Справа № 478/1315/19 Провадження № 1-в/478/273/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 вересня 2019 року. Казанківський районний суд Миколаївської області, в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника ВК 93 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Казанка в режимі відеоконференції з Казанківською виправною колонією № 93 заяву засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування відносно нього положень ст.81 КК України,
Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 02.09.2013 року, ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.2 ст.342 КК України та на підставі ст.70 КК України призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 19.09.2013 року, ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 28.10.2013 року, ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.156, ч.1 ст.122, ч.1 ст.146, ч.1 ст.147 КК України та на підставі ст.70 КК України призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26.11.2013 року, вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 02.09.2013 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області 14.01.2014 року, вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 28.10.2013 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 03.06.2014 року, застосовано до ОСОБА_5 покарання у відповідності до вимог ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів передбачених ч.4 ст.296, ч.2 ст.342 КК України за вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 02.09.2013 року та злочинів передбачених ч.2 ст.156, ч.1 ст.122, ч.1 ст.146, ч.1 ст.147 КК України за вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 28.10.2013 року у виді 8 років позбавлення волі. Вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 19.09.2013 року, яким ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі, з іспитовим строком 1 рік, виконується самостійно.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 14.08.2014 року, вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 02.09.2013 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26.11.2013 року залишено без змін, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08.02.2016 року, зараховано ОСОБА_5 в строк покарання термін його попереднього ув`язнення з 02.08.2013 року по 14.01.2014 року, а також з 11.12.2012 року по 13.12.2012 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області із заявою про застосування відносно нього норм ст. 81 КК України, де просив його умовно - достроково звільнити від відбування покарання, у зв`язку з тим, що він став на шлях виправлення, хворіє на ряд невиліковних хвороб та у нього залишилася одна мати похилого віку якій потрібна допомога.
Ухвалою суду від 21 серпня 2019 року призначено дистанційне судове засідання по розгляду заяви засудженого ОСОБА_5 та витребувано у ДУ «Казанківська виправна колонія (№ 93)» матеріали особової справи на засудженого, а також інші матеріали, які характеризують особу засудженого за період відбування покарання.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 вказану заяву підтримав, просив її задовольнити звільнивши його від відбування покарання умовно достроково.
Представник ВК № 93 та прокурор проти заяви засудженого заперечували з підстав не доведення засудженим свого виправлення.
Суд заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши матеріали особової справи та матеріали, які характеризують особу засудженого, дійшов наступного висновку.

Так, з матеріалів особової справи засудженого вбачається, що засуджений ОСОБА_5 на даний час відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі Казанківська виправна колонія (№ 93).

На момент розгляду клопотання невідбута частина покарання засудженого 5 місяців 15 днів.

З матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_5 судом встановлено, що перебуваючи в Снігурівській ВК № 5, засуджений характеризувався наступним чином.
Протоколом № 2 від 02.02.2015 року, засудженого ОСОБА_5 поставлено на профілактичний облік «Схильний до захоплення заручників»
Постановою про накладення дисциплінарного стягнення від 31.08.2015 року, на засудженого ОСОБА_5 було накладено стягнення у виді догани.
З витягу з протоколу № 46 від 01.12.2015 року вбачається, що засудженого ОСОБА_5 було поставлено на профілактичний облік «Схильний до самогубства та членоушкодження».
Постановою про накладення дисциплінарного стягнення від 04.02.2016 року, на засудженого ОСОБА_5 було накладено стягнення у виді суворої догани.
Як вбачається з рапорту в.о. начальника відділення СПС № 1 ОСОБА_6 від 02.02.2016 року, засуджений ОСОБА_5 допустив порушення режиму відбування покарання, яке полягало в тому, що під час проведення загального обшуку на відділенні № 1 СПС, засуджений ОСОБА_5 вів себе грубо, висловлювався нецензурною лайкою та перешкоджав обшуку, за що був притягнутий до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи, про що свідчить висновок від 03.02.2016 року.
Під час відбування покарання у Казанківській ВК № 93, засуджений характеризується наступним чином.
Постановою № 253 від 06.11.2014 року, засудженого ОСОБА_5 було поміщено до ДІЗО строком на 3 доби.
Згідно витягу з протоколу № 24 від 26.10.2016 року, засудженому ОСОБА_5 було відмовлено в застосуванні ст.101 КВК України, оскільки він не став на шлях виправлення та не здатний до самокерованої право слухняної поведінки.
Відповідно до рапорту № 4 від 21.01.2017 року, до засудженого ОСОБА_5 було застосовано спецзасоби, оскільки від погрожував вчинити акт членоушкодження.
Постановою № 26 від 15.01.2017 року, на засудженого ОСОБА_5 було накладено чергове стягнення у виді догани та вилучено саморобну електроплитку.
Згідно витягу з протоколу № 4 від 24.02.2017 року, засудженого ОСОБА_5 було відмовлено в застосуванні ст.82 КК України як такому, що не став на шлях виправлення, оскільки не здатний до самокерованої та право слухняної поведінки.
Крім того, як вбачається з витягу із протоколу № 12 від 16.06.2017 року, адміністрація Казанківської ВК № 93 підтримали пропозицію представника установи про недоцільність застосування до засудженого ОСОБА_5 гуманного акту помилування.
Постановою від 18.06.2017 року, засудженого ОСОБА_5 тимчасово поміщено в дисциплінарний ізолятор на 48 годин, у зв`язку з створенням ним конфліктної ситуації.
Листом Департаменту з питань помилування Адміністрації Президента України від 31.07.2017 року № 21-0129/17, клопотання засудженого ОСОБА_5 було залишено без задоволення, у зв`язку з тим, що він не однократно засуджений, на шлях виправлення не стає та продовжує вчиняти умислі злочини, у тому числі тяжкі, у місцях позбавлення волі порушував режим утримання.
Постановами № 170 від 20.09.2017 року та від 23.10.2017 року, на засудженого ОСОБА_5 було накладено чергові стягнення у виді догани, у зв`язку з тим, що він погрожував скоїти акт суїциду та не вийшов на ранкову перевірку.
Згідно витягу з протоколу № 16 від 27.07.2018 року, засудженому ОСОБА_5 було відмовлено в УДЗ як такому, що не здатний до самокерованої право слухняної поведінки.
Як вбачається з довідки про заохочення та стягнення, за весь період відбуття покарання засуджений ОСОБА_5 має 11 стягнень, які не погашенні у встановленому законодавством порядку, заохочень не має.
З характеристики Казанківської ВК № 93 вбачається, що відбуваючи покарання в місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_5 характеризується наступним чином.
Перебуваючи в СІЗО м. Миколаєва до праці не залучався, встановлений режим утримання порушував, має стягнення, заохочення не має. Прибувши до Казанківської ВК № 93 був розподілений в відділення № 5 та працевлаштований каменотесом по ручній обробці граніту, до роботи ставиться негативно, зневажливо ставиться до майна установи та предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, догляд за ними не здійснює, свідомо використовує їх не за призначенням. Допускає порушення вимог пожежної безпеки та безпеки праці.
Свідомо уникає виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань, або перекладає їх виконання на інших засуджених. Встановлений режим порушує, за що має ряд стягнень, заохочень не має.
Умисно уникає робіт із самообслуговування, не бачить необхідності у самостійному їх виконанні. У скоєному злочині не розкаюється, визначену судом міру покарання вважає справедливою. Загальноосвітній рівень не підвищує, на заходи виховного впливу реагує негативно, правильних висновків для себе не робить.
Як вбачається з довідки від 26.07.2018 року, засуджений ОСОБА_5 участі у програмах диференційованого виховного впливу не приймає.
Враховуючи встановлені судом обставини, вирішуючи питання щодо можливого умовно дострокового звільнення засудженого ОСОБА_5 суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до осіб, що відбувають покарання, зокрема, і у виді позбавлення волі,може бути застосоване умовно дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до положень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно до вимог статті 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.

При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині.

Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання.

Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних та психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 КВК України, але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни.

Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

З огляду на наведені норми законодавства та з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що процес перевиховання (виправлення)засудженого ОСОБА_5 не відбувся. Про наведені обставини, свідчать зокрема, характеризуючи матеріали, складені в період відбування покарання ОСОБА_5 в установах виконання покарань.
З огляду на викладене, суд вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від покарання не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст.537, 539 КПК України, суд, -

П о с т а н о в и в:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування відносно нього положень ст.81 КК України, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом семи днів з моменту її проголошення через Казанківський районний суд Миколаївської області до Миколаївського апеляційного суду.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Казанківського районного суду
Миколаївської області ОСОБА_1