В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09.10.2019 Справа №607/15133/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засідання в залі суду кримінальне провадження №0000163 від 23 грудня 2016 року про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Пилятин Козелецького району Чернігівської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою , одруженого, на утриманні одна малолітня дитина, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_2 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 (військової частини польова пошта НОМЕР_2 ), не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

Старший солдат ОСОБА_3 , будучи начальником польової лазні взводу

забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини польова

пошта НОМЕР_2 (на даний час - військова частина - НОМЕР_1 ), тобто службовою

особою, на яку постійно покладено виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно - господарських обов`язків, всупереч вимог ст.ст. 9, 11, 12, 16, 49, 58, 59, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.п. 2.5., 2.6., 3.25. Інструкції про порядок використання автомобільної техніки у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 січня 1995 року № 10 та п.п.3.8.42., 3.8.43. Наказу МО України «Про затвердження Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України» №300 від 16.07.1997, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна - дизельного палива роти матеріального забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_2 (на даний час - військова частина - НОМЕР_1 ), будучи наділеним у силу службових обов`язків повноваженнями щодо розпорядження та зберігання майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом зловживання своїм службовим становищем, 3 березня 2017 року близько 12 години 45 хвилин під мостом, що веде до будівельного гіпермаркету «Епіцентр», що по вул. Лозовецька у м. Тернопіль, ОСОБА_3 передав ОСОБА_6 дві бочки зі 100 літрами кожна, 5 каністр зі 20 літрами кожна та одну каністру зі 30 літрами дизельного палива загальним об`ємом 330 літрів дизельного палива роти матеріального забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_2 (на даний час - військова частина - НОМЕР_1 ), вартість однієї літри якого станом на 3 березня 2017 року становила 17 грн. 63 коп., за ціною 15 гривень за одну літру, за що одержав від ОСОБА_7 5000 грн., чим вчинив розтрату чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 191 КК України.

21 червня 2019 року між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 у присутності захисника ОСОБА_5 , укладено угоду про визнання винуватості.

При цьому підозрюваний ОСОБА_3 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні і зобов`язався: беззастережно визнати обвинувачення в повному обсязі підозри у кримінальному провадженні.

Ураховуючи обставини даного кримінального провадження №0000163 від 23 грудня 2016 року, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття підозрюваного ОСОБА_3 у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне усунення заподіяної шкоди, особу винного ОСОБА_3 , а саме: має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризується по місцю служби, не судимий, сторони, у відповідності до ст.ст. 50, 51, 52, 55, 61 Кримінального кодексу України, сторони узгодили покарання, яке слід призначити підозрюваному ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 191 КК України у вигляді: обмеження волі на строк 1 (один) рік;

- позбавлення права обіймати посади на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком 1 (один) рік.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 58 КК України, враховуючи обставини справи та особу винного ОСОБА_3 , а саме: має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризується по місцю служби, не судимий, сторони узгодили, що замість обмеження волі на строк 1 (один) рік призначити ОСОБА_3 службове обмеження для військовослужбовців на той самий строк - 1 (один) рік з відрахуванням із суми грошового забезпечення 10 відсотків в дохід держави.

Обвинувачений ОСОБА_3 пояснив що розуміє права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, який буде призначений йому судом у разі затвердження угоди про визнання винуватості, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, які у судовому засіданні йому були додатково роз`яснені. Просить затвердити угоду про визнання винуватості.

Захисник також просив суд затвердити угоду про визнання винуватості.

Прокурор вважає, що зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам діючого законодавства та угода підлягає затвердженню судом.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходив з наступного.

Згідно ст.314 ч.3 п.1 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ст.469 ч.4 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені ст.474 ч.4 п.1 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст.473 ч.2 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам КПК України та КК України, не суперечать інтересам суспільства, не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, угода укладена на добровільних засадах, обвинувачений в змозі виконати взяті на себе зобов`язання та є винним у скоєнні злочину за ст.191 ч.2 КК України.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про можливість затвердження угоди від 21 червня 2019 про визнання винуватості між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 і призначення останньому узгодженої сторонами міри покарання.

Долю речових доказів, необхідно вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 475 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Затвердити угоду від 21 червня 2019 між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 про визнання винуватості.

ОСОБА_3 визнати винуватиим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 191 КК України КК України та призначити йому узгоджене покарання із застосуванням ч.ч.1,2 ст.58 КК України у вигляді службового обмеження для війсковослужбовців строком на 1 (один) рік із відрахуванням із суми грошового забезпечення 10 відсотків в дохід держави, з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 1 (один) рік.

Дві бочки із 100 літрами кожна та одна бочка об`ємом 130 літрів, загальним об`ємом 330 літрів дизельного палива, які передані на відповідальне зберігання у військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) залишити у володінні військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ).

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1