Справа № 357/7979/19
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 липня 2019 року м. Біла Церква

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 1 м. Біла Церква Київської області клопотання представника заявника - адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту, накладеного на майно,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

представник заявника адвокат: ОСОБА_3

У С Т А Н О В И В:

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання представника заявника - адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту на майно останнього, яке накладено постановою слідчого від 23.06.2011 в межах кримінальної справи, порушеної за ч. 3 ст. 368 КК України.

В обґрунтування заявленого клопотання представник заявника зазначив, що відповідно до вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2012 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та призначено покарання у вигляді дев`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю.

Ухвалою Апеляційного суду в Київської області від 14.06.2012 вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2012 залишено без змін.

14.03.2013 рішенням Вищого Спеціалізованого Суду України зазначені судові рішення першої та апеляційної інстанції змінені та призначено покарання ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді чотирьох років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю.

28.09.2013 рішенням Бориспільського суду Київської області ОСОБА_4 було звільнено достроково по хворобі з зарахуванням всього строку відбування покарання.

Ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 05.06.2014 з ОСОБА_4 достроково знята судимість.

Представник заявника ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_3 вважає, що на даний час ОСОБА_4 не є підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, а враховуючи той факт, що судимість з останнього достроково знято, отже ОСОБА_4 повністю відбув покарання за вищевказаними рішеннями та є громадянином України, з якого зняті всі обтяження, однак в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна досі зазначається, що до ОСОБА_4 в порушення всіх прав та свобод громадянина України й надалі застосовується арешт майна. Наявність арешту порушує загальні права на свободу розпорядження об`єктами власністю заявника, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту, накладеного на майно ОСОБА_4 під час досудового слідства по кримінальній справі, відносно останнього за ч. 3 ст. 368 КК України.

В судове засідання прокурор Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, заяв щодо відкладення розгляду клопотання до суду не надходило, при з`ясуванні думки представника заявника, останній не заперечував проти розгляду клопотання без прокурора, оскільки неявка прокурора не перешкоджає розгляду клопотання, отже суд розглядає клопотання за участю з`явившихся осіб.

Представник заявника - адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав заявлене клопотання та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому, зазначивши, що зняття судимості з ОСОБА_4 анульовує всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Отже з моменту зняття судимості останній не повинен відчувати жодного негативного наслідку колишньої судимості, однак наявність постанови про накладення арешту на будь-яке нерухоме та рухоме майно, зареєстрованого за ОСОБА_4 створює труднощі та перешкоди щодо вільного придбання та продажу майна, тобто порушує права останнього, як громадянина України, який має право на вільне володіння та розпорядження своїм майном.

Той факт, що до теперішнього часу виконавча служба не може виконати в повному обсязі вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2012 із змінами на підставі ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України від 14.03.2013 щодо призначеного покарання ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 368 КК України у вигляді чотирьох років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю, не залежить від заявника ОСОБА_4 , оскільки в квартирі АДРЕСА_1 , ? частини якої належить на праві власності ОСОБА_4 , зареєстрована неповнолітня дочка останнього, що перешкоджає виконанню зазначених рішень судів в частині виконання додаткового обов`язкового покарання.

Тому представник заявника вважає, що клопотання про зняття арешту на майно підлягає задоволенню шляхом скасування арешту, накладеного постановою слідчого в ОВС слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області ОСОБА_5 від 23.06.2011, в рамках кримінальної справи № 47-1404 про накладання арешту на усе майно ОСОБА_4 , підкреслюючи той факт, що останній не наполягає на скасуванні відповідної постанови, оскільки ОСОБА_4 не заперечує проти реалізації ? частини зазначеної квартири, а лише просить поновити його порушені права на вільне володіння, розпорядження іншим майном.

Суд, вислухавши думку представника заявника ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 1 абз 3, 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому, згідно з пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (в редакції 2012 року) питання про знаття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 411 КПК України (в редакції 1960 року) питання пов`язанні з виконанням вироку, вирішуються судом у судовому засіданні за участю прокурора. В судове засідання, як правило, викликається засуджений, а за його клопотанням і захисник. Якщо питання стосується виконання вироку в частині цивільного позову, викликається також при необхідності цивільний позивач і цивільний відповідач. Неявка цих осіб не зупиняє розгляду справи.

У статті 125 КПК України (в редакції 1960 року) зазначено, що слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальні справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову.

В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації, склавши про це постанову.

Згідно положень ст. 126 ч. 1 КПК України (в редакції 1960 року) забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна проводиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду.

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2012 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України та призначено покарання у вигляді дев`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків строком на 3 роки, з позбавленням 4 рангу державного службовця.

14.06.2012 ухвалою Апеляційного суду в Київської області вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2012 залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 14.03.2013 вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2012 змінено та призначено ОСОБА_4 покарання за ч. 3 ст. 368 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків на строк 3 роки з позбавленням 4 рангу державного службовця.

Також встановлено, що під час досудового слідства, 23.06.2011 слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області ОСОБА_5 з метою забезпечення можливого в майбутньому цивільного позову, а також можливою конфіскацією майна, винесено постанову про накладення арешту на будь-яке нерухоме та рухоме майно, яке зареєстроване за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 172492940 від 03.07.2019 накладено арешт на все майно ОСОБА_4 на підставі постанови прокуратури Київської області про накладення арешту, к/с 47-1404, 23.06.2011.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підпалини справедливості суспільного ладу.

У ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Наведені Конституційні гарантії права володіти своїм майном поєднується з такими ж вимогами ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом №11 де зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, яка відповідно до вимог частини 1 статті 9 Конституції України ратифікована 17.07.1997 Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположним свобод людини (1950 року), першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

У пункті 1 статті 1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 Закону України «Про визнання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини від 23.02.2006 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09 червня 2005 року у справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України (в редакції 2012 року), арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 володіє зареєстрованою на праві власності ? квартири АДРЕСА_1 , однак станом на 12.04.2019 вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2012 відносно ОСОБА_4 в частині конфіскації майна, яке є власністю останнього не виконано та виконавчий лист №1-11 виданий 02.07.2012 повернуто до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у зв`язку з неможливістю виконання рішення суду.

Гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 174 КПК України (в редакції 2012 року) підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, також інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом унесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у порядку, установленому чинним КПК. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження КПК не передбачено.

Крім цього, згідно із ч.1 і ч.2 ст. 404 КПК України (в редакції 1960 року) вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

Аналогічна за змістом норма міститься у відповідних частинах статті 535 КПК України.

Потрібно взяти до уваги те, що звернення вироку до виконання полягає не лише у видачі розпорядження, про які зазначено вище, а у комплексі дій, до яких входить і безпосередня реалізація судового рішення в даному випадку реалізації майна засудженого до конфіскації майна в дохід держави, яке йому належить шляхом вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Частиною першою статті 401 КПК України (в редакції 1960 року) передбачалось, що вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляцій, а вирок апеляційного суду після закінчення строку на подання касаційної скарги, якщо його не було оскаржено. У разі подачі апеляцій, касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи відповідно апеляційною чи касаційною інстанцією, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У конкретній кримінальній справі вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2012 набрав законної сили 14.03.2013 після розгляду справи касаційною інстанцією у зв`язку із чим суд, який постановив вирок, видав відповідне розпорядження і направив його тому органу, на який покладений обов`язок щодо виконання вироку.

Зазначене дозволяє суду дійти до висновку про те, що обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_4 набрав законної сили і у законний спосіб звернений до виконання Однак при намаганні виконавчою службою Деснянського районного відділу державної виконавчої служби мста Києва виконати вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 28.02.2012 встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 , якої належить на праві власності ОСОБА_4 та підлягає конфіскації на підставі вироку, зареєстрована неповнолітня дитина. Отже, у зв`язку з тим, що неповнолітня дитина не знята з реєстрації з зазначеної квартири, а також враховуючи відсутність дозволу на вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, які б могли призвести до звуження прав дитини не надано, виконати в повному обсязі вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2012 не являється можливим без добровільної згоди ОСОБА_4 та матері неповнолітньої дитини, а з боку останніх добровільної волі щодо належного виконання судового рішення немає. Тому посилання представника заявника, щодо відсутності перешкод з боку ОСОБА_4 в виконанні вироку не заслуговують на увагу та є хибними.

Отже, КПК 1960 року та чинний КПК, не передбачає застосування процесуальних норм у припиненій кримінальній справі, а також при не виконанні вироку.

З урахуванням викладеного, а також утрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після засудження заявника, істотних організаційних і кадрових змін, що відбулись у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання в право власності ОСОБА_4 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК 1960 року, очевидно, не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Враховуючи той факт, що до теперішнього часу вирок, за яким був засуджений заявник ОСОБА_4 не виконаний в повному обсязі, скасувати постанову слідчого від 23.06.2011 про арешт майна ОСОБА_4 не уявляється можливим, незважаючи на той факт, що представник заявника цього і не вимагає, а просить поновити порушені права ОСОБА_4 на вільне володіння, користування та розпорядження майном, на яке виникло право власності у ОСОБА_4 , як у громадянина України, що підтверджується механізмом, яким представник заявника просить поновити зазначені права, які відносяться до цивільної юрисдикції, оскільки нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке явно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладання тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра тривалий час потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване конвенцією і Конституцією, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефектного засобу юридичного захисту тягне за собою погіршення правового становища людини, котра знає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод в отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває в стані невизначеності непередбачувано певний час.

Відповідна правова позиція сформована Великою палатою Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц, а також у постанові ВСУ від 15.05.2013 у справі № 6-26цс13.

Крім того суд звертає увагу на надані до клопотання матеріали в обґрунтування викладених доводів, які належним чином не завірені, а ряд з них роздруковані з Єдиного реєстру судових рішень, де замість прізвища зазначена «особа», що унеможливлює прийняти до уваги зазначені матеріали.

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволені клопотання про скасування арешту майна.

На підставі викладеного, керуючись статями 409, 411 КПК України (в редакції 1960 року), п. 9 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року), суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання представника заявника - адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту з майна останнього, яке накладено постановою від 23.06.2011 слідчого ОВС слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області, по кримінальній справі № 47-1404 відмовити.

На постанову суду протягом 15 днів з дня її проголошення може бути подана апеляція в Київський апеляційний суд через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

СуддяОСОБА_1