ВИРОК
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 року Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження № 201/7222/19 (пр. № 1-кп/201/937/2020), відомості про яке 11 травня 2019 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001165, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з незакінченою середньою освітою, неодруженого, раніше судимого: 15 жовтня 2010 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 309 КК України у вигляді арешту строком на один місяць два дні; 12 квітня 2011 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у вигляді двох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробувальним терміном один рік; 26 жовтня 2011 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді двох років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбутий строк два місяці за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2011 року, остаточно призначивши покарання у вигляді двох років двох місяців позбавлення волі; 24 жовтня 2012 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбутий строк шість місяців за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2011 року, остаточно визначивши покарання у вигляді трьох років шести місяців позбавлення волі; 05 грудня 2012 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у вигляді двох років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України поглинуто вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2012 року, остаточно визначивши покарання у вигляді трьох років шести місяців позбавлення волі; 05 листопада 2014 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 263, ст. 395 КК України до покарання у вигляді одного року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробувальним терміном один рік; 17 січня 2015 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України частково приєднано невідбутий строк один місяць за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2014 року, остаточно визначивши покарання у вигляді трьох років шести місяців позбавлення волі; 17 березня 2015 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді двох років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбутий строк один рік шість місяців за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2015 року остаточно визначивши покарання у вигляді трьох років двох місяців позбавлення волі; 29 вересня 2015 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у вигляді двох років позбавлення волі, на підставі ч.ч. 1,4 ст. 70 КК України частоково приєднане невідбутий строк один рік чотири місяці за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року, остаточно визначивши покарання у вигляді трьох років чотирьох місяців позбавлення волі, звільнений 07 червня 2017 року на підставі ухвали Синельниковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року умовно достроково на п`ять місяців одинадцять днів; 06 липня 2018 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді двох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробувальним терміном один рік; 15 лютого 2019 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді двох років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбутий строк два роки за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2018 року остаточно визначивши покарання у вигляді двох років одного місяця позбавлення волі; 05 грудня 2019 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбутий строк шість місяців за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року остаточно визначивши покарання у вигляді чотирьох років шести місяців позбавлення волі, не працюючого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_4 07 квітня 2019 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, перебуваючи у приміщенні кафе «Пивбар» яке знаходиться за адресою: м. Дніпро вул. Лазаряна 2-а, побачив на столі мобільний телефон марки «Doogee Х9 mini», який визначив об`єктом свого злочинного посягання.

Далі, обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи у вказаний час та у вказаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, вчиняючи злочин повторно, переконавшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, взяв зі стола мобільний телефон «Doogee Х9 mini» вартістю 1 386,67 гривень та поклав в кишеню штанів в яких був одягнутий. Після чого, обвинувачений ОСОБА_4 , залишив місце скоєння кримінального правопорушення разом з викраденим майном, в подальшому розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_6 майнову шкоду на вказану суму.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі та підтвердив фактичні обставини щодо вчиненого ним діяння та викладених у обвинувальному акті.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі обставини кримінального провадження і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам кримінального провадження положення ст. 349 КПК України, ухвалив проводити судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження доказів.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

При визначенні виду та розміру покарання, суд виходить зі ступеня тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особи обвинуваченого ОСОБА_4 який на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, свою вину визнав у повному обсязі та щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, при цьому, ці обставини на підставі ст. 66 КК України, суд відносить до таких, що пом`якшують його покарання. До обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_4 обставин, передбачених ст. 67 КК України, судом віднесено рецидив злочину.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання виключно у виді позбавлення волі, однак не в максимальному його розмірі, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретним його обставинам і наслідкам, даним про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який, незважаючи на те, що свою вину визнав у повному обсязі і щиро розкаявся, неодноразово систематично притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі, за аналогічні кримінальні правопорушення, не працевлаштований та не має постійного доходу, що вказує про небажання останнього стати на шлях виправлення, а також обставинам, що пом`якшують і обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , а отже, сукупність всіх цих даних свідчить про недоцільність призначення ОСОБА_4 покарання, не пов`язаного з реальним його відбуттям, а призначення реального покарання у виді позбавлення волі є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також відповідатиме принципам справедливості, достатності і співрозмірності.

Крім того, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 05 грудня 2019 року був засуджений вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано покарання за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року остаточно визначивши покарання у вигляді чотирьох років шести місяців позбавлення волі, при цьому, вчинив інкриміноване йому суспільно-небезпечне діяння у цьому кримінальному провадженні до винесення зазначеного вироку суду, у зв`язку з чим, враховуючи реальний характер призначеного обвинуваченому покарання за цим вироком суду, суд вважає за потрібне визначити ОСОБА_4 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Долю речових доказів вирішити в порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 124 КПК України, суд також вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта у даному кримінальному провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374-376 КПК України, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді двох років позбавлення волі.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 70 КК України, призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення призначеного цим вироком суду покарання, більш суворим покаранням, призначеним вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі, остаточно визначивши ОСОБА_4 покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі.

Строк відбування призначеного ОСОБА_4 покарання обчислювати з дня набрання цим вироком законної сили.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, зарахувати у строк призначеного ОСОБА_4 цим вироком суду покарання, строк відбутого ним покарання за вироком Касногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року.

Речовий доказ мобільний телефон «Doogge X9 mini» imei: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 білого кольору залишити за належністю власникові.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за залучення експерта для проведення судово-товарознавчої експертизи у розмірі 314 грн. (триста чотирнадцять гривень) 00 коп.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана учасниками кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку суду.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1