Справа № 676/6633/18
Номер провадження 1-кп/676/129/19
УХВАЛА
іменем України
06 серпня 2019 року м. Кам`янець-Подільський

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши на підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 204, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 204 КК України,
ВСТАНОВИВ:

На розгляді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області перебуває угода про визнання винуватості від 29.11.2018 року, укладена між підозрюваним ОСОБА_4 та прокурором ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 27.09.2018 року за № 0000039, по обвинуваченню ОСОБА_4 у тому, що діючи організованою групою із ОСОБОЮ 1, ОСОБОЮ 2 та ОСОБОЮ 3 (матеріали відносно яких виділені в окреме провадження) вчинили незаконне виготовлення алкогольних напоїв, шляхом відкриття підпільного цеху з використанням обладнання, що забезпечує масове виробництво таких товарів з недоброякісної сировини (матеріалів), що становить загрозу для життя і здоров`я людей, незаконне зберігання з метою збуту незаконно виготовлених алкогольних напоїв, транспортування з цією метою, а також збут незаконно виготовлених алкогольних напоїв, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 204 КК України, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 204 КК України (в редакції від 18.02.2016 року).

Зі змісту вказаної угоди вбачається, що сторони узгодили призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України (в редакції від 18.02.2016 року) у виді штрафу у розмірі 1300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 22100 грн., за ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 204 КК України (в редакції від 18.02.2016 року) у виді штрафу у розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн., за ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 204 КК України (в редакції від 18.02.2016 року) у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з призначенням іспитового строку 1 (один) рік, з покладенням обов`язків передбачених ст.76 КК України.

Згідно вказаної угоди при її укладенні прокурором враховано щире каяття ОСОБА_4 у вчинених злочинах, активне сприяння у їх розкритті, що є обставинами, що пом`якшують покарання, особи підозрюваного, відсутність обставин, що обтяжують покарання, завдання шкоди виключно інтересам держави, відсутність потерпілих у кримінальному провадженні, характер і тяжкість підозри, наявність суспільного інтересу в запобіганні вчинення організованою групою у складі ОСОБА_4 , Особи 1, Особи 2 та Особи 3 інших кримінальних правопорушень.

Прокурор ОСОБА_3 в підготовчому судовому засіданні підтримав укладену за його участю угоду про визнання ОСОБА_4 винуватості та просив суд її затвердити. Зокрема звернув увагу, що ОСОБА_4 самостійно припинив злочинну діяльність в березні 2018 року та був першим з організованої групи, хто виявив намір укласти угоду. Разом з тим, прокурором було висловлене прохання, у випадку відмови в затвердженні угоди, призначити поданий обвинувальний акт до судового розгляду.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 , думку якого підтримав підзахисний ОСОБА_4 також просив суд затвердити угоду, зокрема пояснив, що укладення угоди відповідає інтересам ОСОБА_4 , який за умови затвердження угоди судом, яка укладена 27 вересня 2017 року, практично за нетривалий час вже відбув би узгоджений сторонами річний іспитовий строк. Також вважав за необхідне у випадку відмови в затвердженні угоди, призначити поданий обвинувальний акт до судового розгляду.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження щодо можливості затвердження вказаної угоди, дослідивши її, вважає, що в затвердженні угоди про визнання винуватості слід відмовити та повернути кримінальне провадження прокурору в порядку, передбаченому статтями 314, 468-475 КПК України, з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 472 КПК України передбачений зміст угоди про визнання винуватості, який полягає у визначенні її сторін, формулюванні підозри чи обвинувачення та його правової кваліфікації з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотних для відповідного кримінального провадження обставин, беззастережного визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язків підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умов часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгодженого покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідків укладення та затвердження угоди, передбачених ст. 473 цього Кодексу, наслідків невиконання угоди.

Як зазначено вище, в угоді про визнання винуватості серед інших обставин зазначається беззастережне визнання підозрюваним своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення (обов`язкова складова змісту угоди). Тобто, укладення угоди стає можливим лише за умови беззаперечного визнання підозрюваним своєї винуватості, а його добровільні показання замінюють характер істини у цьому провадженні та доцільність використання інших засобів для її встановлення. У такому випадку основним є беззастережне визнання вини, добровільність якого є головною умовою процедури судового провадження на підставі угоди.

В зв`язку з вищевикладеним, угоди можуть бути затверджені судом лише за наявності фактичних підстав для визнання винуватості підозрюваного. Одного бажання обвинуваченого і прокурора для укладання угоди не достатньо. Суд затверджує угоду за наявності фактичних підстав (доказів) для визнання винуватості підозрюваного. Це правило спрямоване на недопущення ухвалення обвинувального вироку судом на підставі угоди у разі обмови чи самообмови обвинуваченого, а також за відсутності доказів його винуватості. При цьому підозрюваний, укладаючи таку угоду, зобов`язується беззастережно визнати свою вину і погоджується на призначення певного виду покарання. Він таким чином відмовляється від свого права на судовий розгляд його справи, під час якого прокурор має довести його винуватість. До того ж сторона захисту надалі втрачає право на апеляційне та касаційне оскарження ухваленого вироку (за певними виключеннями, про які йдеться нижче). Прокурор же, уклавши угоду, звільняється від обов`язку проводити повноцінне розслідування та доказувати винуватість підозрюваного чи обвинуваченого у суді, що у випадку наявності певних сумнівів на користь підозрюваного, може створювати умови до зловживань вказаним інститутом.

Крім того, умови угоди повинні відповідати інтересам суспільства. Кримінальне правопорушення є суспільно небезпечним діянням, за яке закон передбачає кримінальне покарання. Однак у кримінальних провадженнях про певні кримінальні правопорушення законодавець дозволяє учасникам кримінально-правового конфлікту вирішити його шляхом укладення угоди. Учасники кримінального провадження укладають їх для забезпечення власних інтересів (прокурор з метою процесуальної економії; потерпілий швидкого і повного відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; обвинувачений зменшення покарання). Якщо ці інтереси суперечать суспільним інтересам (наприклад, узгоджене сторонами покарання є суттєво заниженим порівняно з тим, що було б призначене обвинуваченому у разі доведення судового розгляду до завершення без укладення угоди), то у затвердженні угоди суд повинен відмовити.

Приписами ст. 470 КПК України закріплено, що прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний враховувати такі обставини: ступінь тяжкості та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього або інших осіб; характер і тяжкість обвинувачення (підозри), наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст наданої сторонами угоди про визнання винуватості, зокрема формулювання обвинувачення, приймаючи до уваги форму та зміст висловленої підозрюваним ОСОБА_4 позиції щодо укладеної угоди, суд приходить до висновку, що прокурором під час її укладення не в повній мірі були враховані, як обставини, визначені у ст. 470 КПК України, так і істотні умови угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 472 КПК України.

Як зазначалось вище, обов`язковою умовою для затвердження угоди про визнання винуватості є беззастережне визнання підозрюваним своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, що нерозривно пов`язано із наявністю фактичних підстав для визнання винуватості підозрюваного.

Разом з тим, під час здійснення судового розгляду на підставі поданої прокурором угоди, під час дотримання вимог КПК України щодо роз`яснення підозрюваному суті обвинувачення та з`ясування факту його беззастережного визнання вини в тому, що ставиться йому в вину стороною обвинувачення, підозрюваний ОСОБА_4 висловився невпевнено, що викликало сумнів в суду щодо розуміння ним беззастережності такого визнання.

Також, щодо викладу фактичних обставин та формулювання обвинувачення, яке ставиться в вину ОСОБА_4 , то суд звертає увагу на те, що він здійснений таким чином, що його описання відбувається щодо організатора Особи 1, при цьому детальної конкретизації щодо самого ОСОБА_4 у змісті угоди немає, в зв`язку з чим конкретизувати і роз`яснити обвинувачення із зазначенням конкретних дат, часу, способу та інших обов`язкових ознак об`єктивної сторони тих кримінальних правопорушень, що ставляться саме йому в вину з врахуванням саме його ролі у діяльності організованої групи та вчинених нею злочинів, було утруднено. При цьому, суд критично оцінює доводи прокурора щодо того, що формулювання обвинувачення кримінальних правопорушень, які ставляться в вину організованій групі, повинно викладатись саме таким чином, оскільки це є лише припущення прокурора, не передбачене чинним КПК України, натомість обов`язок викласти обвинувачення таким чином, щоб кожній особі, яка обвинувачується, було зрозуміло, що саме їй ставиться в вину з конкретизацією часу, місця, способу, знаряддя тощо, - передбачений чинним кодексом та є однією з гарантій особи, зокрема її елементом її права на захист від конкретного обвинувачення.

Крім того, як вбачається з тексту угоди по даному кримінальному провадженню, виклад фактичних обставин справи та формулювання обвинувачення містять посилання на вчинення ОСОБА_4 інкримінованих йому злочинів у складі організованої групи з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також є посилання на придбання незаконно виготовленої алкогольної продукції у вказаної організованої групи, що також містить ознаки кримінального правопорушення, ОСОБА_10 . Оскільки відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 немає вироків, якими їх було засуджено за вказані кримінальні правопорушення, то зазначення цих осіб, а також ОСОБА_10 без уточнення щодо наявності чи відсутності обвинувального вироку, то зазначення цих осіб в формулюванні обвинувачення є фактичною констатацією цього факту і, всупереч принципу презумпції невинуватості, безпідставному визнанні їх винуватості у вказаних кримінальних правопорушеннях.

Разом з цим, чинний КПК України, зокрема ст. 17, 20, 21, 22 КПК України та міжнародні стандарти у галузі судочинства, вказують на неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий розгляд.

Так, відповідно до частини 2 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 2 статі 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, частини 1 статті 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчинені кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Чинним КПК України дійсно передбачено спрощений порядок розгляду кримінальних проваджень на підставі угод, зокрема відсутня стадія безпосереднього дослідження доказів, а відбувається лише перевірка добровільності та усвідомленості позиції щодо визнання винуватості (у випадку укладання угоди про визнання винуватості), роз`яснення наслідків укладення та невиконання угоди, а також перевірки самої угоди на відповідність вимогам КПК. Однак, КПК України також передбачено те, що за наслідками розгляду угоди суд ухвалює вирок іменем України з дотриманням усіх вимог щодо формулювання встановленого і доведеного обвинувачення, що в свою чергу покладає на суд відповідальність за прийняте рішення, а відтак вирок не повинен бути лише так званим «посвідченням» того, що написано прокурором в угоді, і що аж ніяк не могло би бути зазначено у вироку у випадку розгляду такого кримінального провадження в загальному порядку, а самостійно змінювати сформульоване і викладене обвинувачення, зокрема не вказувати вищезазначених осіб, як це зазначено в багатьох абзацах поданої угоди, суд не має повноважень.

Крім того, узгоджене сторонами покарання є поверхневим, формальним та таким, що не відповідає загальним засадам призначення покарання, закріпленим ст. 65 КК України. Зокрема належним чином не враховано характер та тяжкість діянь, що ставляться в вину ОСОБА_4 як виконавцю організованої групи, його роль у вчиненні кожного із них, зокрема, останній, діючи як співвиконавець, здійснював безпосередньо виготовлення алкогольних напоїв та отримання замовлень від споживачів такої продукції, як складової частини загальної діяльності з вчинення інкримінованих йому злочинів. Крім того, при призначенні покарання не в повній мірі враховано істотні для відповідного кримінального провадження обставини, які ставляться в вину ОСОБА_4 , зокрема, кількість епізодів злочинної діяльності, шкоду, завдану інтересам держави, вчинення кримінальних правопорушень організованою групою осіб, масове виробництво підакцизних товарів з недоброякісної сировини, що становить загрозу для життя і здоров`я людей, що, на думку суду, значною мірою підвищує суспільну небезпечність вчинених кримінальних правопорушень, а тому узгоджене сторонами остаточне покарання у виді 5-ти років позбавлення волі з призначенням іспитового строку 1 рік, що є мінімальним, передбаченим санкцією ч. 3 ст. 204 КК України (в редакції від 18.02.2016 року) явно не відповідає вимогам ст. 65 КК України, суперечить інтересам суспільства в частині забезпечення принципу визначення необхідного та достатнього для виправлення особи покарання, яке в подальшому також сприятиме попередженню вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, як обвинуваченими, так і іншими особами. Крім того, з огляду на правову позицію, викладену в п. 12 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11.12.2015 року №13, згідно якої тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, яку звільнено від відбування покарання з випробуванням згідно з ч. 3 ст. 75 КК визначаються виключно судом, визначення сторонами мінімальної тривалості іспитового строку в даній угоді про визнання винуватості не входить до компетенції останніх та виходить за межі змісту угоди.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, угода про визнання винуватості, укладена в рамках вказаного кримінального провадження, суперечить вимогам КПК України та закону, не відповідає інтересам суспільства, а тому в силу вимог ч. 7 ст. 474 КПК України в її затвердженні слід відмовити, а кримінальне провадження повернути прокурору.

Суд критично оцінює доводи прокурора та захисника про можливість призначення справи до судового розгляду, оскільки підготовче судове засідання проводилось виключно з приводу можливості затвердження угоди, тому питання, які суд зобов`язаний вирішувати у випадку надходження обвинувального акту до суду без угоди, під час проведення підготовчого судового засідання не з`ясовувались.

Керуючись ст.ст. 314, 468-474 КПК України,
УХВАЛИВ:

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості від 27 версеня 2018 року, укладеної між прокурором ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 , в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 27.09.2018 року за № 0000039, по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 204, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 204 КК України та повернути вказане кримінальне провадження прокурору.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Кам`янець-Подільського

міськрайонного суду ОСОБА_1