Справа № 574/458/19
Провадження 1-в/574/20/2019
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року Буринський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду клопотання ОСОБА_3 про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі,

в присутності сторін та учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_4 захисника ОСОБА_5
засудженого ОСОБА_3
встановив:

До Буринського районного суду Сумської області від засудженого ОСОБА_3 надійшли два клопотання, що були об`єднані в одне провадження, в яких останній просив визнати призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі, яке не має умовно-дострокового звільнення і будь-якого обмеження в часі таким, таким що порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцію України та принижує його гідність, приводить до тортур і нелюдському покаранню. Також просив замінити невідбуту частину покарання на певний альтеративній строк позбавлення волі та звільнити його від покарання у виді довічного позбавлення волі.
В судовому засіданні ОСОБА_3 клопотання підтримав з підстав зазначених у ньому, вважав, що саме Буринський районний суд повинен вирішити це питання як суд першої інстанції, в межах якого вчинено кримінальне правопорушення.
Прокурор ОСОБА_4 просила в задоволенні клопотання відмовити, оскільки воно не підсудне Буринському районному суду Сумської області, а повинно розглядатися судом за місцем відбування покарання засудженого.
Захисник ОСОБА_5 просила клопотання задовольнити, вважаючи його обґрунтованим.
Вислухавши думку учасників судового провадження, суд прийшов до висновку, що в його задоволенні слід відмовити з наступних підстав.
Як вбачається з клопотання та матеріалів особової справи засудженого, ОСОБА_3 вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 року був визнаний винуватим у вчиненні злочинів передбачених ст.115 ч.2 п.п.1,6,12, 187 ч.4, 194 ч.2, 289 ч.3, 357 ч.3 КК України і засуджений, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 22.03.2005 року було апеляції ОСОБА_3 та інших учасників кримінального провадження залишено без задоволення , а вищевказаний вирок Апеляційного суду Сумської області без зміни.
22.03.2005 року вирок звернутий до виконання, у зв`язку з чим засуджений направлений на відбування покарання до ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» Хмельницької області.
В теперішній час засуджений тимчасово переведений до Сумському СІЗО для розгляду скарг і клопотань поданих ним в порядку виконання вироку та з інших підстав.
Як вбачається з правової природи поданого ОСОБА_3 клопотання останній фактично просить замінити йому невідбуту частину покарання більш м`яким, в даному випадку довічне позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.
За змістом ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Статтею 537 КПК України встановлено перелік питань, які суд, визначений ч.2 ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати.
Зокрема п.3) ч.1 ст.537 КПК України встановлено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини більш м`яким.
Згідно зі статтею 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Відповідно до пункту 1) частини 2 статті 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.
За таких обставин суд приходить до висновку, що дане клопотання не підсудне Буринському районному суду, оскільки повинно розглядатися судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений ОСОБА_3 відбуває покарання, тобто Ізяславським районним судом Хмельницької області.
Також, суд звертає увагу ОСОБА_3 , що відповідно до ч.1 ст.82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням, а ч.4 цієї норми закону встановлені конкретні строки, після фактичного відбуття яких (в залежності від ступеня тяжкості) можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.
За змістом ч.1 ст.51 КК України, до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п.11) позбавлення волі на певний строк; п.12) довічне позбавлення волі. При цьому, кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях та виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.
В той же час, положення ст.82 КК України вказують на строковий вимір покарання, а тому до покарання у виді довічного позбавлення волі не застосовується, оскільки воно не має строкового виміру.
Також, слід врахувати правову позицію Верховного Суду України у справі № 5-16кс11 від 12.09.2011 року, згідно якої покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно від нього не можна відрахувати дві третини при призначенні покарання за злочин, у разі якщо його санкцією встановлено покарання у виді довічного позбавлення волі, як це передбачено ч.3 ст.68 КК України, що також вказує на те, що в розумінні ст.82 КК України покарання у виді позбавлення волі як строковий вид покарання та довічне позбавлення волі є окремими видами покарань, яке не має строкового виміру, і до якого положення Загальної частини Кримінального кодексу України, які містять кількісні критерії, не застосовуються.
З аналогічних підстав до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не може бути застосоване і умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України, положення якої також не розповсюджуються на даний вид покарання.
Відповідно до роз`яснень п.3 та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш мяким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі не застосовується.
Доводи ОСОБА_3 на порушення Конституції України та ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09.07.2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» (Vinter and others v. the United Kingdom) заяви № 66069/09, 130/10 та 3896/10) у частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважає необґрунтованими, оскільки законом України про кримінальну відповідальність фактично передбачена можливість заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років актом про помилування (ст.87 КК), тобто законодавцем гарантовано право засудженого до найсуворішого виду покарання бути «достроково звільненим», але за наявності певних обставин та рішення глави держави, що не суперечить Конвенції та вказаному рішенню ЄСПЛ.
При цьому, суд враховує, що національним законодавством України не передбачено будь-якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання.
Керуючись ст.ст.537, 539 КПК України, суд-
п о с т а н о в и в :
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Сумської області через Буринський районний суд протягом семи днів з дня її оголошення, а ОСОБА_3 в той же строк з моменту вручення її копії.
Повний текст ухвали оголошений 09.08.2019 року.

Головуючий