Ухвала Іменем України
13 листопада 2019 року м. Київ
справа № 759/16414/17 провадження № 51-5643ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду

м. Києва від 16 квітня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду

від 25 вересня 2019 року,

встановив:

За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 16 квітня

2019 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,
засуджено за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК)

до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК до призначеного за даним вироком покарання частково приєднано невідбуте ним покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Цивільний позов Головного управління урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України задоволено частково, а саме стягнуто солідарно на його користь з ОСОБА_5

та ОСОБА_6 16 180 грн на відшкодування матеріальної шкоди.

У задоволенні вказаного позову в іншій частині, а саме на суму 2093 грн, відмовлено. Також вирішено долю речових доказів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 01 вересня 2017 року
за невстановлених обставин вирішили спільними діями з метою власного збагачення за рахунок чужого майна, тобто з корисливих мотивів, здійснити крадіжку кабелю зв`язку на території м. Києва, вступивши в такий спосіб

у попередню змову на повторне вчинення крадіжки. Знайомий

ОСОБА_6 ОСОБА_7 , який не був обізнаний про їхні дійсні наміри, 01 вересня 2017 року приблизно о 02:45 привіз ОСОБА_6 і ОСОБА_5 на своєму автомобілі «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 ,

на бульвар Вернадського, 22 у м. Києві. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , знаходячись за вказаною адресою, діючи за попередньою змовою групою осіб на виконання свого спільного злочинного умислу, скориставшись тим, що за їхними діями ніхто не спостерігає, приблизно о 03:50 відкрили люк телефонного колодязя та за допомогою заздалегідь заготовленого інструменту вирізали і таємно викрали з цього колодязю чуже майно, а саме кабель марки ТЗГ-7*4*1/2 довжиною 130 м, який належить ГУУЗ, чим завдали потерпілому майнової шкоди на суму 2093 грн. ОСОБА_6 було затримано, а вказаний кабель повернуто до ГУУЗ. Тоді як ОСОБА_5 вдалося покинути місце вчинення злочину.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 висуває вимоги про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.Стверджує про те, що судові рішення постановлено без урахування всіх обставин справи, а висновки судів про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину ґрунтуються на суперечливих та недопустимих доказах, а саме: протоколах пред`явлення особи для впізнання під час проведення досудового слідства від 01 вересня 2017 року; протоколі огляду предмета; документів та аналізу інформації від 01 жовтня 2017 року; протоколі огляду речей від 06 вересня 2017 року, відеозаписі з камер спостереження. Також ставить під сумнів показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Крім цього, вказує, що апеляційний суд під час перегляду рішення суду першої інстанції

необ`єктивно оцінив обставини кримінального провадження.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
У касаційній скарзі захисник оспорює правильність встановлення судом фактичних обставин кримінального правопорушення. Однак відповідно до ст.433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції. Захисник у касаційній скарзі зазначає, що суд поклав в основу вироку суперечливі докази, не дав їм належної оцінки і не зіставив з іншими доказами, проте не вказує, які саме процесуальні порушення були допущені цим судом при дослідженні доказів або які докази не були ним досліджені. Разом із тим оскаржені рішення свідчать, що судом висновок про винуватість засудженого зроблено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до положень ст. 94 КПК.

Незгода захисника із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судом процесуального закону.
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд у своєму судовому рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи.
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Доводи в касаційній скарзі захисника про недопустимість протоколів пред`явлення особи для впізнання, протоколу огляду предмета, документів та аналізу інформації, протоколу огляду речей,відеозапису з камер спостереження суд першої інстанції належним чином перевірив та умотивовано визнав безпідставними.
Підстав для сумніву в достовірності показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено.
Доводи в касаційній скарзі захисника про те, що суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення, необ`єктивно оцінив обставини кримінального провадження, є безпідставними з огляду на наступне.
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. У даній справі такої умови апеляційний суд не встановив. Сам собою факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів. Тому при здійсненні апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПК.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Саме такі обставини встановлено судом при перевірці зазначеної касаційної скарги.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16 квітня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3