Справа № 464/4549/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/56/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 0000314 від 30.01.2018 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ковирі Пустомитівського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 ,
на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 04 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:

оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк один рік. На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 15 000 грн 00 коп. моральної шкоди.

Вирішено питання речових доказів у справі та процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 30.01.2018 року приблизно о 07 год. 30 хв., керуючи автомобілем «Ford Escort», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по проїзній частині проспекту Червоної Калини від вул. Сихівської у напрямку центру міста, неподалік від буд. № 77, при проїзді регульованого пішохідного переходу, порушив чинні вимог ПДР України, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року (зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 06.03.2013 року), а саме: Р. 1 п. 1.5; Р. 2 п.п. 2.3б, 2.3д; Р. 12 п. 12.3, які виразились в тому, що він своїми діями створив небезпеку для руху, був неуважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни при проїзді регульованого пішохідного переходу, по якому в цей час з права на ліво відносно руху автомобіля «Ford Escort» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась пішохід ОСОБА_9 , не обрав безпечної в установлених межах швидкості руху, при об`єктивній можливості виявити перешкоду в русі, не вжив заходів для зменшення швидкості руху керованого автомобіля аж до повної зупинки, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 .. Внаслідок зіткнення з автомобілем «Ford Escort» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 . ОСОБА_9 отримала закриту хребтово-спинно-мозкову травму у вигляді переломів 5 та 6 грудних хребців зі зміщенням уламків та стенозуванням хребтового каналу; забій спинного мозку на рівні грудних сегментів; закриту травму грудної клітки у вигляді переломів 3, 4, 5, 6, 7 ребер справа; забій правої легені та поступленням крові в праву плевральну порожнину; множинні рани, садна та синці на різних поверхнях тіла, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя на момент заподіяння.

Таким чином, ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
Не погоджуючись з таким вироком, потерпіла подала апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи фактичні обставини провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на те, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню частково внаслідок м`якості, тобто через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового, яким збільшити іспитовий строк з 1 року до 2 років, та збільшити строк додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, з 1 року до 3 років, а цивільний позов - задоволити в повному обсязі. Вважає, що призначене судом додаткове покарання, хоча і визначено в межах санкції відповідної статті, але за своїм строком є явно несправедливим. На підтвердження цього зазначає, що обвинуваченим вчинено тяжкий злочин, з часу його вчинення та до моменту постановлення вироку, останній жодного разу не зустрівся з потерпілою, не вибачився за скоєне (лише формально, з метою ухилитися від кримінальної відповідальності, вибачався перед нею у судових дебатах), заподіяну злочином шкоду не відшкодував. Тому, посилання суду, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, не відповідає дійсним обставинам справи. Обмеження у праві керувати транспортними засобами лише строком на 1 рік очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху. Щодо вирішення цивільного позову вважає, що визначена судом сума не відповідає глибині моральних страждань потерпілої, яка після ДТП п`ять місяців перебувала на стаціонарному лікуванні, внаслідок ДТП отримала другу групу інвалідності, стійка втрата її працездатності складає 55 відсотків. При цьому, апеляційна скарга не містить жодних доводів у частині збільшення іспитового строку.
Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу, а саме в частині вирішення цивільного позову, проте заперечив проти задоволення такого повністю, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримку висновків оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання, а також щодо скерування справи в частині вирішення цивільного позову на новий розгляд, потерпілої та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, а також додаткові пояснення представника потерпілої про те, що доводи щодо збільшення іспитового строку є аналогічними доводам щодо збільшення строку додаткового покарання, вивчивши матеріали судової справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з частиною другою статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Основні та додаткові покарання визначені статтею 52 цього Кодексу.
Як передбачено статтею 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно з вимогами статті 75 КК України для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням необхідно враховувати не тільки дані про особу засудженого, а й обставини, що пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи з особливостей та обставин його вчинення.
Згадані положення наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Вказані вимоги закону під час призначення покарання обвинуваченим судом першої інстанції дотримано.
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є співрозмірним вчиненому, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, а також воно є справедливим.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, місцевий суд, урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, конкретні обставини його скоєння, характер та спосіб вчиненого, обставини, що пом`якшують покарання. Крім того, суд першої інстанції урахував й те, що засуджений раніше не був судимий, є пенсіонером, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 місцевим судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати це покарання явно несправедливим через його м`якість, не вбачається. Доводи апеляційної скарги у цій частині, висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні (частина друга статті 127 КПК України).

Частина перша статті 61 КПК України визначає, що цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

Згідно із частиною першою статті 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до положень частини першої третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Тлумачення цих положень законодавства дає підстави для висновку, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду наведено у статті 1167 ЦК України, а порядок відшкодування у статті 1168 цього Кодексу.
Слід враховувати, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
При цьому, обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, якщо йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини. Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим цією статтею, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди. А тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України (правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19).

Суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, з урахуванням обставин справи, дійшов висновку, що з обвинуваченого слід стягнути заподіяну потерпілій моральну шкоду в розмірі 15 000 грн., одночасно з цим зазначивши, що більший розмір відшкодування нею не доведений.
З такими висновками місцевого суду колегія суддів погодитись не може.
Так, судом першої інстанції не повністю враховано обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, що ДТП сталася за участю пішохода, наїзд на якого мав місце на регульованому пішохідному переході, а також тяжкість вчиненого та спричинені наслідки, які проявились в отриманні потерпілою закритої хребтово-спинно-мозкової травми у вигляді переломів 5 та 6 грудних хребців зі зміщенням уламків та стенозуванням хребтового каналу; забою спинного мозку на рівні грудних сегментів; закритої травми грудної клітки у вигляді переломів 3, 4, 5, 6, 7 ребер справа; забою правої легені з поступленням крові в праву плевральну порожнину; множинних ран, саден та синців на різних поверхнях тіла. Також поза увагою суду залишилось, що потерпіла лікувалася від отриманих в ДТП травм понад п`ять місяців (перебувала в комі, потім в реанімаційному відділенні), перенесла дві операції, вчилася ходити, отримала внаслідок цього інвалідність, частково втратила працездатність, у зв`язку із цим змушена була перейти зі ставки на 0,5 ставки за місцем праці, а з 01 січня 2020 року звільнилась з роботи. Потерпіла є медичним працівником.

У зв`язку із цим, на думку колегії суддів, визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого в сумі 15 000 грн. не відповідає таким критеріям, як розумність і справедливість. Тому, достатнім розміром в даному випадку, колегія суддів вважає суму 100 000 грн.
Отже, доводи апеляційної скарги в частині вирішення цивільного позову знайшли в ході апеляційного розгляду своє часткове підтвердження, відтак, вирок суду у цій частині підлягає зміні, шляхом збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до 100 000 грн. В решті вирок слід залишити без змін, а апеляційну скаргу задоволити частково.
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задоволити частково.

Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 04 грудня 2019 року змінити в частині вирішення цивільного позову. Збільшити розмір відшкодування моральної шкоди та стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп.

В решті вирок залишити без змін

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4