Справа № 739/996/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/819/19
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 , (в режимі відеоконференції)

засудженого ОСОБА_8 , (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційними скаргами захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 вересня 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

В обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст.. 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі-Конвенції), а тому слід відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_8 .

Не погодившись з рішенням суду адвокат ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою вирішити питання про заміну покарання з довічного позбавлення волі на покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішенням ЄСПЛ в справі «Пєтухов проти України» встановлено, що застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі на Україні без можливості умовно-дострокового звільнення є порушенням ст. 3 Конвенції, тобто є катуванням та нелюдським поводженням в розумінні вказаної статті. Апелянт вважає, що твердження суду про відсутність компетенції щодо застосування ст.. 28 Конституції України до особи, у відношенні якої мають місце катування та нелюдське поводження суперечить ст.. 124 Конституції України. Адвокат, посилаючись на положення Постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вважає, що суд, який розглядає питання щодо особи, яка зазнає катування та нелюдського поводження зобов`язаний або звернутися до Верховного суду за ініціативою звернення до Конституційного суду щодо перевірки на відповідність Конституції норм КК України, які передбачають покарання у вигляді довічного позбавлення волі за відсутності можливості скорочення покарання або безпосередньо застосувати ст.. 28 Конституції України, а саме, покарання у виді довічного позбавлення волі замінити строковим покарання на максимальний строк, передбачений кримінальним законодавством.

Засуджений ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду, а матеріали провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішенням ЄСПЛ в справі «Пєтухов проти України» констатовано порушення ст.. 3 Конвенції, а тому призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме, рішенню Європейського суду з прав людини.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити подані апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення місцевого суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема, статтями 81, 82, 85, 86, 87 КК України, визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання, заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, звільнення від відбування покарання на підставі закону про амністію та помилування, а кримінальним процесуальним законом, зокрема, статтями 537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким вирішується судом у кримінальному провадженні, що розпочинається з часу подачі відповідного клопотання про вирішення такого питання.

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, окрім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність (пункти 1, 2, 19 ч. 1 ст. 7 КПК України).

Статтею 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частин 1, 3-6 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 пп. 5.4 п .5).

Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не входить розгляд клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так само, до компетенції судді місцевого суду не входить прийняття рішення про заміну засудженій особі до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом, оскільки у випадку розгляду клопотання по суті та його задоволення, суд першої інстанції вийшов би за межі своїх дискреційних повноважень, чим істотно порушив би вимоги кримінального процесуального закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення, керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Суд першої інстанції, здійснюючи розгляд клопотання ОСОБА_8 , як особи, засудженої до довічного позбавлення волі та відмовляючи в його задоволенні, прийняв рішення в межах своїх повноважень, встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що встановлені рішенням Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року порушення прав людини перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

У разі, якби суд першої інстанції здійснив заміну покарання ОСОБА_8 , як особі засудженій до довічного позбавлення волі, то він би використав процесуальну процедуру, що не передбачена ні Кримінальним кодексом України, ні Кримінально-процесуальним кодексом України, перебравши на себе таким чином повноваження, що не властиві суду.

Разом з тим, при розгляді клопотання засудженого суд взяв до уваги, що Європейський суд з прав людини у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року).

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість, Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що у задоволенні клопотання засудженого слід відмовити, тому судова колегія вважає, що апеляційні скарги засудженого та його захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419, 537, 539 КПК України,

колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 вересня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4