Справа № 640/134/18
н/п 1-кп/953/144/20
"09" січня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора - ОСОБА_3
обвинувачених - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8
ВСТАНОВИВ:
Прокурор в судовому засіданні заявила клопотання продовжити дію обов`язків щодо ОСОБА_7 , оскільки останнього було звільнено з-під варти під заставу на 60 днів, враховуючи наявність ризиків, передбачених пп. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час не зменшились.
Обвинувачений ОСОБА_7 проти продовження строку дії запобужного заходу у вигляді застави та обов`язків відповідно, заперечував, просив змінити на особисте зобов`язання.
Обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 при вирішенні питання щодо продовження обов`язків ОСОБА_7 покладалися на розсуд суду, та просили розгляд клопотання проводити за відсутності їх захисників.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора, суд приходить до наступних висновків.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора, суд приходить до наступних висновків.
Згідно ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
За приписами ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в? забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
За приписами ч. 6 ст. 181 КПК України строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.
Із системного аналізу вказаних норм випливає, що вирішення судом будь-яких питань щодо запобіжних заходів на стадії судового розгляду відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України, згідно якої строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, яка встановлює порядок продовження строку тримання під вартою.
Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на доступ до правосуддя та на справедливий і відкритий розгляд його справи впродовж розумного строку.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини в
кримінальних справах розумний строк, про який йдеться у п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту обвинувачення особи, тобто з часу, коли компетентні органи офіційно її повідомили, що вона вчинила злочин. Стосовно закінчення цього строку у кримінальних справах період, про який йдеться у п.1 ст. 6 Конвенції, охоплює все провадження, включаючи оскарження (Рішення Європейського суду з прав людини «Меріт проти України»).
Згідно з п. З ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для
продовження тримання під вартою (Рішення Європейського суду з прав людини «Яблонський проти Польщі»).
Незважаючи на тяжкість санкції статті кримінального закону згідно обвинувачення, суд безпосередньо керується нормою прямої дії - ст. 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості обвинуваченого.
Як зазначив у своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Немайстер проти Австрії», наявність обґрунтованої підозри в тому, що затриманий скоїв злочин, є визначальною умовою законності утримання під вартою, однак з часом воно перестає бути достатнім, і Європейський Суд повинен в цьому випадку встановити, чи виправдовують продовження позбавлення волі інші підстави, наведені судовими органами.
Пунктом 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Пунктом 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року визначено, що продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Оскільки ОСОБА_7 звільнений з-під варти під заставу, тому суд продовжує йому строк дії покладених на нього обов`язків, а саме: 1) з`являтися до органів досудового слідства та суду за першим викликом; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання або роботи; та відмовляє у задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну запобужного заходу.
Крім цього, суд враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за умисні корисливі злочини, постійного джерела доходів не має, може переховуватися від суду, не законно впливати на потерпілих, свідків у кримінальному провадженні.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 р. по справі №3- 208/2018, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Керуючись ст. 331 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу у вигляді застави - відмовити.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 - задовольнити.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у вигляді застави продовжити та продовжити дії покладених на нього обов`язків, а саме: 1) з`являтися до органів досудового слідства та суду за першим викликом; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання або роботи; 4) утримуватись від спілкування з потерпілими та свідками.

Строк дії обов`язків, покладених судом, визначити до 07.03.2020 включно.

Копію ухвали направити учасникам судового провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя -