н/п 1-кп/490/920/2018
Центральний районний суд м. Миколаєва
У Х В А Л А

24 вересня 2019 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

під час розгляду у судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0006495 від 26.09.2013 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України.

В судовому засіданні прокурором були подані клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_3 , ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в обґрунтування яких зазначено, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, а обрання іншого, менш суворого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинувачених щодо виконання ними своїх процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні та не дасть можливості запобігти ризикам. Зокрема, запобігання спробам з боку обвинувачених вплинути на свідків, які ще не допитувались під час судового розгляду, ухилитися від суду та не виконувати його процесуальні рішення.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_8 проти задоволення клопотань прокурора заперечував та вважав можливим змінити ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на інший більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки обвинувачений з урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII, на даний час відбув більшу частину покарання. З приводу клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 зазначив, що з урахуванням положень ст.416 КПК України воно також не підлягає задоволенню, оскільки за вироком суду йому призначалось покарання у вигляді 12 років позбавлення волі, яке станом на 26.09.2019 року, з урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII, він відбув повністю.

Обвинувачений ОСОБА_3 залишив вирішення даних клопотань прокурора на розсуд суду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_7 проти задоволення клопотання прокурора заперечував та просив змінити ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання, про що надав суду письмове клопотання. В обґрунтування поданого клопотання захисник зазначив, що при первісному розгляді даного кримінального провадження ОСОБА_4 було призначено покарання у вигляді 12 років позбавлення волі (вирок суду від 11.03.2014 року), яке він з урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII, з дотриманням принципу дії закону у часі, на даний час фактично відбув, а також, з урахуванням положень ст.416 КПК України, відсутні правові підстави для застосування покарання в межах максимальної межі санкції п.12 ч.2 ст.115 КК України. Крім того, під час досудового слідства та попереднього розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_4 в повному обсязі визнавав та визнає свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину та активно сприяв його розкриттю. Також, ОСОБА_4 є особою, яка раніше не судима, має постійне місце проживання та реєстрації, працював до затримання та має намір в подальшому працювати на будівництві, не має наміру ухилятися від суду, оскільки на даний час вже фактично відбув покарання, призначене судом.

Обвинувачений ОСОБА_4 клопотання свого захисника підтримав та просив його задовольнити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_9 підтримав думку захисника ОСОБА_8 та клопотання захисника ОСОБА_7 ..

Прокурор проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання заперечувала та зазначила, що посилання захисника ОСОБА_7 на положення ст.416 КПК України є недоцільним, оскільки новий розгляд вказаної справи здійснюється судом після скасування судового рішення судом касаційної інстанції на підставі ст.439 КПК України.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора, захисника ОСОБА_7 та матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно ч.3 ст.331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий.

Так, ухвалами слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.09.2013 року відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому неодноразово продовжувався судом, востаннє ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 05.08.2019 року до 03 жовтня 2019 року включно.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про продовження /зміну/ запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачений ст.177 КПК України, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам зазначених прокурором.

Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

При вирішенні питання щодо можливості зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, суд враховує вимоги ст.29 Конституції України, ст.9 Загальної Декларації прав людини, ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.

Тримання під вартою у відповідності до пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Взяття заявника під варту має бути необхідним для забезпечення його присутності в суді, але водночас інші, менш суворі заходи можуть бути достатніми для досягнення цієї мети (Рішення "Хайредінов проти України"). Затримання особи є настільки серйозним запобіжним заходом, що воно є виправданим, лише якщо інші, менш суворі, заходи були розглянуті та визнанні недостатніми для забезпечення захисту індивідуальних або суспільних інтересів, які можуть вимагати затримання відповідної особи.

Загальне положення щодо розумних строків тримання під вартою викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішеннях у справі "Харченко проти України", "Лабіта проти Італії", згідно з якою розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення.

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Враховуючи викладене, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначений Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям Європейського суду з прав людини, при вирішенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що останній обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, за який законом України про кримінальну відповідальність передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, а також особу обвинуваченого ОСОБА_3 , його вік, стан здоров`я (відсутність даних щодо неможливості перебування в умовах ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор" за станом здоров`я) та міцність соціальних зв`язків (обвинувачений до затримання офіційно не працював, неодружений).

Вказане свідчить про наявність ризиків переховування від суду та можливість обвинуваченого ОСОБА_3 вплинути на свідків, які ще не допитувались під час судового розгляду.

Таким чином, наведені прокурором в клопотанні підстави для продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 є належним чином обґрунтовані та мотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу на даний час не змінилися.

Суд вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи, є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст.177 КПК України.

Отже, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, вважає, що підстави для продовження запобіжного заходу - тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого, а тому наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу із визначенням строку у межах шістдесяти днів.

Щодо заявленого клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене частиною першою цієї статті.

У разі якщо до винесення вироку строк попереднього ув`язнення, відбутий особою, перевищуватиме співвідношення, визначене абзацом першим цієї частини, максимально можливий строк позбавлення волі, передбачений Особливою частиною цього Кодексу для злочину (злочинів), у якому (яких) підозрюється така особа, така особа має бути негайно звільнена судом з-під варти за ініціативою суду або за ініціативою особи, яка звільняється, або її захисника (законного представника) чи прокурора. Таке звільнення допускається на стадії судового розгляду кримінального провадження і на стадії досудового розслідування такого кримінального провадження.

Так, відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 26.09.2013 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було затримано 26 вересня 2013 року за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.09.2013 року, відносно ОСОБА_4 по даному кримінальному провадженню було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вироком Центрального районного суду м.Миколаєва від 11.03.2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 12 років у кримінально-виконавчій установі.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29.05.2014 року вирок Центрального районного суду м.Миколаєва від 11.03.2014 року щодо ОСОБА_4 змінено та виключено посилання на обтяжуючу покарання обставину - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. В решті вирок залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.06.2018 року вирок Центрального районного суду м.Миколаєва від 11.03.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29.05.2014 року у порядку ч.2 ст.433 КПК України щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.09.2018 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0006495 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, повернуто прокурору для виконання вимог ст.384 КПК України.

14.11.2018 року до Центрального районного суду м.Миколаєва з прокуратури Миколаївської області надійшов для розгляду обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0006495 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України.

Відповідно до ч.2 ст.416 КПК України, при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Оскільки ч.2 ст.416 КПК України передбачено, що при розгляді даного кримінального провадження та постановлені нового вироку суд першої інстанції у разі визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України не може призначити йому покарання більш ніж 12 років позбавлення волі, а строк попереднього ув`язнення, відбутий обвинуваченим у даному кримінальному провадженні, на теперішній час майже дорівнює співвідношення, визначеному ч.5 ст.72 КК України максимально можливого строку позбавлення волі, який можливо призначити останньому у даному провадженні, суд приходить до висновку, що обвинувачений ОСОБА_4 має бути негайно звільнений судом з-під варти.

Посилання прокурора на положення ст.439 КПК України є необґрунтованими, оскільки вирок Центрального районного суду м.Миколаєва від 11.03.2014 року та ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 29.05.2014 року у порядку ч.2 ст.433 КПК України щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції за касаційними скаргами обвинувачених, та на момент розгляду даного кримінального провадження попереднім складом суду, прокурором не було надано відомостей щодо вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 більш тяжкого кримінального правопорушення, або даних щодо збільшення обсягу обвинувачення.

Разом із тим, вислухавши думки учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що пропорційним тому ступеню небезпеки, ризик якого залишився у даному кримінальному провадженні, є запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Згідно ст.179 КПК України, особисте зобов`язання полягає у покладенні на обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього судом обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе змінити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою на більш м`який у виді особистого зобов`язання із покладанням на нього обов`язку прибувати за кожною вимогою до суду та обов`язків, передбачених п.п.2, 3, 4, 8 ч.5 ст.194 КПК України, оскільки такий вид запобіжного заходу буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст.ст.177, 178, 179, 183, 194, 197, 331, 416 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 - задовольнити.
Обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Миколаївський слідчий ізолятор" строком на 60 днів, а саме до 22 листопада 2019 року включно.

В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 - відмовити.
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання - задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обраний відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання, зобов`язавши обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду та покладенням на нього строком на два місяці до 22 листопада 2019 року включно наступних обов`язків:

- не виїжджати за межі м.Миколаєва без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування (будь-яким чином, в тому числі за допомогою телефонних та електронних засобів зв`язку) зі свідками, окрім спілкування з визначеними особами виключно під час судового розгляду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Обвинуваченого ОСОБА_4 звільнити з-під варти негайно.

Попередити обвинуваченого ОСОБА_4 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвала в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом семи днів з моменту її оголошення.

Головуючий ОСОБА_1