ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/1796/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції: 632/2207/18
Категорія: ч. 1 ст. 125 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 14 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком

ОСОБА_7 , 1985 року народження, уродженець с. Ржавчик Первомайського району Харківської області, громадянин України, в силу ст.. 89 КК України судимостей не має, мешканець с. Ржавчик Первомайського району Харківської області, -

- визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин.

З ОСОБА_7 стягнуто на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн.

Судом встановлено, що 08.09.2018, приблизно о 16 год. 30 хв., ОСОБА_7 , знаходячись біля території двору домоволодіння потерпілого ОСОБА_9 , розташованого по АДРЕСА_1 , поблизу приміщення гаражу, в ході сварки з потерпілим, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, стоячи навпроти потерпілого, наніс удар лівою рукою, в якій тримав скляну банку із фарбою, в нижню праву частину обличчя останнього, чим спричинив ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-114/56-ПР/18 від 19.09.2018, один рубець, який розташовується на підборідді на 4,0см вправо від середньої умовної лінії та по ходу проекції тіла нижньої щелепи. Вищевказане тілесне ушкодження відноситься до тілесного ушкодження легкого ступеню тяжкості.

Не погодившись з вироком, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 14.02.2019 року скасувати та визнати його невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, виправдавши за цим обвинуваченням.

Свої вимоги ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що призначене покарання є надмірно суворим, за відсутності обтяжуючих обставин та відсутності у нього судимостей. Крім того, посилається на неправдивість свідчень потерпілого та свідка ОСОБА_10 , оспорюючи в такий спосіб обґрунтованість обвинувачення. Також стверджує, що сума моральної шкоди є надмірною, безпідставною, надуманою і необґрунтованою.

Вислухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу і просили виправдати ОСОБА_7 , а також думку прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставину, що пом`якшує покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст. 125 КК України та йому призначено покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.
При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчинених злочинів, але визнав та об`єктивно врахував обставину, що пом`якшує покарання наявність на його утриманні малолітньої дитини. обставин що обтяжують покарання суд не встановив, а також об`єктивно врахував відомості про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_7 на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, одружений, в силу ст. 89 КК України не має судимостей, виключений з військового обліку, як такий, що був раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо. Відповідно до досудової доповіді органу з питань пробації, ризик вчинення повторного правопорушення та ризик небезпеки обвинуваченого для суспільства оцінюється як середній. (а.п. 195).
Між тим, апеляційні доводи обвинувачений ґрунтує на твердженнях про неповноту та необ`єктивність досліджених обставин кримінального провадження.

При цьому належить враховувати те, що висновки суду першої інстанції, які містяться в мотивувальній частині оскаржуваного вироку щодо досліджених доказів, в повному обсязі спростовують апеляційні доводи обвинуваченого щодо непричетності ОСОБА_7 до заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження.

Зокрема колегія суддів погоджується з об`єктивністю та вмотивованістю висновків суду першої інстанції про те, що суд вважав належними та допустимими доказами по справі фактичні відомості, що містяться у протоколі огляду місця події від 08.09.2018, протоколі проведення слідчого експерименту від 02.10.2018 з фото таблицею до нього за участю потерпілого ОСОБА_9 та у висновках судово-медичних експертиз, оскільки вони підтверджують наявність обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, тобто формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке зазначено у мотивувальній частині вироку ( а.с. 193).
Дослідивши безпосередньо показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов правильного висновку, що вони відповідають фактичним обставинам справи встановленим у судовому засіданні та узгоджуються з показаннями свідків та іншими дослідженими у судовому засіданні доказами. При цьому належить врахувати, що потерпілий однозначно вказав на ОСОБА_7 , як на особу, яка нанесла йому удари та завдала тілесне ушкодження. При цьому, як під час досудового розслідування, на слідчому експерименті, так і під час допиту в судовому засіданні, потерпілий давав стабільні показання стосовно обставин події та механізму нанесення йому тілесних ушкоджень, які окрім іншого, підтверджуються висновками судово-медичних експертиз ( а.с. 84-85). В судовому засіданні ОСОБА_9 на фото наданому стороною захисту (фото №3), вказав місце знаходження його сина ОСОБА_10 під час його конфлікту з ОСОБА_7 та довів, що з місця, де той знаходився, можливо було бачити момент конфлікту та нанесення йому тілесного ушкодження ОСОБА_7 . З зображення, яке зафіксовано на фото об`єктивно вбачається, що між будівлями є проміжок, через який можливо бачити інший край будівлі, де відбулася подія злочину.
Крім того, суд першої інстанції правильно оцінив показання свідка ОСОБА_11 , як такі, що не підтверджують, але і не спростовують доводи обвинувачення. З показань ОСОБА_11 слідує, що вона не бачила, як її чоловік наносив удари потерпілому, оскільки, як вона пояснила, вона під час конфлікту, саме коли її чоловік пішов до потерпілого із фарбою, ходила до свого двору, дивитися на дитину. Враховуючи швидкоплинність конфлікту, вона, заходячи до свого двору, не могла не пропустити значну частину конфлікту. Окрім того, суд цілком вірно сприйняв та оцінив критично показання ОСОБА_11 , які викликають певні сумніви, оскільки входять у протиріччя з показаннями свідка ОСОБА_12 , яка пояснила суду, що зі свого вікна бачила, як дружина обвинуваченого вийшла зі свого двору вже пізніш, після того, як вийшли на вулицю обвинувачений та потерпілий, який вже знаходився у плямах фарби. Тобто свідок не могла не побачити ОСОБА_11 зі свого вікна, якщо б та дійсно знаходилася біля двору в момент конфлікту. При цьому свідок ОСОБА_12 не є зацікавленою стороною у справі, не має близьких чи неприязних стосунків, як з обвинуваченим, так і з потерпілим. Тому суд дійшов правильного висновку, що до показань ОСОБА_11 слід ставитися критично.
Твердження обвинуваченого щодо зацікавленості свідка ОСОБА_10 та потерпілого, які на його думку давали неправдиві показання мають суто суб`єктивний характер, оскільки зазначені особи допитувались судом безпосередньо в судовому засіданні, дотримуючись вимог чинного КПК України, в тому числі ст. 23 (безпосередність дослідження показань, речей і документів); ст. 92 (обов`язок доказування); ст. 96 (з`ясування достовірності показань свідка); ст. 99 (документи); ст. 352 (допит свідка); ст. 353 (допит потерпілого). Зазначені обставини підтверджуються відомостями, що зафіксовані в журналі судового засідання та звукозаписом, де міститься вся послідовність процесуальних дій, що виконувалися судом під час судового розгляду, в тому числі і допит свідка ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_9 , під час якого обвинувачений та його захисник мали можливість ставити свідку і потерпілому будь-які запитання, з метою спростування або підтвердження обставин, що мають значення для справи.

Поряд з цим належить врахувати, що обвинувачений та його захисник в апеляційних доводах висловлюють незгоду з висновками судово-медичних експертиз, які суд першої інстанції поряд з іншими доказами, врахував, обґрунтовуючи наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. При цьому сторона захисту не наводить будь яких об`єктивних відомостей, які спростовують правильність висновків судово-медичних експертиз. Більш того, обвинувачений та захисник підтвердили під час апеляційного розгляду, що в суді першої інстанції вони не заявляли будь-яких клопотань щодо допиту судово-медичного експерта з метою спростування його висновків, які фактично ними ігноруються внаслідок висунутої версії про непричетність до вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, яка ґрунтується лише на його суб`єктивних твердженнях.

Такі висновки колегія суддів робить виходячи з вимог ч.1 ст. 96 КПК України, відповідно до якої сторони кримінального провадження мають право ставити свідку запитання щодо його можливості сприймати факти, про які він дає показання, а також щодо інших обставин, які можуть мати значення для оцінки достовірності показань свідка.

Тобто сторона захисту використала ці процесуальні повноваження під час судового розгляду.

Більш того, свідок та потерпілий попереджалися судом першої інстанції про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання за ст. 384 КК України.

Колегія суддів, з урахуванням тієї обставини, що потерпілий та свідки допитувались в судовому засіданні безпосередньо, будучі повідомленими про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, з урахуванням наявності висновку судово-медичної експертизи про встановлення тілесних ушкоджень легкої ступені тяжкості, дійшла висновку про те, що немає процесуальних та фактичних підстав ставити під сумнів ці показання. За таких обставин апеляційні доводи обвинуваченого щодо незгоди з оцінкою показань потерпілого та свідків є безпідставними, оскільки в повному обсязі спростовуються об`єктивними відомостями дослідженими судом з дотриманням вимог чинного КПК, яким суд дав правильну процесуальну та фактичну оцінку, навівши відповідні висновки в мотивувальній частині оскаржуваного вироку( а.с. 193-196).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що незгода обвинуваченого з оцінкою доказів та рішенням щодо його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, тобто умисному легкому тілесному ушкодженні, завданому потерпілому ОСОБА_9 має суто суб`єктивний характер, та в повному обсязі спростовується сукупністю доказів, наведених та об`єктивно оцінених судом у вироку.

Крім того, колегія суддів погоджується з об`єктивністю оцінки судом висновку судово-медичної експертизи (а.п.194), про те, що у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у виді: одного рубця, який розташовується на підборідді на 4,0 см вправо від середньої умовної лінії та по ходу проекції тіла нижньої щелепи; одного садна на лівій гомілці, по середній поверхні, в верхній третині. Враховуючи характеристики рубця, можна вважати, що він виник від загоєння забійної рани. Вказані тілесні ушкодження утворились внаслідок дії тупого твердого предмету (предметів), з обмеженою контактуючою поверхнею, який діяв під гострим кутом при одномоментному ударі, сковзанні, тиснені та здавлені, в проміжок часу, який вимірюється добами до дати проведення судово-медичної експертизи, характерні особливості якого (яких) не відобразилися, що не суперечить їх виникненню в строк та спосіб вказаний потерпілим, та згідно п.2.3.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» вищевказані тілесні ушкодження відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості.

Відповідно до висновку експерта № 12-14/13/56-ПР/18 від 22.10.2018 року, виявлені при проведені судово-медичної експертизи тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_9 могли виникнути при тому способі, на який він вказував під час проведення слідчого експерименту від 08.10.2018 року.

Хоча сторона захисту і не погодилась з висновками експертизи, проте в судовому засіданні суду першої інстанції не заявляла клопотання про допит експерта, а тому колегія суддів позбавлена процесуальної можливості врахувати ці доводи, внаслідок їх необґрунтованості.

Крім того, внаслідок протиправних дій обвинуваченого потерпілому ОСОБА_9 заподіяна моральна шкода, враховуючи отримання ним тілесних ушкоджень, що вочевидь викликало фізичний біль, необхідність лікування, що у своїй сукупності завдало потерпілому душевні страждання, а також виходячи з засад розумності, виваженості, справедливості, колегія суддів вважає, що стягнуте з ОСОБА_7 відшкодування моральної шкоди достатнім та обґрунтованим, а апеляційні доводи обвинуваченого щодо цього неспроможними.

Отже, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Враховуючи вищезазначене, колегією суддів не встановлено правових підстав для скасування або зміни вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 14.02.2019 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - в той самий строк з дня отримання ним копії судового рішення.

Судді

________________ ________________ ___________ ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3