Провадження № 1-кс/243/4001/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2019 року м. Слов`янськ

Слідчий суддя Слов`янського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2
заявника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні за допомогою звуко та відеозаписувальних технічних засобів в залі суду №17 м. Слов`янська скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність службових осіб ТУ Державного бюро розслідувань розташованого у м. Краматорську, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 03.12.2019 року матеріали скарги ОСОБА_3 на бездіяльність службових осіб ТУ Державного бюро розслідувань були направлені за підсудністю до Слов`янського міськарйонного суду Донецької області.
Вимоги своєї скарги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що 10.09.2019 року він звернувся до ТУ Державного бюро розслідувань із заявою про вчинення кримінального правпорушення працівниками правоохоронних органів та суддів Донецької області, а саме суддею Слов`янського міськрайонного суду Кузнецовим, прокурором Слов`янської місцевої прокуратури Петрик, який приїхав захищати ОСОБА_4 , суддю ОСОБА_5 , працівника Слов`янського ВП Самохіна, який вилучив з матеріалів кримінального провадження протокол допиту, а також начальників Слов`янського ВП Альошина та ОСОБА_6 , слідчих Слов`янського ВП Петрова, Нікітіна, які замінили розписку підозрюваної ОСОБА_7 та відносно начальника відділу ДБР Чауса, який відмовив в реєстрації заяви в порушення вимог ст.. 214 КПК України.
У зв`язку з чим заявник просить слідчого суддю - зобов`язати уповноважених осіб Територіального управління ДБР м. Краматорська Донецької області внести відомості, викладені в його заяві від 10.09.2019 року до ЄРДР, провести розслідування та притягнути до кримінальної відповідальності зазначених в його заяві посадових осіб за вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст. 364 КК України.
Заявник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав свою скаргу, просив свої вимоги задовольнити в повному обсязі та навів доводи, аналогічні викладеним у скарзі.
Слідчий ТУ ДБР в м. Краматорськ до судового засідання не з`явився, хоча ТУ ДБР в м. Краматорську належним чином були повідомлені про час та дату судового розгляду, надали до суду лист з пропозицією залишити скаргу ОСОБА_3 без розгляду.
Враховуючи, що неявка слідчого ДБР в силу вимог ч. 3 ст. 306 КПК України не перешкоджає розгляду скарги, слідчий суддя, з урахуванням думки заявника, вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності слідчого.

Вислухавши в судовому засіданні пояснення скаржника, вивчивши надані та наявні у скарзі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду скарги по суті, слідчий суддя встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так під час судового засідання достовірно встановлено та підтверджено заявником ОСОБА_3 безпосередньо в судовому засіданні, що підставою його звернення до ТУ ДБР в м. Краматорську стало вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України, яке полягало зі слів заявника в тому, що суддя Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_8 вчинив відносно нього злочин, так само як і прокурор Слов`янської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , який приїхав захищати ОСОБА_4 , а також суддя ОСОБА_5 , яка не звернула увагу на фактаж наявних у справі документів, працівник Слов`янського ВП Самохіна, який на думку заявника вилучив з матеріалів кримінального провадження протокол допиту, а також начальники Слов`янського ВП Альошина та ОСОБА_6 , слідчі Слов`янського ВП Петров, ОСОБА_10 , які замінили розписку підозрюваної ОСОБА_7 та начальник відділу ДБР Чаус, який відмовив в реєстрації заяви скаржника, в порушення вимог ст. 214 КПК України.
Слідчий суддя зазначає, що згідно вимог ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.
Згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор, невідкладно, але не пізніше 24 години після подання заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування.
Відомості, які підлягають внесенню до ЄРДР та їх перелік визначений ч. 5 ст. 214 КПК України, відповідно до положень якої до ЄРДР підлягають внесенню, серед інших відомостей, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела.
Слідчий суддя вказує, що аналіз положень ст.ст. 214, 303 КПК України свідчить про те, що предметом судового контролю слідчого судді може бути лише бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, тобто така заява, як передумова для початку досудового розслідування в кримінальному провадженні, має містити достатні дані про наявність в описаній заявником події ознак кримінально-караного діяння.
Так згідно положень п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про: короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.
Статтею 11 КК України визначено, що злочином є передбачене кримінальним кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія чи бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Слід зазначити, що чинним КК України визначено, які саме діяння є злочинами, в чому полягає об`єктивна та суб`єктивна сторона того чи іншого злочину, кваліфікуючі ознаки та інше. У випадках, якщо в заяві чи повідомленні є ті чи інші об`єктивні дані, що свідчать дійсно про ознаки того чи іншого злочину, то є підстави вважати таке звернення саме заявою чи повідомленням про злочин, і тільки за такими заявами та повідомленнями повинні прийматися передбачені законом процесуальні рішення.

Якщо ж у повідомленні чи заяві таких ознак немає, то вони не можуть вважатися такими, за якими обов`язково повинні прийматися ті чи інші процесуальні рішення.
Слідчим суддею під час розгляду скарги ОСОБА_3 встановлено, що його заява від 10.09.2019 року про вчинення відносно нього суддею Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_8 , прокурором Слов`янської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , який приїхав захищати ОСОБА_4 , а також суддею ОСОБА_5 , яка не звернула увагу на фактаж наявних у справі документів, працівником Слов`янського ВП Самохіним, який на думку заявника вилучив з матеріалів кримінального провадження протокол допиту, а також начальників Слов`янського ВП Альошина та ОСОБА_6 , слідчих Слов`янського ВП Петрова, Нікітіна, які на думку заявника замінили розписку підозрюваної ОСОБА_7 та начальника відділу ДБР Чаус, який відмовив в реєстрації заяви скаржника, в порушення вимог ст. 214 КПК України кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України не містить ознак, за яких можливо було б встановити наявність таких діянь переліченими у заяві ОСОБА_3 посадовими особами, за які законом передбачено кримінальну відповідальність. Ті обставини, про які повідомляв ОСОБА_3 органу ДБР у заяві про вчинення кримінального правопорушення, за своїм змістом не є повідомленням про злочин, так як не містять відомостей, що характеризують кримінальне правопорушення за ознаками ч.1 ст. 364 КК України. Заява ОСОБА_3 містить у собі прямі звинувачення посадових осіб різних державних органів без прив`язки до фактичних обставин чи подій із зазначенням дати чи періоду вчинення кримінального правопорушення, часу коли було вчинено злочин, об`єктивних відомостей з посиланням на докази.
При цьому, заявником в судовому засіданні наводяться виключно власні міркування та припущення щодо вчинення, на його думку, злочину суддею Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_8 , прокурором Слов`янської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , начальниками Слов`янського ВП ОСОБА_11 та ОСОБА_6 без будь якого обґрунтування чи доводів, оскільки злочинність таких дій не підтверджується ніякими об`єктивними даними навіть у самій заяві ОСОБА_3 , а тому зазначене не може бути підставою для ініціювання кримінального провадження та проведення досудового розслідування.
В цьому контексті варто враховувати, що основним складовим елементом об`єктивної сторони будь-якого злочину є його суспільна небезпечність. Злочин серед інших правопорушень характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень (адміністративних, дисциплінарних та інших).
Крім того, доводи ОСОБА_3 , які фактично зводяться до непогодження із розглядом справи суддею ОСОБА_5 , яка зі слів скаржника не звернула увагу на фактаж наявних у справі документів, не може слугувати підставою, передбаченою чинним КПК України, для внесення відомостей до ЄРДР за ч.1 ст. 364 КК України, а підлягає оскарженню у порядку, передбаченому судочинством в порядку якого розглядається справа.
Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 «Про незалежність судової влади», згідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Незгода з рішенням судів сама по собі не може вказувати на наявність в діях суддів ознак злочину.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).
Відповідно до рішення Європейського суд з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року, одним із основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь - яким рішенням суду.
В тесту заяви ОСОБА_3 від 10.09.2019 року з якою він звернувся до ТУ Державного бюро розслідувань розташованого у м. Краматорську йдеться про злочин, вчинений в умовах неочевидності, а фактичні обставини на які він посилається в заяві про злочин та які були встановлені під час судового засідання свідчать про неочевидність реальності конкретної події злочину, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України.
Аналізуючи вищевказані фактичні обставини слідчий суддя приходить до висновку, що внесення відомостей про злочин до ЄРДР по заяві, в якій відсутні ознаки складу злочину є недопустимим, а тому слідчий суддя вважає, що відмова у внесенні відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 яка була оформлена листом слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР розташованого у м. Краматорську від 11.09.2019 року, вих. № 11-1816/ОП, була винесена законно та обґрунтовано.
Також варто зауважити, що посилання заявника у скарзі та у судовому засіданні на вимоги ч. 4 ст. 214 КПК України, відповідно до якої відмова у прийнятті та реєстрації заяви про кримінальне правопорушення не допускається, в контексті вчинення начальником Першого СВ СУ ТУ ДБР розташованого у м. Краматорську ОСОБА_12 кримінального правопорушення відносно нього, у зв`язку з невенесенням відомостей по його заяві від 10.09.2019 року до ЄРДР на думку слідчого судді не є підставою для обов`язкового внесення відомостей до ЄРДР, якщо така заява не відповідає вимогам кримінально-процесуального законодавства, оскільки ця норма стосується лише процедури прийняття такої заяви.
Таким чином, при розгляді даної скарги ОСОБА_3 слідчим суддею не встановлено порушення ТУ ДБР розташованого у м. Краматорську вимог ст. 214 КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. 214 КПК України, ст.ст. 303-307 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність службових осіб ТУ Державного бюро розслідувань розташованого у м. Краматорську, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР - відмовити.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1