10.07.2020
Справа № 1-192/2000
Провадження № 1-в/642/125/20
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2020 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
з участю секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
адвоката ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання представника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

03 червня 2020 р. до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 із клопотанням про витребування із Московського відділу Державної виконавчої служби м. Харкова без виконання виконавчого листа № 1-192 від 13 квітня 2000 року та скасування арешту та заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 ..

В обґрунтування клопотання зазначив, що ОСОБА_5 звільняється від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації усього належного йому на момент набрання чинності вироку у кримінальній справі майна на стадії виконання додаткового покарання, на підставі положення п. 8 ч. 2 Перехідних положень Кримінального кодексу України, який набрав чинності з 01 вересня 2001 року та на підставі ст. 80 Кримінального кодексу України у зв`язку із тим, що з моменту набрання чинності вироку по кримінальній справі № 1-192/2000 його не було виконано протягом десяти років, а виконавчий лист № 1-192/2000 від 13 квітня 2000 року є таким, що не підлягає подальшому примусовому виконанню.
У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 клопотання про скасування арешту нерухомого майна підтримав, просив задовольнити. В частині витребування із Московського відділу Державної виконавчої служби м. Харкова без виконання виконавчого листа № 1-192 від 13 квітня 2000 року відмовився, у зв`язку з тим, що згідно відповіді Московського ВДВС м. Харкова виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1-192/2000 від 13.04.2000 виданого Ленінським районним судом м. Харкова про конфіскацію всього особистого майна, належного засудженому ОСОБА_5 на виконанні Відділу не перебувало та не перебуває.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти скасування арешту майна та зазначив, що необхідно перевірити чому вирок Ленінського районного суду м.Харкова від 28.01.2000 не був виконаний в частині конфіскації майна засудженого ОСОБА_5 .
Засуджений ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду клопотання був повідомлений належним чином.
Суд, заслухавши пояснення адвоката ОСОБА_4 , прокурора, дослідивши матеріали клопотання, належно оцінивши наявні докази, вважає клопотання таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
28 січня 2000 року Ленінським районним судом м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_6 було винесено вирок по кримінальній справі № 1-192/2000, відповідно до якого, зокрема, було визнано громадянина України ОСОБА_5 , винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 141 Кримінального кодексу України у редакції від 28 грудня 1960 року, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки у виправно трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією усього належного йому майна. Вищевказаний вирок Ленінського районного суду м. Харкова набрав законної сили.

13 квітня 2000 року Ленінським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист № 1-192 про конфіскацію усього особистого майна, належного ОСОБА_5 .

Основне покарання у вигляді позбавлення волі ОСОБА_5 , відбув у термін з моменту його фактичного затримання 24 вересня 1999 року по 24 вересня 2002 року у виправно трудовій колонії посиленого режиму і у відповідності до положень ст. 89 Кримінального кодексу України відбулося погашення судимості, а ОСОБА_5 вважається особою, яка не має судимості.

Станом на момент винесення вищевказаного вироку Ленінського районного суду м. Харкова 28 січня 2000 року ОСОБА_5 був власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 . Іншого майна, яке би належало ОСОБА_5 та на яке розповсюджувалася дія вироку в частині конфіскації майна по зазначеній кримінальній справі у засудженого ОСОБА_5 не було.

На виконання зазначеного вироку по кримінальній справі № 1-192/2000 від 28 січня 2000 року в частині конфіскації усього належного ОСОБА_5 майна державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Московського району м. Харкова ОСОБА_7 було відкрито виконавче провадження та 10 січня 2001 року було винесено Постанову про накладення арешту на майно боржника та заборону його відчуження, відповідно до якої було накладено арешт та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 .

З моменту відкриття даного виконавчого провадження і до дати звернення із цим клопотанням до суду вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 28 січня 2000 року по кримінальній справі № 1-192/2000 в частині конфіскації належної ОСОБА_5 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 не виконано, власником зазначеної 1/5 частини вищевказаної квартири є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно відповіді на запит від 16.06.2020 № 14-36/Вх51736, яка була надана Московським ВДВС у м. Харкові виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Ленінського районного суду м. Харкова № 1-192 від 13 квітня 2000 року про конфіскацію всього особистого майна, належного засудженому ОСОБА_5 на виконанні Відділу не перебувало та не перебуває.

Згідно Закону України № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року, з 01 вересня 2001 року набрав чинності новий Кримінальний кодекс України.

Відповідно до п. 8 розділу 2 Перехідних положень Кримінального кодексу України у редакції від 05 квітня 2001 року з наступними змінами та доповненнями встановлено наступне: Не приводити у виконання вироки судів в частині конфіскації майна і стягнення штрафу, якщо до набрання чинності цим Кодексом конфісковане майно не було вилучене і реалізоване, а штраф не був стягнутий у разі, якщо за даний злочин цим Кодексом конфіскація майна і накладення штрафу не передбачені.
Таким чином, судом було встановлено, що станом на момент набрання чинності новим Кримінальним кодексом України 01 вересня 2001 року вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 28 січня 2000 року по кримінальній справі № 1-192/2000 в частині конфіскації усього належного ОСОБА_5 майна (1/5 частини квартири АДРЕСА_1 ) фактично, окрім накладення арешту на майно, не виконано.
У редакції ст. 186 КК України, який набрав чинності з 01 вересня 2001 року, за такий вид злочину як «Грабіж» покарання у вигляді конфіскації майна не передбачено. За таких обставин суд приходить до висновку, що у даному випадку підлягає застосуванню положення п. 8 ч. 2 Перехідних положень Кримінального кодексу України, який набрав чинності з 01 вересня 2001 року та який є чинним станом на час розгляду даного клопотання у суді, а саме: не приведення у виконання вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 28 січня 2000 року по кримінальній справі № 1-192/2000 в частині конфіскації усього належного ОСОБА_5 майна.
Згідно ст. 44 КК України, який набрав чинності з 01 вересня 2001 року, встановлено, що Особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.
Згідно ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно п.п. 7, 11 ч. 1 ст. 51 КК України, зокрема, встановлено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань: 7) конфіскація майна; 11) позбавлення волі на певний строк.
Відповідно до ст. 52 КК України, зокрема, встановлено, що основними покараннями є, зокрема, позбавлення волі на певний строк. Додатковими покараннями є, зокрема, конфіскація майна.
Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 КК України «Конфіскація майна» встановлено, що покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.
У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 74 КК України, зокрема, встановлено, що звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом. Призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.
З урахуванням положення п. 5 ч. 2 Перехідних положень Кримінального кодексу України у редакції від 05 квітня 2001 року з наступними змінами та доповненнями, слідує, що звільнення від призначеного покарання за ч. 3 ст. 74 Кримінального кодексу України стосується лише звільнення від основного покарання, яке засуджений ОСОБА_5 відбув у повному обсязі.

Згідно п. 4 ч. 1, ч.ч. 2 - 4 ст. 80 КК України встановлено, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин.
Відповідно до ст. 12 КК України та згідно ст. 7-1 КК України у редакції від 28 грудня 1960 року, встановлено, що грабіж, поєднаний з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, а так само грабіж, що завдав значної шкоди потерпілому або вчинений за попереднім зговором групою осіб чи повторно, є тяжким злочином.
Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.
Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.
Згідно інформації, яка міститься у Єдиному реєстрі судових рішень судом було встановлено, що іншого злочину, ніж той, який було зазначено у вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 28 січня 2000 року по кримінальній справі № 1-192/2000, ОСОБА_5 , не вчиняв, основне покарання у вигляді позбавлення волі відбув, будь яких дій, направлених на ухилення від відбування основного чи додаткового покарання не здійснював.
Згідно ст. 152 КВК України встановлено, що підставами звільнення від відбування покарання, зокрема, є: закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; інші підстави, передбачені законом.
Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_5 , є особою, яка звільняється від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації усього належного йому на момент набрання чинності вироку у кримінальній справі майна на стадії виконання додаткового покарання, на підставі положення п. 8 ч. 2 Перехідних положень Кримінального кодексу України, який набрав чинності з 01 вересня 2001 року та на підставі ст. 80 КУ України у зв`язку із тим, що з моменту набрання чинності вироку по кримінальній справі № 1-192/2000 його не було виконано протягом десяти років, а виконавчий лист № 1-192 від 13 квітня 2000 року є таким, що не підлягає подальшому примусовому виконанню.
Згідно ст. 12 КВК України встановлено, що органи державної виконавчої служби виконують покарання у виді конфіскації майна у випадках та в порядку, передбачених цим Кодексом та законами України.
Відповідно до ст. 48 КВК України встановлено, що суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно ч. 3 ст. 535 КПК України встановлено, що у разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження.
Виконання вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 28 січня 2000 року по кримінальній справі № 1-192/2000 в частині додаткового покарання у вигляді конфіскації майна було розпочато відділом Державної виконавчої служби Московського району м. Харкова - винесено постанову про накладення арешту на майно та заборону його відчуження від 10 січня 2001 року.
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Відповідно до п.п. 7, 9 ч. 1, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; 10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Згідно п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України встановлено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених п. 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлене адвокатом ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 клопотання є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49 52, 59, 74, 80, 186, 537, 539, п.п. 5, 8 ч. 2 Перехідних положень Кримінального кодексу України, у редакції, який набрав чинності з 01.09. 2001 року, ст. ст. 7-1, 141 КК України у редакції від 28.12.1960 року, ст.ст. 12, 48, 152 КВК України, ст.ст. 24, 37, 39 Закону України «Про виконавче провадження», суд,-

У Х В А Л И В:

Клопотання представника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту нерухомого майна - задовольнити.

Скасувати арешт та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , який було накладено відповідно до Постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Московського району м. Харкова ОСОБА_7 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 січня 2001 року.

Ухвалу може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її проголошення.
Ухвала, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1