Дата документу 13.03.2020 Справа № 335/3706/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/766/20 Головуючий в 1-й інстанції - ОСОБА_6
Єдиний унікальний № 335/3706/19 Доповідач в 2-й інстанції - ОСОБА_7
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_8

суддів: ОСОБА_9, ОСОБА_10

при секретарі ОСОБА_11

за участі:

прокурора ОСОБА_12

обвинуваченого ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції)

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_13

представника потерпілого ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_14

представника ТОВ ВКФ «ГЮСС» - адвоката ОСОБА_15

потерпілого ОСОБА_3

представника потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_16,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_1 та захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_13 на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2020 року, якою щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України,

задоволено клопотання прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_17 та застосований обраний 12 лютого 2018 року слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 16 квітня 2020 року включно з утриманням у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

в с т а н о в и л а:

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_1 та захисник ОСОБА_18, посилаючись на норми КПК України, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в тому числі Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, просять скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/3706/19 від 17 лютого 2020 року про застосування обраного 12 січня 2018 року відносно ОСОБА_1 слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні відповідного клопотання прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_17

В обґрунтування своїх вимог апелянти просять врахувати наступне:

-з посиланням на те, що ОСОБА_1 було оголошено у міжнародний розшук, ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2018 року відносно нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, при цьому не було звернуто увагу на невстановлення факту перебування ОСОБА_1 у міжнародному розшуку, отже, зазначена ухвала слідчого судді від 12 січня 2018 року є незаконною;

-ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2019 року, якою було відмовлено у відкритті провадження про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2018 року та ухвала Запорізького апеляційного суду від 04 листопада 2019 року, якою залишено без змін ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2019 року, є також незаконними, оскільки цими рішеннями не встановлювався факт перебування ОСОБА_1 у міжнародному розшуку;

-ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2019 року про виправлення описки з ухвали слідчого судді від 12 січня 2018 року було виключено дані про те, що ОСОБА_1 не проживає за місцем реєстрації, не з`являється за викликом для проведення слідчих дій та переховується від органів досудового розслідування, тобто, єдиною підставою для застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стала постанова старшого слідчого в особливо важливих справах СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_19 від 18 березня 2014 року про оголошення у міжнародний розшук;

-ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_17 про застосування щодо ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з посиланням на те, що ухвалою слідчого від 12 січня 2018 року вже обрано запобіжний захід, а положеннями чинного КПК не передбачено можливості застосування до підозрюваного двох запобіжних заходів в одному кримінальному провадженні;

-висновки районного суду про наявність ризику впливу на свідків у даному провадженні, з урахуванням того, що стороною обвинувачення суду не надано доказів того, що він намагався незаконно вплинути на потерпілих або свідків, суперечать положенням ст. 177 КПК України та практиці Європейського суду з прав людини;

-суд мав встановити розмір застави, оскільки в даній справі відсутні обставини, передбачені ч. 4 ст. 183 КПК України, які унеможливлюють її застосування, а саме: ніде не вказано про застосування або погрозу застосування насильства з його боку до потерпілого; він не порушував запобіжний захід у вигляді застави, оскільки він до нього не застосовувався, а пославшись в ухвалі на те, що злочини, в яких він обвинувачується, були вчиненні, зокрема, із погрозою застосування насильства, у зв`язку з чим судом не було визначено розмір застави, суд явно вийшов за межі розгляду клопотання та заздалегідь проголосив його винним.

У запереченнях представник ТОВ ВКФ «ГЮСС» - адвокат ОСОБА_15 просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_13, а оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на те, що надані стороною захисту докази, які містяться в матеріалах провадження, є очевидно недопустимими, а тому суд в ухвалі від 17 лютого 2020 року, цілком правильно не послався на них.

У запереченнях представник потерпілого ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_14 не погоджується з доводами захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_13 та вважає, що відсутні підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для скасування або зміни ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2020 року.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_13, які підтримали апеляційні скарги, вислухавши думки прокурора ОСОБА_12, потерпілого ОСОБА_3 , представника потерпілого ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_14, представника ТОВ ВКФ «ГЮСС» - адвоката ОСОБА_15, представника потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_16, із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступних висновків.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

ЄСПЛ у своєму рішенні від 04 грудня 1995 року (справа «Bellet v. France») зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду.

Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п. 14 ч. 1 ст. 7 КПК України).

У Рішенні Конституційного Суду України №4-р/2019 від 13 червня 2019 року (справа №3-208/2018(2402/18) зазначено, що положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті визнано таким, що не відповідає Конституції (є неконституційним). Зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене частиною другою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Чинним КПК України не передбачено процедуру апеляційного оскарження такої категорії ухвал.

Згідно з ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

За таких обставин обвинувачений ОСОБА_1 та захисник ОСОБА_18 мають право на оскарження ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2020 року та їх апеляційні скарги підлягають розгляду.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про тримання ОСОБА_1 під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження ще не перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Так, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Отже, основною метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії підготовчого (судового) розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, всупереч доводам апелянтів, правильно встановив, що заявлені прокурором ризики, такі як можливість обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно застосувати до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.2007, для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності зі статтею 5 § 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ані в момент арешту, ані під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» № 7/03 від 04 травня 2006 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні трьох тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, санкціями яких передбачено покарання від трьох до семи років позбавлення волі, а також чотирьох особливо тяжких кримінальних правопорушень, зокрема, ч. 1 ст. 255 КК України, санкцією якої визначено покарання від п`яти до дванадцяти років позбавлення волі, ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 189 КК України, за вчинення яких передбачено покарання від семи до дванадцяти років позбавлення волі, а також ч. 3 ст. 209 КК України, санкцією якої передбачено покарання від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини, чим, у свою чергу, перешкоджатиме кримінальному провадженню.

При цьому, колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення інкримінованих ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Також колегія суддів вважає, що у кримінальному провадженні дійсно існує ризик того, що, перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_1 матиме змогу незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні.

Так, перевірка доведеності пред`явленого обвинувачення здійснюється судом під час його розгляду по суті. За змістом ст. ст. 23, 95 КПК України, показання потерпілих та свідків у кримінальному провадженні суд отримує усно безпосередньо в судовому засіданні і саме такими показаннями може обґрунтовувати свої висновки.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що наразі в суді першої інстанції лише проведено підготовче судове засідання, відповідно, не розпочато судовий розгляд провадження по суті, а тому, приймаючи до уваги стадію розгляду даного кримінального провадження та те, що докази у провадженні судом не досліджувалися, як вважає колегія суддів, залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачений, опинившись на волі, з метою перешкоджання встановленню істини у справі під час судового провадження, може здійснювати вплив на потерпілих та свідків, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Отже, на думку колегії суддів, існування ризиків, передбачених пунктами 1 та 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та встановлених судом в судовому засіданні, та ці ризики виправдовують тримання ОСОБА_1 під вартою.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, слідчий суддя врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, адекватно оцінив ступінь порушення цінностей суспільства у даному кримінальному провадженні та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Що стосується безпосередньо доводів апелянтів, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Доводи обвинуваченого та захисника про незаконність ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2018 року є необґрунтованими, з огляду на таке.

Статтею 533 КПК України передбачено, що вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Метою провадження в суді апеляційної інстанції є перевірка законності й обґрунтованості вироків, ухвал суду, слідчого судді, що не набрали законної сили. Рішення, які постановляє суд апеляційної інстанції, виправляють допущені порушення закону або підтверджують законність і обґрунтованість судових рішень, ухвалених судами першої інстанції та слідчими суддями, що є важливою гарантією дотримання прав і свобод особи, забезпечення її судовим захистом, виконання обов`язку держави щодо утвердження прав людини, передбаченого ст. 3 Конституції України.

Апеляційний перегляд (від лат. аpelattio - звернення) розуміється як форма перегляду судового рішення, що не набрало законної сили, вищою судовою інстанцією.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З огляду на зазначене вище, колегією суддів не можуть бути оцінені доводи сторони захисту в частині порушення КПК України під час постановлення слідчим суддею ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2018 року, яка набрала законної сили, не є предметом перевірки у даному контрольному провадженні, як і обставини, що стосуються цієї ухвали, на які є посилання в апеляційних скаргах.

Не дивлячись на це, колегія суддів все одно вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 КПК України, розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участі прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.

Частина 6 статті 193 КПК України надає право слідчому судді розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутністю підозрюваного, лише у разі, якщо прокурором, буде доведено, що підозрюваний оголошений у міжнародний розшук.

Чинний КПК України не визначає, якими саме доказами має бути доведено, що особа перебуває у розшуку, однак регламентує, що про оголошення розшуку (державного, міждержавного, міжнародного) органом досудового розслідування має бути винесена відповідна постанова (ч. 2 ст. 281 КПК України), що в даному випадку і було здійснено.

При цьому, фактично дата винесення органом досудового розслідування постанови про оголошення підозрюваного у міжнародний розшук, її скерування до відповідних правоохоронних органів і є початком перебування особи у міжнародному розшуку в розумінні вимог ст. 281 КПК України, та є доказами міжнародного розшуку в розумінні вимог ч. 6 ст. 193 КПК України.

З огляду на наявні в матеріалах клопотання докази, зокрема, постанови прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю прокуратури Запорізької області ОСОБА_20 про оголошення ОСОБА_1 у міжнародний розшук від 22 грудня 2017 року, колегія суддів доходить висновку про те, що на момент винесення слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ухвали від 12 січня 2018 року ОСОБА_1 перебував у міжнародному розшуку.

Визнавши наявність підстав вважати ОСОБА_1 оголошеним у міжнародний розшук, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про можливість обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 за його відсутності.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що, не дивлячись на очевидну обов`язковість формулювань Європейської конвенції з прав людини та ст. 14 (3) (d) Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жодний міжнародний або регіональний договір про права людини прямо не забороняє проводити судові розгляди за відсутності підозрюваного, оскільки існує загальний консенсус на міжнародному рівні щодо того, що право підозрюваного бути присутнім на судовому розгляді не є абсолютним і може бути предметом певних обмежених винятків, наявність яких було встановлено слідчим суддею під час розгляду клопотання.

Що стосується доводів обвинуваченого та захисника про те, що судом не був визначений розмір застави, що є порушенням ч. 3 ст. 183 КПК України та ч. 4 ст. 199 КПК України, колегія суддів зазначає, що визначення розміру застави при обранні/продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є правом суду, та конкретно в даному кримінальному провадженні суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави щодо ОСОБА_1 , з даними висновками суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду, враховуючи те, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні злочинів, у тому числі, з погрозою застосування насильства.

За зазначених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, адекватно оцінив ступінь порушення цінностей суспільства у даному кримінальному провадженні та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, у зв`язку з чим, не вбачає підстав для скасування ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2020 року щодо ОСОБА_1 по доводам апеляційних скарг обвинуваченого та захисника.

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_1 задоволено клопотання прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_17 та застосований обраний 12 лютого 2018 року слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 16 квітня 2020 року включно з утриманням у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: