Ухвала
Іменем України

06 грудня 2019 року
м. Київ

справа № 337/2129/17
провадження № 51-5693ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Хортицького районного суду

м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 ,
встановив:
Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10316,95 грн, моральної шкоди 25000 грн.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що 05 травня 2017 року, приблизно о 02 год, в парку «Перемоги» по пр. Ювілейному в м. Запоріжжі, між ним та ОСОБА_4 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин відбувся конфлікт, в процесі якого ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_4 кулаком правої руки один удар в область обличчя, після чого обхопив двома руками тулуб, кинув на правий бік на землю і наніс правою ногою один удар по тулубу, внаслідок чого спричинив потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 рокуапеляційні скарги потерпілого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року - без змін.

У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати вказані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні покарання належним чином не врахували тяжкість тілесних ушкоджень спричинених потерпілому, небажання засудженого працевлаштовуватися та відшкодовувати моральну шкоду ОСОБА_4 , вчинення засудженим неодноразово аналогічних кримінальних правопорушень, провадження по яким було закрито у зв`язку з відмовами потерпілих від обвинувачення, що в свою чергу характеризує особу ОСОБА_6 . Вважає, що виправлення засудженого ОСОБА_6 не можливе без призначення йому покарання пов`язаного з триманням у кримінально-виконавчій установі з обов`язковим залученням до праці.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 122 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги представника потерпілого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, є необґрунтованими з огляду на наступне.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з оскаржуваного вироку, при призначенні покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, свою вину визнав, у скоєному розкаявся, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання та останнім місцем роботи характеризується позитивно, очікує на народження дитини, заподіяну матеріальну шкоду відшкодував частково у розмірі 12 000 грн.
Обставинами, які пом`якшують покарання визнано щире каяття, та активне сприяння розкриттю злочину, обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.
Судом першої інстанції не прийнято до уваги доводи представника потерпілого про необхідність врахування при призначенні покарання притягнення ОСОБА_6 до відповідальності за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, оскільки ухвалами Хортицького районного суду від 24 березня 2014 року та від 30 травня 2017 року вина останнього у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 122 КК України не встановлена, а провадження закриті у зв`язку з відмовою потерпілих від підтримання обвинувачення.
З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України, та на підставі ст. 75 КК України звільнив від відбування покарання з випробуванням, оскільки саме таке покарання буде достатнім для перевиховання та попередження вчинення нових правопорушень.
Залишаючи без змін вирок суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновками суду, при цьому зазначив, що суд першої інстанції в повній мірі врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину та призначив ОСОБА_6 найсуворіше покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, а при звільненні від відбування покарання з випробуванням встановив максимальний іспитовий строк, з чим погоджується і колегія суддів.
Суд апеляційної інстанції правильно визнав необґрунтованим твердження потерпілого про небажання обвинуваченого відшкодовувати шкоду, оскільки згідно з матеріалами провадження, під час розгляду у суді першої інстанції обвинувачений відшкодував потерпілому матеріальну шкоду у розмірі 12 000 грн, а за час апеляційного розгляду відшкодував ще 17000 грн, що свідчить про його активну поведінку, направлену на відшкодування шкоди.
Окрім цього, колегія суддів апеляційного суду дійшла вірного висновку, що посилання потерпілого на неодноразове притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності є необґрунтованим, тому що в матеріалах провадження відсутні відомості про наявність обвинувальних вироків щодо ОСОБА_6 , які набрали законної сили, останній судимості не має.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Усі наведені потерпілим доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги його представника, належним чином перевірені, на них надані змістовні відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування судових рішень, касаційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги представника потерпілого та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3