Ухвала

іменем України
17 травня 2019 року

м. Київ
Справа № 551/718/15-к
Провадження № 51-2224 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 4 серпня 2016 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
вироком Шишацького районного суду Полтавської області від 4 серпня 2016 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Яреськи Шишацького району Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ст. 287 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк три роки без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_5 на її користь 60000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2019 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_5 залишено без змін.
На підставі пункту «в» ст. 1 ЗУ «Про амністію в 2016 році» ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання, призначеного вироком Шишацького районного суду Полтавської області від 4 серпня 2016 року.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 23 лютого 2014 року близько 18 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що ОСОБА_7 також перебуває у стані алкогольного сп`яніння внаслідок вживання алкоголю разом з іншими особами, не пересвідчившись у наявності у нього посвідчення водія, як документа, що посвідчує його право керування транспортним засобом відповідної категорії, діючи в порушення вимог п. п. «г», «ґ» п. 2.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, передав останньому керування автомобілем ВАЗ 21043 д.н.з. НОМЕР_1 , який перебував у володінні та користуванні обвинуваченого ОСОБА_5 на підставі довіреності.

При цьому, сам ОСОБА_5 , вже в якості пасажира разом з іншими особами поїхав на вказаному автомобілі під керуванням ОСОБА_7 у напрямку с. Шишаки Полтавської області.

Близько 18.15 год ОСОБА_7 , керуючи вказаним автомобілем, який був технічно справним, з увімкненим ближнім світлом фар, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та не маючи посвідчення водія і права керувати будь-яким транспортним засобом, рухаючись по сухому асфальтобетонному покриттю автодороги від Шишацької ГЕС до с. Шишаки Полтавської області поза межами населеного пункту зі швидкістю близько 90 км/год, у темний час доби, проїжджаючи в районі електроопори № 156, яка розташована обабіч вищевказаної дороги ліворуч по ходу руху, в порушення вимог п. п. «а» п.2.1, п. п. «а» п. 2.9, п. 12.3 Правил дорожнього руху України, після виявлення перешкоди у русі у вигляді пішохода, не вжив негайних засобів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який знаходився у напівсидячому положенні на проїзній частині дороги. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_8 спричинені множинні тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 та закрити кримінальне провадження.
Так, захисник вважає, що кримінальне провадження щодо засудженого ОСОБА_5 , який не визнавав себе винним у інкримінованому йому злочині, слід закрити за відсутністю у його діях складу злочину, оскільки згідно зі ст. 287 КК України суб`єктом цього злочину є службова особа. З цих підстав зазначає, що ОСОБА_5 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, оскільки він не є службовою особою та не може нести відповідальність за вказаний злочин. Захисник наголошує на тому, суб`єктом може бути тільки особа, відповідальна за випуск в експлуатацію транспортних засобів та допуск до транспортного засобу водія. При цьому засуджений не мав права перевіряти наявність у водія транспортного засобу ОСОБА_7 водійського посвідчення, а також, фізично не міг перевірити ОСОБА_7 на стан сп`яніння. В день скоєння наїзду на потерпілого ОСОБА_5 за ОСОБА_7 не спостерігав та не отримував інформацію про вживання останнім алкогольних напоїв.
Крім того захисник вказує, що суд грубо порушив норми ст. ст. 1167, 1187 ЦК України при розгляді питання щодо стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди. Наголошує на тому, що суд послався на п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якого моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкода завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Вважає, що посилання на норми матеріального права, які передбачають стягнення моральної шкоди з особи, яка її завдала, так звана імперативна норма, підтверджує факт незаконного стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди за дії ОСОБА_7 .
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свої скарги, захисник ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового і судового слідства та оспорює правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлені судові рішення, що, на її думку, призвело до неправильної кваліфікації дій засудженого. Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченогост. 287 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПКУкраїни на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.

Зокрема, висновкущодо вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , даних протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз та інших доказів.
Вказані в судовому рішенні докази в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненому злочині й об`єктивних підстав недовіряти їм немає.
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 доводи засудженого ОСОБА_5 та його захисника переглядалися в апеляційному порядку. Суд апеляційної інстанції перевірив доводи їхніх апеляційних скарг, надав на кожний з них мотивовану відповідь, навів докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначив підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, зазначив, що згідно з диспозицією ст. 287 КК України кримінальна відповідальність за цією статтею настає за «Випуск в експлуатацію завідомо технічно несправних транспортних засобів, допуск до керування транспортним засобом особи, яка перебуває в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, або не має права на керування транспортним засобом, чи інше грубе порушення правил експлуатації транспорту, що убезпечують дорожній рух, вчинене особою, відповідальною за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, якщо це спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тяжке тілесне ушкодження або його смерть».
Враховуючи положення ЗУ «Про дорожній рух», Правила дорожнього руху України та роз`яснення, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», а також оцінивши сукупність досліджених доказів з точки зору їх достатності, допустимості, взаємоузгодженості та достатності, суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_5 є суб`єктом інкримінованого йому злочину.

При цьому апеляційний суд наголосив на тому, що ОСОБА_5 , як водій, відповідає за технічний стан та експлуатацію свого транспортного засобу та допустив до керування цим транспортним засобом особу, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, не пересвідчившись, чи має ця особа право на керування транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Зокрема, суд посилається на п. 2.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким відповідальність за технічний стан та експлуатацію транспортного засобу покладена на його водія. За змістом п. 2.9 цих же Правил, водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного сп`яніння, а також особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ним.
При цьому судом встановлено, що згідно з довіреністю від 28.01.2012 року саме ОСОБА_5 уповноважений розпоряджатися належним ОСОБА_16 транспортним засобом ВАЗ 21043 ЗНГ, д.н.з. НОМЕР_2 .

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вирок місцевого суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, з чим погоджується й колегія суддів касаційної інстанції.
Стосовно ж незаконності стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди, то доводи захисника ОСОБА_4 є неспроможними з огляду на те, що наявність причинного зв`язку між допуском до керування транспортним засобом особи, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння або не має права на керування транспортним засобом, та спричиненням потерпілому смерті закладена самим законодавцем у конструкцію диспозиції ст. 287 КК України.

На переконання колегії суддів касаційного суду, розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК України.

Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 4 серпня 2016 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3