Ухвала
іменем України
24 липня 2019 року

м. Київ
справа № 221/3411/18

провадження № 51-1982 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 08 листопада 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 17 січня 2019 року,
встановив:
За вироком Волноваського районного суду Донецької області від 08 листопада 2018 рокуОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Октябрське Волноваського району Донецької області, жительку АДРЕСА_1 , раніше не судиму, засуджено за частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за таких обставин.
01 квітня 2018 року близько о 19:20 ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, уквартирі АДРЕСА_2 під час сварки зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, а також передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи умисел протиправно заподіяти смерть іншій людині, завдала ОСОБА_5 удар ножем у ділянку грудної клітини, від чого останній загинув на місці події.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 17 січня 2019 року вирок Волноваського районного суду Донецької області від 08 листопада 2018 року щодо засудженої ОСОБА_4 залишив без зміни.

Верховний Суд ухвалою від 03 червня 2019 року відмовив захиснику засудженої ОСОБА_4 ОСОБА_6 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 08 листопада 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 17 січня 2019 року.
04 липня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженої, в якій вона ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Вважає, що інкриміновані їй дії необхідно перекваліфікувати з частини 1 статті 115 КК на статтю 118 КК.
Обґрунтовує тим, що вона не мала наміру та не бажала вбивати свого чоловіка, а вчинила злочин, захищаючись від погроз із боку останнього, в руці якого знаходився ніж. Вважає, що докази, на які послався суд у вироку, а саме протокол проведення слідчого експерименту та висновок судово-психіатричної експертизи не містять її пояснень про те, що вона з метою свого захисту забрала ніж у чоловіка та вдарила його цим ножем.
На думку засудженої, її дії слід кваліфікувати за статтею 118 КК, оскільки вона, перебуваючи в стані необхідної оборони, з метою захисту та припинення насильства з боку чоловіка, забрала у нього ніж, чим допустила перевищення меж необхідної оборони, так як вважала, що потерпілий здійснить на неї напад, оскільки раніше він неодноразово ображав її.
Крім того, засуджена вказує у касаційній скарзі, що судом першої інстанції не враховано, що наявні підстави для застосування при призначенні покарання положень статті 69 КК. Зазначає, що при призначенні їй покарання суд першої інстанції не врахував, що вона утримує сина, який хворіє та має інвалідність ІІ групи, а також визнає свою вину та активно сприяла розкриттю злочину.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доводи касаційної скарги засудженої щодо необхідності перекваліфікувати її дії з частини 1 статті 115 КК на статтю 118 КК, які є аналогічними доводам апеляційної скарги засудженої, є безпідставними з огляду на таке.
Згідно із частиною 1 статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Однак, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, а набувають протиправного характеру і вказують на умисел заподіяння ушкодження або смерті особі.
Як убачається із встановлених фактичних обставин, засуджена 01 квітня 2018 року близько о 19:20, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у квартирі АДРЕСА_2 під час сварки зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, а також передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи умисел протиправно заподіяти смерть іншій людині, завдала ОСОБА_5 удар ножем у ділянку грудної клітини, від чого останній загинув на місці події.
Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку щодо кваліфікації дій засудженої за частиною 1 статті 115 КК, оскільки вчинення нею злочину підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, яким суд надав належну оцінку і які вказують на кваліфікацію дій засудженої саме за частиною 1 статті 115 КК.
Із судового рішення вбачається, що суд першої інстанції, окрім визнання засудженою своєї вини у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК, оцінив її пояснення про те, що її чоловік зловживав алкогольними напоями та неодноразово застосовував до неї насильство. В день події чоловік влаштував сварку по телефону, а коли вона повернулася додому, він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та тримаючи в руках ніж, пішов із кухні за нею до кімнати. Коли вона намагалась пройти, чоловік загородив їй прохід, тому вона його відштовхнула на диван, а в той час коли він намагався піднятись вихопила з рук чоловіка ніж та завдала удар в його сторону.
Окрім пояснень засудженої, суд врахував характер та локалізацію тілесного ушкодження та ретельно дослідив письмові докази, а саме висновок експертизи № 81 від 02 квітня 2018 року, відповідно до якого у потерпілого не виявлено тілесних ушкоджень, характерних для боротьби, опору та самооборони, а також протокол проведення слідчого експерименту від 04 квітня 2018 року за участю ОСОБА_4 , яка пояснила про обставини вчиненого нею злочину та показала механізм завдання удару ножем в бік потерпілого, висновок експерта № 15/81 від 18 квітня 2018 року, згідно якого проникаюче колото-різане поранення у ОСОБА_5 могло утворитися при обставинах, на які вказувала засуджена під час проведення слідчого експерименту.
Крім того, суд першої інстанції зважив на висновок судово-психіатричної експертизи № 500 від 11 травня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_4 в період інкримінованого правопорушення не знаходилась у тимчасово хворобливому стані, який би позбавляв її можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, а також не знаходилась у стані фізіологічного аффекта та у стані вираженої емоційної напруги стресу, фрустації та інше, які б суттєво впливали на її свідомість та діяльність, а злочин вчинила у стані простого алкогольного сп`яніння.
Також, місцевий суд врахував, що згідно акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижує увагу та швидкість реакції № 342 від 01 квітня 2018 року щодо ОСОБА_4 за результатами огляду при використанні технічних засобів для визначення наявності або вимірювання вмісту етилового спирту у видихуваному повітрі виявлено 2,4 %, а висновок за результатами огляду гостра інтоксикація внаслідок вживання алкоголю.
Отже, оцінивши в сукупності зібрані та перевірені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вина засудженої доведена повністю, а її умисні дії, що виразилися в умисному вбивстві, правильно кваліфіковано за частиною 1 статті 115 КК.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що в ході апеляційного розгляду не знайшли підтвердження доводи засудженої про те, що вона знаходилась у стані необхідної оборони, з метою захисту та припинення насильства з боку чоловіка, оскільки забрала в нього ніж та навмисно завдала удар в область грудної клітини чоловіка, що явно не відповідало небезпечності посягання та обстановці захисту, оскільки тільки словесні погрози потерпілого, з яким засуджена проживала тривалий час у шлюбі, а також та обставина, що він тримав у руці ніж, який засуджена без зусиль взяла з рук чоловіка, не можуть свідчити про наявність стану необхідної оборони у неї.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано дійшли висновку, що засуджена, завдаючи потерпілому удару ножем у грудну клітину, усвідомлювала власні дії та можливість настання тяжких наслідків, що свідчить про спрямованість її умислу на позбавлення життя потерпілого.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів, оскільки встановлені судами обставини вказують, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди засудженій, які б викликали в зв`язку з цим невідкладну необхідність у завданні йому удару ножем у ділянку життєво-важливих органів.
Тобто, доводи засудженої про те, що вона не мала наміру вбивати свого чоловіка, не знайшли свого підтвердження, оскільки судами встановлено, що між засудженою та її чоловіком, які перебували у стані алкогольного сп`яніння, виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_4 штовхнула чоловіка на диван, взяла ніж з його рук та завдала йому удару ножем у грудну клітину, при цьому вона усвідомлювала власні дії та можливість настання тяжких наслідків, що свідчить про спрямованість її умислу на позбавлення життя потерпілого.
Крім того, доводи засудженої про те, що протокол проведення слідчого експерименту та висновок судово-психіатричної експертизи не містять її пояснень про те, що вона з метою свого захисту забрала ніж у чоловіка та вдарила його цим ножем, не вказують на порушення вимог закону, оскільки такі пояснення засуджена надавала в судовому засіданні та судами було встановлено, що потерпілий тримав у руках ніж. При цьому, посилання на відсутність таких пояснень у протоколі слідчого експерименту та висновку судово-психіатричної експертизи не є підтвердженням перевищення засудженою меж необхідної оборони.
Доводи засудженої про можливістьзастосування при призначенні покарання положень статті 69 КК, оскільки вона утримує сина, який хворіє та має інвалідність ІІ групи, визнала свою вину та активно сприяла розкриттю злочину, є неспроможними.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з приписами частини 1 статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цьогоКодексу.

Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженій мінімальне покарання в межах санкції частини 1 статті 115 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 7 років, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_4 злочину, дані про її особу, яка раніше не судима, є пенсіонеркою, має ряд хронічних захворювань і за місцем проживання характеризується задовільно. Місцевий суд зважив і на пом`якшуючу покарання обставину щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину, а також на обтяжуючу покарання обставину вчинення нею злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд також дійшов висновку, що покарання засудженій відповідає вимогам статті 65 КК, при цьому вид та розмір покарання є справедливим та достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Так, висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції щодо призначення засудженій мінімального покарання в межах санкції частини 1 статті 115 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 7 років, у колегії суддів також сумнівів не викликає, оскількипід час призначення покарання були враховані та оцінені обставини, які є необхідними для призначення покарання. До того ж що врахуванню підлягають обставини в їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Отже, доводи засудженої є безпідставними, оскільки суд першої інстанції врахував визнання своєї вини засудженою, її щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Посилання засудженої на те, що судами не враховано, що вона утримує сина, якийхворіє та має інвалідність ІІ групи, не дають підстави для пом`якшення покарання.
Ухвала ж апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а висновки суду про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 роківналежним чином мотивовано. Вважати їх необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити засудженій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 08 листопада 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 17 січня 2019 року щодо неї.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3