Справа № 732/1300/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/310/20
Категорія - ч.1 ст.122 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000056 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 на вирок Щорського районного суду Чернігівської області від 20 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, освіта середня, не працює, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_10 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 20000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь КНП «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_8 від злочину в розмірі 8407 грн.

Вироком місцевого суду встановлено, що 03 лютого 2019 року, біля 02 год. 30 хв., ОСОБА_10 , знаходячись у приміщенні торгового комплексу, у АДРЕСА_2 , на сходовому марші, умисно наніс удар кулаком лівої руки в обличчя ОСОБА_8 , та ще один удар кулаком правої руки в обличчя потерпілого, в результаті чого завдав ОСОБА_8 тілесне ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи в ділянці кута справа, яке згідно висновку експерта №36 від 20.04.2019 відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я терміном 21 день.

Не погодившись із рішенням суду, адвокат ОСОБА_11 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, просив скасувати вирок місцевого суду, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити покарання за ч.1 ст.122 України у виді позбавлення волі на строк 1 рік. В обґрунтування скарги зазначив, що місцевим судом не було в достатній мірі враховано особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, відсутність каяття та неусвідомлення своєї провини. Крім того, просив збільшити розмір морального відшкодування на користь потерпілого до 50000 грн. Вказав, що при визначенні розміру моральної шкоди, місцевим судом не було взято до уваги характер отриманої ОСОБА_8 травми, перебування його на довготривалому лікуванні, обмеження у харчуванні і нормальному спілкуванні, нестерпний тривалий біль, як наслідок отриманої травми.

Заслухавши доповідь судді; потерпілого ОСОБА_8 і його представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора, який просив апеляційну скаргу задовольнити частково; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, котрі просили залишити без змін вирок місцевого суду, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі представником потерпілого не оскаржуються.

Доводи апелянта про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, внаслідок м`якості, є непереконливими, з огляду на таке.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК України, при призначенні покарання, суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

За змістом ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_10 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення зазначеним вище вимогам відповідає, воно є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Так, призначаючи ОСОБА_10 покарання та звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК України з випробуванням, місцевий суд, разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, врахував також дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Зокрема, суд урахував, що ОСОБА_10 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, його молодий вік, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, відшкодував матеріальну шкоду, визнав свою вину у вчиненому.

Жодних обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, у цьому кримінальному провадженні не встановлено.

А тому, призначивши ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст.75 КК України, місцевий суд дійшов правильного висновку, що це буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, оскільки його перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання враховані, тому доводи про м`якість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого у цій частині.

Доводи представника потерпілого з приводу того, що розмір моральної шкоди, яку вироком суду стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_8 , не є співрозмірним тим стражданням та тілесним ушкодженням, які отримав останній, є слушними частково, з огляду на таке.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно п.3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За змістом ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Задовольняючи частково позовні вимоги потерпілого ОСОБА_8 про стягнення завданої моральної шкоди з обвинуваченого, місцевий суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проте, на думку колегії суддів, розмір стягнутого із ОСОБА_10 на користь потерпілого морального відшкодування не є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнав останній. А тому сума відшкодування моральної шкоди, яка має бути стягнута з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_8 , підлягає збільшенню до 35000 грн.

Відтак, апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині вирішення цивільного позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Щорського районного суду Чернігівської області від 20 січня 2020 року щодо ОСОБА_10 - змінити в частині вирішення цивільного позову, збільшивши суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 до 35 000 (тридцяти п`яти тисяч) гривень.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4