Справа №592/7436/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/861/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/7436/18 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 02.08.2019, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 і ч. 2 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

захисника адвоката ОСОБА_13 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скарнах:

- потерпіла ОСОБА_14 просить скасувати вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання та призначити йому більш суворе покарання, оскільки суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку, що ОСОБА_12 щиро покаявся, сприяв розкриттю злочинів, а також не врахував того, що він вчинив злочин повторно та у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, просить задовольнити її цивільний позов у повному обсязі, оскільки вона не згодна з висновками товарознавчих експертиз;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 і ч. 2 ст. 185 КК, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки та арешту строком 3 місяці відповідно. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки. На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, згідно п. 1, 2 ч. 1, ч. 2 ст. 76 КК покласти на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки та штрафу в сумі 1360 грн за вироком Сумського районного суду Сумської області від 28.02.2017, які виконувати самостійно. На підставі ч. 4 ст. 70 КК у строк покарання зарахувати повністю відбуте покарання за попереднім вироком Сумського районного суду Сумської області від 28.02.2017 у виді штрафу в сумі 1360 грн. В іншій частині вирок суду залишити без змін. Свої вимоги обгрунтовує тим, що суд першої інстанції звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням після призначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_8 просить змінити вирок суду та перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 3 ст. 185 і ч. 2 ст. 185 КК на ч. 1 ст. 185 КК, а покарання призначити у виді штрафу, оскільки ОСОБА_12 мав єдиний умисел на викрадення майна з обох кімнат квартири, при цьому він не знав про заборону заходити в ту кімнату, яку не винаймав, тому в його діях відсутні такі кваліфікуючі ознаки як проникнення у житло та повторність. Також суд першої інстанції не врахував усіх пом`якшуючих покарання обставин, а саме те, що обвинувачений визнав себе винним, вчинив злочин будучи не судимим, сприяв розкриттю злочину, відшкодував матеріальну шкоду, попросив вибачення у потерпілої, має на утриманні малолітню дитину. Згідно досудової доповіді органу пробації є доцільним застосування покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 02.08.2019 ОСОБА_12 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 і ч. 2 ст. 185 КК, і йому призначене покарання: за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком 3 роки; за ч. 2 ст. 185 КК у виді арешту строком 3 місяці. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки та штрафу в сумі 1360 грн, призначеного вироком Сумського районного суду Сумської області від 28.02.2017, які виконувати самостійно. На підставі ч. 4 ст. 70 КК у строк покарання зараховано повністю відбуте покарання за попереднім вироком Сумського районного суду Сумської області від 28.02.2017 у виді штрафу в сумі 1360 грн. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_12 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Згідно п. 1, 2 ч. 1, ч. 2 ст. 76 КК покладені обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Стягнуто на користь держави судові витрати за проведення експертизи на загальну суму 1408,16 грн.

Згідно вироку суду, 16.11.2016 близько 05:00 ОСОБА_12 , знаходячись у орендованій ним квартирі АДРЕСА_2 , пошкодив двері однієї з кімнати, куди проник і таємно викрав телевізор, DVD-плеєр і пилосос, після чого вийшов з квартири та заховав у кущах викрадене майно. У подальшому ОСОБА_12 повернувся до квартири та, знаходячись в іншій кімнаті, до якої він мав вільний доступ, таємно, повторно викрав телевізор, чим завдав потерпілій ОСОБА_11 майнової шкоди в сумі 6625 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_13 , які підтримали свою апеляційну скаргу, доводи потерпілої ОСОБА_11 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_10 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_13 задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 і ч. 2 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним матеріалам кримінального провадження, належним чином вмотивовані та ґрунтуються на досліджених і перевірених в судовому засіданні доказах.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_12 , то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки обставини вчинення обвинуваченим інкримінованих йому злочинів ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам і запереченням на пред`явлене обвинувачення надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Як убачається із показань обвинуваченого ОСОБА_12 , наданих останнім в ході судового розгляду кримінального провадження, він вину визнав частково та пояснив, що винайняв двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на одну добу через незнайомого чоловіка, який передав йому ключі від вхідних дверей. Одна з кімнат була зачинена на врізний замок, ключа від дверей цієї кімнати він не мав, але і заходити до неї йому не забороняли. Знаходячись у квартирі, він вирішив викрасти майно, яке там знаходилось в залі. Також йому стало цікаво, що знаходиться в іншій кімнаті, для чого він штовхнув двері та завіса замку відпала. Виявивши майно, він вирішив його викрасти та виніс на вулицю, після чого забрав із зали телевізор. При цьому, заперечив проникнення до кімнати, двері якої були зачинені, за допомогою ножа, а також повторність викрадення майна.

Однак такі показання обвинуваченого ОСОБА_12 у частині того, що він не проникав до кімнати та не діяв повторно, не знайшли свого підтвердження як під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, так і у ході апеляційного розгляду, а суд першої інстанції вірно встановив наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, мотивовано поклавши в основу вироку належні та допустимі докази.

На підтвердження винуватості ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та правильності їх кваліфікації суд першої інстанції цілком обґрунтовано послався на показання потерпілої та свідка, які допитані в судовому засіданні у встановленому законом порядку та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_11 пояснила, що вирішила здати в оренду належну їй квартиру, про що попросила свого знайомого ОСОБА_15 , який 15.11.2016 передав ключі від вхідних дверей квартири обвинуваченому, здавши квартиру на добу. 16.11.2016 вони разом прийшли до квартири та побачили, що вхідні двері відчинені, в квартирі нікого не було, а також зникла побутова техніка. При цьому були виламані двері у спальні, хоча вони зачинялися на замок. Зазначила, що двері відкривалися на себе.

Згідно показань ОСОБА_15 він на прохання ОСОБА_11 у листопаді 2016 року здав на добу квартиру ОСОБА_12 , повідомивши його, що здається лише одна кімната, а інша зачинена на замок. Наступного дня близько 12:00 разом із ОСОБА_11 побачили, що вхідні двері квартири відчинені, всередині зламані двері спальні, а майно зникло.

Показання потерпілої та свідка об`єктивно узгоджуються з протоколом огляду місця події від 16.11.2016, з якого убачається, що місцем огляду є двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , в якій кімната під № 2 зачинена на врізний замок, дверна коробка має пошкодження, поруч знаходяться дрібні уламки деревини та ніж.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_12 складу двох злочинів, а саме: 1) крадіжки, поєднаною з проникненням у житло (ч. 3 ст. 185 КК) та 2) крадіжки, вчиненої повторно (ч. 2 ст. 185 КК), оскільки спочатку обвинувачений, всупереч волі власника, проник до кімнати, яка була зачинена на замок, відкривши двері за допомогою ножа, усвідомлюючи тим самим незаконний спосіб потрапляння до приміщення та неправомірність перебування у ньому, що підтвердили суду потерпіла ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_15 , звідки таємно викрав майно, яке виніс за межі будинку, після чого, діючи вже повторно, таємно викрав майно із тієї кімнати, до якої він мав вільний доступ. Ці дії вчинені обвинуваченим з проміжком у часі, вони є різними та відокремленими одна від одної, а тому утворюють різні склади злочинів і кваліфікуються окремо (реальна сукупність злочинів).

Що стосується доводів апеляційних скарг захисника про суворість призначеного ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_11 про м`якість призначеного йому покарання, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню злочину та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого злочину, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні ОСОБА_12 покарання, суд першої інстанції, дотримуючись вимог кримінального закону, врахував як ступінь тяжкості вчинених останнім злочинів, один із яких є злочином середньої тяжкості, а інший тяжким злочином, особу винного та обставини, які пом`якшують покарання часткове визнання вини, щире каяття у викраденні майна, сприяння розкриттю злочинів, відшкодування завданої (визначеної судом) шкоди, а також те, що він вчинив злочин, будучи не судимою особою, підробляє водієм та має на утриманні малолітню дитину.

Взявши до уваги усі зазначені обставини, в тому числі й ті, на які посилається захисник у апеляційній скарзі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання у виді позбавлення волі, а тому колегія суддів вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Переконливих аргументів, які б свідчили про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочинів та особі обвинуваченого і одночасно були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення з цих підстав, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до переконання, що при визначенні обвинуваченому виду і розміру покарання у межах санкцій ч. 3 ст. 185 і ч. 2 ст. 185 КК, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, у повній мірі врахував положення ст. 65, 66 КК, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене ОСОБА_12 покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчинених ним діянь, інформації про його особу, є справедливим за своїм видом і розміром (призначене у мінімальному розмірі за ч. 3 ст. 185 КК та остаточно шляхом поглинення), а також є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. При цьому необхідно мати на увазі, що загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи, навпаки, незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

З огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, хоча при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини провадження.

Звільняючи ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, разом зі ступенем тяжкості вчинених злочинів, суд першої інстанції врахував також інформацію про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування, зокрема те, що на момент вчинення злочину ОСОБА_12 був не судимим, підробляв водієм, має на утриманні малолітню дитину, відшкодував завдану матеріальну шкоду, визначену вироком суду. Також узято до уваги і досудову доповідь органу пробації щодо можливого виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Зазначені вище обставини у своїй сукупності давали суду першої інстанції достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом визначеного іспитового строку.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілої про наявність такої обтяжуючої покарання обставини як повторність, то вони також не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки на момент вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, ОСОБА_12 не був судимим, а при визнанні його винуватим за ч. 2 ст. 185 КК ця обставина вже вплинула на кваліфікацію, тому згідно ч. 4 ст. 67 КК вона не може бути ще раз врахована при призначенні покарання.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги потерпілої відносно того, що обвинувачений вчинив злочини у стані алкогольного сп`яніння, оскільки обвинувальний акт не містить посилання на наявність такої обтяжуючої покарання обставини, в той час як судовий розгляд проводиться стосовно особи лише в межах висунутого обвинувачення (ч. 1 ст. 337 КПК).

Є необгрунтованими також доводи потерпілої про те, що ОСОБА_12 щиро не покаявся і не сприяв розкриттю злочинів, оскільки визнаючи наявність першої обставини суд виходив насамперед із того, що обвинувачений частково визнав свою вину, факту викрадення майна не заперечував, відшкодував завдані матеріальні збитки та вибачився перед потерпілою за вчинене, а про існування другої свідчить те, що обвинувачений погодився на проведення за його участю слідчого експерименту, під час якого повідомив обставини вчинених ним злочинів, які у своїй більшості узгоджуються із пред`явленим обвинуваченням, визнаного судом доведеним.

Розглядаючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди в сумі 16956 грн, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки ОСОБА_12 добровільно відшкодував розмір шкоди в межах пред`явленого йому обвинувачення, в тому числі і за пошкодження дверей та замка на загальну суму 7000 грн. Розмір шкоди визначений згідно висновків експертів на момент вчинення злочинів. При цьому різниця між сплаченою потерпілій сумою грошових коштів та заявлених нею позовних вимог об`єктивно нічим не підтверджується, а тому такі доводи апеляційної скарги теж є необґрунтованими.

Є необгрунтованими та не підлягають задоволенню твердження апеляційної скарги прокурора про неправильне застосуваня закону України про кримінальну відповідальність при звільненні обвинуваченого від відбування покарання після призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, оскільки в резолютивній частині вироку суду чітко та зрозуміло зазначено, що призначене покарання у виді позбавлення волі за цим вироком та у виді штрафу за вироком Сумського районного суду Сумської області від 28.02.2017 згідно ч. 4 ст. 70 КК підлягають самостійному виконанню, а положення ст. 75 КК застосовані виключно до покарання у виді позбавлення волі, що жодним чином не вплинуло ні на правильність призначення покарання, ні на звільнення від відбування покарання.

Однак, зараховуючи у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, відбуте покарання за вироком від 28.02.2017 у виді штрафу, суд першої інстанції неправильно застосував ч. 4 ст. 70 КК, оскільки положення цієї норми закону застосовуються за правилами, передбаченими в ст. 72 КК, якими передбачено, що основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю злочинів складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно (ч. 3).

Оскільки покарання у виді штрафу в силу ч. 4 ст. 70, 72 КК не може бути зараховане у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі вимог апеляційних скарг та виключити відповідне посилання суду першої інстанції з мотивувальної і резолютивної частин вироку, враховуючи, що цим не погіршується становище обвинуваченого (ч. 2 ст. 404 КПК). При цьому штраф, призначений за попереднім вироком обвинувачений сплатив 28.02.2017, а тому він вважається таким, що відбув це покарання.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду в частині зарахування відбутого покарання за вироком від 28.02.2017 на підставі ч. 4 ст. 70 КК, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу прокурора, в той час як апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_13 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 02.08.2019 відносно ОСОБА_16 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та виключити з мотивувальної і резолютивної частин вироку посилання суду на зарахування ОСОБА_17 в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, повністю відбутого покарання за попереднім вироком Сумського районного суду Сумської області від 28.02.2017 у виді штрафу в розмірі 1360 грн на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Вважати ОСОБА_16 таким, що відбув покарання у виді штрафу в сумі 1360 грн, призначеного за вироком Сумського районного суду Сумської області від 28.02.2017.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4