустила свою дочку ОСОБА_15 із ОСОБА_16 в ліс по малину. Доньку привіз обвинувачений близько 13 год., купивши в магазині для дівчинки морозиво. Дочка була мовчазною та не гралася з іншими дітьми. Тільки від бабусі вона дізналася, що ОСОБА_16 на кукурудзяному полі роздягав її дочку та демонстрував свій статевий орган.

Бабуся малолітньої потерпілої свідок ОСОБА_17 дізналася від онуки про події на кукурудзяному полі 08.07.2019. ОСОБА_18 розповіла бабусі, що ОСОБА_16 до неї приставав, вона кричала, а той закривав їй рот рукою. Вона вкусила Серидка за руку та втекла.

Заперечуючи проти обвинувачення, обвинувачений ОСОБА_6 під час слідчого експерименту, за участі захисника та двох понятих, детально розповідав та на манекені продемонстрував дії сексуального характеру, які він вчиняв з малолітньою потерпілою, підтвердив факт сексуального збудження та фізіологічного закінчення, категорично заперечував факт вступу у статевий зв`язок з потерпілою.

ОСОБА_6 вказував, що малолітня потерпіла сама роздягалася на кукурудзяному полі, пояснюючи, що до неї на річці приставав якийсь чоловік, і тільки після цього він оголився та доторкнувся до тіла дівчинки. На відеозаписі слідчої дії на обличчі ОСОБА_6 не видно будь-яких тілесних ушкоджень, він поводиться вільно, невимушено, відповідав на уточнюючи запитання слідчого та прокурора.

Заява ОСОБА_6 про те, що внаслідок застосування фізичного насильства працівниками поліції йому вибили зуб, спростовується висновком судово-медичної експертизи № 109 від 10 липня 2019 року про відсутність тілесних ушкоджень ( том1 а. с. 166-167).

Аргументи сторони захисту про здатність малолітньої потерпілої до фантазування перевірялися судом першої інстанції та апеляційним судом і спростовані зібраними по справі доказами.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 03.09.2029 № 426/429 інтелектуальний розвиток малолітньої потерпілої ОСОБА_9 відповідає інтелектуальній недостатності граничного рівня на тлі педагогічної занедбаності. Вона на своєму віковому рівні здатна правильно сприймати обставини, які мають значення для справи та надавати про них правильні свідчення. Підвищеної форми навіювання та патологічної форми фантазування у неї не виявлено ( том 1 а. с. 52-58).

Захисник, посилаючись на цей висновок як на підтвердження схильності потерпілої до фантазування, взяв тільки відомості з п. 21 експертного висновку, де цитувався зміст характеристики на ОСОБА_9 як на ученицю 5 го класу загально-освітньої школи, тоді як висновки двох експертів, які вивчали документи, характеристики та спілкувалися з малолітньою потерпілою, вказують на протилежне. У потерпілої ОСОБА_9 недостатньо розвинені здатності до оперування абстракціями і більш продуктивний рівень образного і наочно-діючого мислення.

Свідок ОСОБА_12 , яка працює психологом соціальної роботи Ніжинського міського центру соціальної служби, у своїх показаннях не вказувала на здатність потерпілої до фантазування. Свідок зазначала, що ОСОБА_9 не йшла на контакт, була закритою і тільки через деякий час психолог налаштувала її на розмову. Дівчинка повідомила психолога про домагання з боку ОСОБА_6 та розповіла як і де це відбулося.

Повідомлення малолітньої ОСОБА_9 про проникнення в неї та біль внизу живота, під час слідчого експерименту та в присутності соціального педагога та психолога ОСОБА_11 , не вказують на неправдивість показань малолітньої потерпілої, яка в силу віку та розвитку не в повній мірі могла розуміти значення тих дій, які вчиняв з нею ОСОБА_6 . Укус за руку міг бути поверховим і не залишити слідів.

Відсутність біологічних слідів ОСОБА_6 на одязі та тілі потерпілої, пояснюється тим, що виділення відбувалось на землю, про що пояснювали як обвинувачений, так і потерпіла під час слідчого експерименту.

Свідки, на яких посилається захисник у своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , не заперечували, що потерпіла дещо плутається в деталях, але не піддали сумніву правдивість її слів, беззаперечно вказали на те, що показання малолітньої потерпілої щодо обставин вчинення злочину не мають ознак фантазування.

До цих подій родина потерпілої не мала конфліктів з обвинуваченим, претензій матеріального характеру не заявляла. Підстав для обмовляння ОСОБА_6 у вчиненні злочину, у потерпілої сторони не було.

Обставини справи вказують на те, що саме обвинувачений приділяв увагу малолітній потерпілій ще до подій 07.07.2019, катав біля річки на коні. Без особливої потреби забрав чужу дитину в ліс по малину, беручи на себе відповідальність за її безпеку. Рух на велосипеді ґрунтовою дорогою з пасажиром на рамі, потребує додаткових зусиль та викликає незручності, щоб зрозуміти бажання обвинуваченого догодити малолітній потерпілій.

Збору ягід не відбулося, замість нього обвинувачений та потерпіла зупинилися в безлюдному місці, на кукурудзяному полі, де відбулося сексуальне насильство по відношенню до потерпілої, яка не досягла віку 14 років, за що отримала морозиво.

Такі дії, незалежно від згоди потерпілої, утворюють склад злочину, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України.

Доводи захисника про необхідність призначення повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи на предмет осудності та потреби в примусовому медичному лікуванні обвинуваченого, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких міркувань.

30.07.2019 у кримінальному провадженні була проведена судово-психіатрична експертиза, висновки якої вказують на те, що у ОСОБА_6 наявні клінічні ознаки постконтузійного синдрому, які розвинулись через отримані в 2002 та в 2015 роках черепно-мозкові травми зі струсом головного мозку, після чого погіршився зір та почалося заїкання. Виявлені розлади психічної діяльності підекспертного не супроводжуються галюцинаціями, маячними ідеями, грубими порушеннями пом`яті, уваги, інтелекту і не досягають того ступеня та глибини, щоб позбавити його можливості усвідомлювати свої дії та свідомо керувати ними в період інкримінованого йому діяння. Здатний правильно сприймати обставини, які мають значення для даного кримінального провадження та давати про них правильні свідчення. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (висновок № 390, а. с. 184-187 том1).

По аудіо записам судового розгляду та під час апеляційного розгляду, окрім дефекту мовлення, обвинувачений ОСОБА_6 психічних розладів не проявляв. Навпаки розуміє, що відбувається в судовому засіданні і завчасно склав письмові пояснення, пронумерувавши кожний лист, проявляє гарні захисні реакції, в тому числі і на незручні для нього запитання.

У клопотанні захисника про призначення повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи не вказані недоліки чи неповнота попереднього висновку, який за результатами проведення експертного дослідження склали експерти першого кваліфікаційного класу зі стажем роботи обидва понад 20 років ( том1 а. с. 209).

Інвалідність по зору та захворювання нирок не віднесені до психічних захворювань чи розладів, а тому, для призначення повторної стаціонарної психіатричної експертизи, відсутні правові підставі.

Призначаючи покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд повинен призначити його у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК України та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З огляду на характер злочину, його високу суспільну шкідливість та небезпечність, особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується посередньо, винуватість не визнав, суд першої інстанції призначив покарання у межах санкції статті, яке є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових злочинів.

Вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_6 , суд першої інстанції вірно зазначив в ухвалі, що вказані прокурором ризики не зменшились та визнав їх такими, що виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, і на даний час вони виключають можливість зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року та вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а для засудженого, який перебуває під вартою, в той же строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_19 ОСОБА_20 ОСОБА_21