Постанова
Іменем України
22 жовтня2019 року

м. Київ
справа № 557/538/17
провадження № 51-9863км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 0000014 від 10 січня 2017 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мала Совпа Корецького району Рівненської області, жителя

АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 вересня 2018 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Корецького районного суду Рівненської області від 18 грудня

2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Прийнято відмову потерпілої ОСОБА_8 від цивільного позову в кримінальному провадженні.
Вирішено питання про стягнення судових витрат і про долю речових доказів.
За вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 09 січня 2017 року близько 20:30 у стані алкогольного сп`яніння в будинку АДРЕСА_2 в ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно вдарив ОСОБА_9 не менше 7 разів по голові та не менше 3 разів по різних частинах тіла, завдавши тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, в результаті яких настала смерть ОСОБА_10 .
Апеляційний суд Рівненської області ухвалою від 10 вересня 2018 року вирок суду першої інстанції залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості, кваліфікації дій засудженого, а також законності застосування до нього положень ст. 69 КК України, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також на істотне порушення кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів прокурора зводиться до того, що він не погоджується із судовим рішенням апеляційного суду про залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення і вважає, що цей суд не здійснив належної перевірки доводів, викладених у цій скарзі, та всупереч вимогам ст. 370, частин 1, 2 ст. 419 КПК України не навів належних обґрунтувань достатності обраного ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 цього Кодексу, залишивши поза увагою порушення приписів статей 50, 65 КК України, що призвело до м`якості покарання.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор підтримав касаційну скаргу і зазначив, що, на його думку, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України. У свою чергу захисник і засуджений, кожен окремо, заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора та просили ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, а тому доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, колегія суддів не перевіряє, оскільки зазначене в касаційній скарзі не оспорюється, як не оспорюється і кваліфікація дій за ч. 2 ст. 121 КК України, а також призначення покарання за вказаною нормою цього Кодексу із застосуванням ст. 69 КК України.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Доводи прокурора стосовно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК України, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість, колегія суддів касаційного суду вважає обґрунтованими.
Згідно зі ст. 50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Передбачені в указаній нормі КК України загальні засади наділяють суд правом вибору у визначених законом межах однієї з форм кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Без виваженого та розсудливого врахування всіх цих обставин, які включають у себе обстановку, характер і наслідки протиправного діяння, ставлення винного до своїх дій, його посткримінальну поведінку, а також відомості, що всебічно характеризують указану особу, обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Положення ст. 75 КК України застосовуються лише в тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
У межах реалізації дискреційних повноважень суд вправі застосувати ст. 75 КК України та звільнити особу від відбування покарання з випробуванням за наявності передбачених цією статтею обов`язкових умов та достатніх підстав для висновку про можливість виправлення винного без відбування покарання.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що в цьому провадженні при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України місцевий суд не дотримався вищевказаних положень закону.
Так, мотивуючи рішення щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , місцевий суд урахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу засудженого (відомості про сімейний стан та склад сім`ї, те, що він на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не був судимий, а також позитивно характеризується за місцем проживання). Також суд зважив на наявність обставин, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину тa добровільне відшкодування моральної та матеріальної шкоди, а також обставини, що його обтяжує, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Урахувавши сукупність указаних обставин, місцевий суд призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням

ст. 69 цього Кодексу та дійшов висновку про можливість виправлення й перевиховання засудженого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою на підставі ст. 75 КК України.
Однак із таким рішенням колегія суддів касаційного суду погодитися не може та вважає, що його прийнято без урахування належним чином того, що ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив злочин проти життя і здоров`я особи, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких.
Приймаючи рішення про наявність достатніх підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі

ст. 75 КК України, суд його не обґрунтував належним чином та врахував ті самі обставини, які було враховано при обранні виду та розміру покарання за ч. 2

ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що всі наведені судом першої інстанції дані про особу засудженого та обставини, визнані судом такими, що пом`якшують покарання, що були враховані судом при призначенні покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої законом за ч. 2 ст. 121 КК України, та при застосуванні ст. 75 цього Кодексу, у цьому випадку не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.
Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, в якій він ставив питання про його скасування в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та ухвалення свого вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, суд апеляційної інстанції не дав належних відповідей на всі доводи прокурора та безпідставно залишив вирок без зміни.
Статтею 419 КПК передбачено, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Однак указаних вимог закону апеляційний суд не дотримався, оскільки ухвала вказаного суду не містить умотивованих висновків із питань, порушених в апеляційній скарзі, тобто не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
За таких обставин касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду скасуванню як така, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Під час нового розгляду апеляційний суд повинен належно оцінити відомості про особу винного, обставини, які впливають на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, і прийняти законне, обґрунтоване й умотивоване рішення, маючи на увазі, що за тих самих даних про особу засудженого та обставин, які пом`якшують покарання, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі

ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 вересня 2018 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3