Ухвала

Іменем України

25 вересня 2019 року
м. Київ
Справа № 701/490/17-к
Провадження № 51-4746 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 червня 2019 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5
встановив:
Вироком Маньківського районного суду Черкаської області від 29 січня 2019 року ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 366-1 КК України і призначено покарання у виді одного року позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, строком на один рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді одного року позбавлення волі з іспитовим строком тривалістю один рік. Згідно ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 червня 2019 року апеляційну скаргу прокурора Маньківського відділу Уманської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задоволено повністю. Вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 29 січня 2018 року відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ст.366-1 КК України скасований, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора про скасування ухвали Черкаського апеляційного суду від 20 червня 2019 року та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційної інстанцій, є незаконним і підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону.

Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з наступних підстав.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, прокурор посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону, невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ч.ч. 2,3 ст. 419 КПК України у зв`язку з тим, що рішення про закриття кримінального провадження суд апеляційної інстанції побудував на поясненнях ОСОБА_5 , упереджено підійшовши до оцінки доказів сторони обвинувачення в частині неподання обвинуваченим річної декларації, безпосередньо не дослідив докази, невірно трактував положення ст.45 Закону України «Про протидію корупції».
Разом з тим, оцінюючи всі докази, що були надані стороною обвинувачення, в їх сукупності, аналізуючи обвинувачення органу досудового розслідування, суд апеляційної інстанції, скасувавши вирок суду першої інстанції із закриттям провадження у справі, дійшов вірного висновку про відсутність в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ст. 366-1 КК України.
Так, згідно пред`явленого в цій частині обвинувачення ОСОБА_5 обвинувачувався в тому, що звільнившись з посади завідуючого сектору адміністративного - дозвільних процедур районної державної адміністрації за угодою сторін, відповідно до розпорядження № 25-к від 11.02.2016 року був зобов`язаний, згідно до абзацу 2 частини другої статті 45 Закону України від 14.10.2014 № 1700-VII «Про запобігання корупції», як особа, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави і яка зобов`язана наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою статті 45 Закону України № 1700-VII «Про запобігання корупції» порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік. Тому ОСОБА_5 , будучи суб`єктом декларування та суб`єктом, відповідальним за скоєння корупційних правопорушень, згідно ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», будучи письмово попередженим 24.01.2017 року про обов`язок подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави за 2016 рік, шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, діючи умисно та цілеспрямовано, перебуваючи на території України, в період часу з 01.01.2017 року до 01.05.2017 року та маючи можливість отримати електронний цифровий підпис та подати декларацію, усвідомлюючи наслідки своїх дій, не отримав цифрового підпису та в порушення вимог п.1 ст. 45, п. 5-1 Розділу XIII Закону України „Про запобігання корупції", не подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави за 2016 рік шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції.
Відповідно до ст.366-1 КК України, кримінальна відповідальність настає за подання суб`єктом декларування завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України "Про запобігання корупції", або умисне неподання суб`єктом декларування зазначеної декларації.
Судом апеляційної інстанції встановлено з матеріалів кримінального провадження, що обвинувачений ОСОБА_5 припинив свої трудові відносини з Маньківською райдержадміністрацією 15 лютого 2016 року, а Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей подання службовими особами декларацій про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру у 2016 році», який вводив обов`язок подання електронної декларації набув чинності 18 березня 2016 року.
В мотивувальній частині ухваленого вироку суд першої інстанції серед іншого, посилався на надані у якості доказів сторони обвинувачення копії: - письмової заяви ОСОБА_5 про звільнення посади за угодою сторін; - розпорядження Маньківської РДА від 20.05.2014 № 67-к про призначення ОСОБА_5 на посаду; - розпорядження Маньківської РДА від 11.02.2016 №25-к про звільнення ОСОБА_5 з посади завідуючого сектору адміністративного - дозвільних процедур районної державної адміністрації; - декларація про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2016 рік ОСОБА_5 в паперовому варіанті.
З урахуванням викладеного, а також пред`явленого обвинувачення, суд апеляційної інстанції послався в постановленій ухвалі на звільнення ОСОБА_5 з посади завідуючого сектору адміністративного - дозвільних процедур районної державної адміністрації за угодою сторін, відповідно до розпорядження № 25-к від 11.02.2016 року з 15.02.2016 року.
Згідно п. 2 Розділу ХІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції від 01.01.2016 року, що діяла станом на 15.02.2016 року) до початку роботи системи подання та оприлюднення відповідно до цього Закону декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, суб`єкти декларування подають декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції". Зазначені декларації підлягають оприлюдненню в порядку, встановленому Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Згідно абз. 2 ч.1 ст. 11 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (який станом на 15.02.2016 року втратив чинність, крім положень щодо фінансового контролю, які втрачають чинність з початком роботи системи подання та оприлюднення відповідно до Закону № 1700-VII від 14.10.2014 декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на підставі Закону № 1700-VII від 14.10.2014, ВВР, 2014, № 49, ст.2056, з урахуванням змін, внесених Законом № 198-VIII від 12.02.2015) суб`єкти декларування, які звільняються або іншим чином припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за період, не охоплений раніше поданими деклараціями. Суб`єкти декларування, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, зобов`язані протягом одного року подавати за своїм останнім місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік за формою і в порядку, визначеними цим Законом.

При цьому порядок подання декларацій був врегульований абз. 1 ч.1 ст. 11 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (який станом на 15.02.2016 року втратив чинність, крім положень щодо фінансового контролю, які втрачають чинність з початком роботи системи подання та оприлюднення відповідно до Закону № 1700-VII від 14.10.2014 декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на підставі Закону № 1700-VII від 14.10.2014, ВВР, 2014, № 49, ст.2056, з урахуванням змін, внесених Законом № 198-VIII від 12.02.2015), згідно якого суб`єкти декларування зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати за місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік за формою, що додається до цього Закону.

Згідно абз. 2 та 3 п. 2 Розділу ХІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції від 18.03.2016 року) про початок роботи системи подання та оприлюднення відповідно до цього Закону декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, приймається рішення Національного агентства з питань запобігання корупції. У 2016 році службові особи, які на день початку роботи зазначеної системи займають згідно зі статтею 50 цього Закону відповідальне та особливо відповідальне становище, зобов`язані подати щорічні декларації за минулий рік у порядку, встановленому цим Законом, протягом 60 календарних днів після початку роботи системи.
Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що обов`язок подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування в порядку, встановленому Законом України «Про запобігання корупції» у суб`єктів декларування виникнув лише після початку роботи системи подання та оприлюднення декларацій на підставі прийняття відповідного рішення Національного агентства з питань запобігання корупції. До цього часу, продовжував свою дію порядок подачі декларацій, передбачений Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».
10.06.2016 року, тобто вже після звільнення ОСОБА_5 з посади на підставі розпорядження від 11.02.2016 року, Національним агентством з питань запобігання корупції прийнято рішення про початок роботи система подання та оприлюднення відповідно до Закону України Про запобігання корупції (далі - Закон) декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування в два етапи: 1) перший етап - з 00 годин 00 хвилин 01 вересня 2016 року для службових осіб, які станом на 01 вересня 2016 року займають згідно зі статтею 50 Закону відповідальне та особливо відповідальне становище. 2) другий етап - з 00 годин 00 хвилин 01 січня 2017 року для всіх інших суб`єктів декларування та декларацій (повідомлень), передбачених Законом.

При цьому в п. 3 рішення Національного агентства з питань запобігання корупції встановлено, що декларації суб`єктів декларування, не зазначені в підпункті 1 пункту 1 цього рішення, подаються за формою та в порядку, встановленими Законом України Про засади запобігання і протидії корупції, до 01 січня 2017 року.

Відповідно до ст. 58 Конституції України даний закон не має зворотної дії в часі, окрім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
З урахуванням викладеного, займаної ОСОБА_5 на час звільнення посади, меж висунутого обвинувачення, суд апеляційної інстанції інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що ОСОБА_5 , звільнившись 15 лютого 2016 року від виконання трудових обов`язків не мав законодавчо встановленого обов`язку, щодо подання саме електронної декларації. Натомість ОСОБА_5 необхідно було подати паперову декларацію за 2016 рік, що він і зробив.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування обвинувального вироку суду першої інстанції через невірне встановлення фактичних обставин кримінального провадження та допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду першої інстанції постановити законне та обґрунтоване судове рішення та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України. Зазначеним обставинам суд дав належну оцінку в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі. З вказаними висновками суду апеляційної інстанції погоджується і касаційний суд.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора в частині порушення принципу безпосередності дослідження доказів судом апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначає наступне. Згідно ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Таким чином, норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями.

Суд апеляційної інстанції в судовому рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному проваджені та дійшов висновку про відсутність складу інкримінованого злочину в діях ОСОБА_5 .
Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 419 КПК України.

Касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування судового рішення на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПКУкраїни.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 червня 2019 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3