Справа № 379/1482/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.06.2020 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000431 від 15.09.2018 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Васильків Київської області, який в законному порядку не зареєстрований за жодною адресою, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, має професійно-технічну освіту, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше судимого: 23.04.2007 вироком Васильківського районного судом Київської області за ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 187, 70, 71 КК України до покарання у виді восьми років трьох місяців позбавлення волі,
обвинуваченого в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч. 2 КК України,
за участі учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , будучи раніше засудженим, маючи не зняту і не погашену судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив і знову вчинив умисний злочин за наступних обставин.

Так, 15.09.2018 приблизно об 12 годині 00 хвилин ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на автомобілі ВАЗ 2105, номерний знак НОМЕР_1 , який належить останньому, прибули до господарства ОСОБА_9 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . В цей час, коли ОСОБА_8 зайшов у подвір`я ОСОБА_9 , у ОСОБА_4 виник умисел на здійснення незаконного заволодіння вищевказаного автомобіля.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне заволодіння транспортним засобом, а саме автомобілем марки ВАЗ 2105, номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, повторно, користуючись відсутністю власника та будь-яких інших осіб, які б могли завадити вчиненню правопорушення, керуючись корисливим мотивом, підійшов до вказаного автомобіля та всупереч волі власника транспортного засобу ОСОБА_8 відчинив незачинену на запірний пристрій дверку автомобіля, сів до нього та за допомогою ключа, якого він перед цим викрав у потерпілого, запустив двигун, встановивши таким чином контроль над цим транспортним засобом, та направився до с. Станишівка Таращанського району Київської області.

В подальшому ОСОБА_4 виїхав із с. Калинове та вирушив до с. Станишівка Таращанського району Київської області, де в подальшому по вул. Перемоги, не справившись із керуванням, допустив зіткнення із бордюрним каменем.

Таким чином ОСОБА_4 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом ВАЗ 2105, номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 .

Своїми протиправними діями ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 4770,60 грн. (чотири тисячі сімсот сімдесят гривень 60 коп.).

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України , як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та пояснив, що що немає жодних доказів на доведення того, що він незаконно заволодів зазначеним транспортним засобом. Зазначив, що потерпілий ОСОБА_8 не є власником вказаного транспортного засобу, оскільки відсутні докази придбання потерпілим ОСОБА_10 автомобіля. Умислу на заволодіння транспортним засобом у нього не було, оскільки з дозволу потерпілого ОСОБА_10 користувався ним. В судових дебатах обвинувачений визнав вину не визнав, просив виправдати його за пред`явленим обвинуваченням.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а саме:

даними в судовому засіданні показаннями потерпілого ОСОБА_8 про те, що з обвинуваченим ОСОБА_4 познайомився коли приїздив в гості в с. Гайдамаки Таращанського району Київської області до своєї бабусі. Приїздив, що б погуляти та відпочити разом зі своїми друзями, а саме у ОСОБА_11 . Автомобіль ВАЗ 2105 придбав на ринку по вулиці Сухоярській в м. Біла Церква по техпаспорту. Користувався вказаним автомобілем до події приблизно одного місяця. Того дня гуляли в будинку, що по вулиці Гайдамаківській. Вживали спиртні напої. Через деякий час поїхали разом з ОСОБА_12 до будинку в якому він проживав. ОСОБА_12 пішов до будинку, а він засунув залишившись в автомобілі, перебуваючи за кермом. Ключі залишались в замку запалювання до того як засунув. Прокинувшись приблизно через три години, до автомобіля підійшов ОСОБА_12 . Запитавши у останнього де ключі від автомобіля, останній повідомим, що мабуть хтось витягнув із замка запалювання. Знайшовши старий ключ від замка запалювання, завівши автомобіль разом з ОСОБА_12 поїхали до знайомого через пару будинків. Супрунов перебував на пасажирському сидінні в автомобілі весь час. За кермо не просився, автомобілем не користувався. Приїхавши до знайомого та вийшовши з автомобіля, ОСОБА_12 залишився біля автомобіля, а він пішов до будинку. Супрунов повідоив, що прийде пізніше. Зайшовши до знайомого до будинку, почув як хлопнула дверка автомобіля та завівся двигун і автомобіль поїхав. Викликав працівників поліції. Супрунов, разом з автомобілем був затриманий в сусідньому с. Станишівка Таращанського району Київської області;

даними в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_13 про те, що в його користуванні перебував автомобіль ВАЗ 2105 державний номерний знак НОМЕР_1 , який було продано у 2008 році по дорученню. Чи знімався з реєстрації вказаний автомобіль йому не відомо. Останній раз автомобіль бачив в Городищенському району в с. Голованівка. Про те, що автомобіль було викрадено та розбито, йому стало відомо зі слів слідчого;

даними в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_14 , матері потерпілого ОСОБА_8 яка підтвердила факт придбання автомобіля жигулі, зеленого кольору своїм сином ОСОБА_8 за власні кошти у 2018 року. Автомобіль придбав, але встиг переоформити на себе. Того дня зателефонувала сусідка, дати та часу не пам`ятає та повідомила в телефонній розмові, що іі син розбився в с. Стаг=нипшіфвка Таращанського району Київської області. Зателефонувавши сину, останній в телефонній розмові повідомив, що з ним все гаразд, належним йому автомобіль викрав у нього його знайомий. За яких обставин відбулися викоадення автомобіля вона не знає;
Показаннями свідка ОСОБА_15 , дослідженими судом, який підтвердив факт дорожньо транспортної події в с. Станишівка Таращанського району Київської області, оскільки подія відбулась в центрі села Станишівка. Аварія сталася за участі автомобіля жигулі зеленого кольору. Біля автомобіля перебував водій, а саме підсудний. Підійшовши до нього запитав, що трапилось. Підсудний запропонував придбати у нього автомобіль. Через деякий час приїхала поліція, зафіксувала показання.
Показаннями свідка ОСОБА_16 , який повідомив, що прийшовши до центру села Станишівка, на дорозі стояв автомобіль жигулі зеленого кольору в розбитому стані. В центрі сила відпочивав в центрі села разом з кумом ОСОБА_17 . Підійшов незнайомив чоловік, водій автомобіля та попросив допомогти завести автомобіль. Крім того, пропонував придбати автомобіль за 2000 гривень. Автомобіль був розбитий. Куди в`їхав автомобіль йому не відомо. Після того як він намагався допомогти завезти автомобіль, підійшов кум і сказав, що б я вилазив з автомобіля, оскільки невідомо, що це за людина, і що то за автомобіль. Приблизно через годину приїхала поліція, взяла показання, водія забрали та повідомили, що останній викрав автомобіль. Серед осіб присутніх в залі судового засідання впізнав обвинуваченого.
Також винність обвинуваченого ОСОБА_4 доводиться дослідженими письмовими доказами, а саме:
- витягом із ЄРДР від 15.09.2018 року про те, що 15.09.2018 у ОСОБА_8 , ОСОБА_18 було викрадено автомобіль ВАЗ 2105;
- заявою потерпілого ОСОБА_8 з якої вбачається, що просить притягнути особу на ім`я ОСОБА_19 до кримінальної відповідальності, який 15.09.2018 близько 12 години 30 хвилин в с. Калинове по вулиці Гайдамаківська без його дозволу взяв автомоібль ВАЗ 2105 зеленого кольору та поїхав в невідомомому мені напрямку;
- протоколом огляду від 15.09.2018 за участі потерпілого ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 та фототаблицею до нього;

- протоколом огляду від 15.09.2018 пошкодженого автомобіля ВАЗ-2105 по вул. Гайдамаківська, 54, с. Калинове Таращанського району Київської області;
- постановою від 17 вересня 2018 року про долучення речових доказів - легкового автомобіля ВАЗ-2105 зеленого кольору, який переданий під розписку ОСОБА_8 ;
- постановою від 17 вересня 2018 року про визнання речовими доказами сліди пальців рук вилучений під час огляду місця події 15.09.2018 року в автомобілі ВАЗ 2105 номерний знак НОМЕР_1 ;
- висновком судової експертизі № 12-2/846 від 31.10.2018 р про вартість автомобіля марки ВАЗ 2105, 1995 р.в. складає 20097 грн 20 коп.
- висновком судової дактилоскопічної експертизи № 8-1/2323 від 03.10.2018 р згідно якої, встановлено наявність слідів папілярних ліній належних ОСОБА_4 , вилучених з автомобіля ВАЗ 2105 номерний знак НОМЕР_1 .
Прокурор в судовому засіданні стверджував у доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та вважав за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.

Захисник в судовому засіданні вважав, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, в суді не доведена. ОСОБА_4 автомобіль у ОСОБА_8 взяв без мети незаконного заволодіння цим транспортним засобом. Просив виправдати обвинуваченого.

Аналізуючи та оцінюючи усі зібрані у кримінальному провадженні та досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, допустимість, належність та достовірність яких не викликає жодних сумнівів, проводячи судовий розгляд у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд вважає із достовірністю встановленою та доведеною вину ОСОБА_4 та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Наведені докази у сукупності не викликають сумніву, є достовірними, належними, об`єктивними та допустимими, не суперечать один одному, та повністю узгоджуються між собою.

Суд критично оцінює доводи ОСОБА_4 про те, що він не вчиняв вказаний злочин, так як забрав автомобіль без прямого умислу направленого на незаконне заволодіння, яким користувався ОСОБА_8 ..

Аргументи ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_8 надавав йому дозвіл користуватися автомобілем спростовуються показами потерпілого ОСОБА_8 , показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Як встановлено з показів обвинуваченого, потерпілого та свідків, жодних договорів або домовленостей між потерпілим ОСОБА_8 та обвинуваченим щодо користування автомобілем не укладалось .

Покази потерілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про обставини незаконного заволодіння автомобілем ВАЗ 2105 узгоджуються між собою, не суперечать один одному.
Порушень положень Параграфу 5 Глави 4 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.
Згідно з ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.
Тож зазначені висновки суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог статей 87, 101-102 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.
Суд наголошує на тому, що будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.
Оцінюючи досліджені судом документи, суд визнає їх належними, такими, що прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, та допустимими, так як досліджені судом докази отримані в порядку встановленому КПК України, при їх отриманні не було допущено істотних порушень прав та свобод людини гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, та вважаючи такі відповідаючими фактичним обставинам, суд знаходить доведеною вину ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України за встановлених судом обставин.
Наведені вище докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено особу винного, подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини, зазначені у ст. 91 КПК України. Всі докази взаємодоповнюють один одного і в сукупності підтверджують вину ОСОБА_4 в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 2 ст. 289 КК України.
Згідно ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.
На підставі ст. 94 КПК України, всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження і, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності а також оцінивши сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до внутрішнього переконання про те, що матеріали справи містять достатні дані на підтвердження встановлених судом обставин, що дозволяє суду ухвалити обвинувальний вирок.
За таких обставин, оцінюючи безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає «поза розумним сумнівом» доведеним пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 2 ст. 289 КК України.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
На підставі наведених та оцінених доказів суд визнає обвинуваченого ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч. 2 КК України та вважає, що органи досудового слідства вірно кваліфікували його дії за вказаним законом.
Підстав у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Вирішуючи питання про вид і розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує відповідно до ст.ст. 65-67 КК України, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 12 КК України, вчинений ОСОБА_4 злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України є тяжким злочином.
Обставин, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом, в ході судового розгляду не встановлено.
Обставин, які відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом, в ході судового розгляду не встановлено.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує всі обставини провадження та характеризуючі дані про особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, який на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, не має інвалідності, раніше судимий, вдруге вчинив новий злочин за короткий проміжок часу після відбуття покарання у виді позбавлення волі, вчинив умисний, закінчений злочин, що відноситься до категорії тяжких злочинів, за місцем проживання характеризується посередньо, утриманців не має, пільг не має, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
У відповідності до ст. 8 ч. 1 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
В Рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року зазначено, що виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, керуючись ст. ст. 50, 65 КК України, приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, враховує відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, відомості про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, не одружений, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, та з урахуванням усіх зазначених обставин, вважає, що мірою покарання, необхідною для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів є позбавлення волі.
Статтею 50 ч. 1, 2 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Враховуючи зазначене, дані про особу обвинуваченого, за глибоким переконанням суду, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації покарання, ставлення обвинуваченого до скоєного, який не визнав вину, враховуючи позицію потерпілого, який заявив про відсутність претензій до обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням у межах санкції ч. 2 ст. 289 КК України, що цілком відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, оскільки його виправлення та попередження вчинення нових злочинів можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, без конфіскації майна, оскільки наявність такого в обвинуваченого під час судового провадження не встановлено.
Враховуючи загальні засади призначення покарання у відповідності до ст.65 КК України, суд вважає, що необхідно призначити покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст.289 КК України.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого ОСОБА_4 , суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане остаточне покарання (позбавлення волі) відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007).
Судові витрати за проведення судових експертизи необхідно стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави.

Цивільний позов не заявлено.
Долю речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України.
Згідно ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
До набрання обвинувальним вироком законної сили обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не може бути переведений у місце позбавлення волі в іншу місцевість (ч. 5 ст. 535 КПК України).
Обвинувачений ОСОБА_4 у вказаному кримінальному провадженні утримується під вартою з моменту затримання, а саме: з 15 вересня 2018 року, а тому початок строку відбування покарання має рахуватись з цієї дати.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.
Таким чином, враховуючи норми ч. 5 ст. 535 КПК України, суд приходить до висновку, що в строк відбування покарання ОСОБА_4 необхідно зарахувати строк попереднього ув`язнення з 15.09.2018 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Враховуючи призначення судом покарання у виді позбавлення волі та з метою можливості подальшого виконання вироку суду, враховуючи існування ризиків, передбачених пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили слід залишити у вигляді тримання під вартою, до виконання вироку в порядку ст.ст. 534, 535 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 289 КК України і призначити покарання за ч. 2 ст. 289 КК України до 7 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Строк покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту затримання, тобто з 15 вересня 2018 року.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_4 продовжити у вигляді тримання під вартою.
Відповідно до вимог ст. 72 ч. 5 КК України, розраховувати строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України до строку покарання у виді позбавлення волі, а саме з 15 вересня 2018 року по час набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Стягнути із ОСОБА_4 судові витрати за проведення судової товарознавчої експертизи року в розмірі 858 грн 00 на користь держави.
Стягнути із ОСОБА_4 судові витрати за проведення судової дактилоскопічної експертизи року в розмірі 3718 грн 00 коп на користь держави.
Речові докази : легковий автомобіль ВАЗ 2105, номерний знак НОМЕР_1 - повернути потерпілому ОСОБА_8 , п`ять слідів пальців рук належних ОСОБА_4 - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Цивільний позов не заявлено
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Згідно ст. 376 ч. 6 КПК України, копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після проголошення.
Суддя: ОСОБА_1