ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2029/19 Справа № 185/1182/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді - доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю :
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши в відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002425 за апеляційною скаргою прокурора Павлоградської місцевої прокуратури_Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2017 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Павлограді Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.4,6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.194 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2017 року ОСОБА_8 визнано винним та призначено покарання:
- за ч.2 ст.194 КК України - у виді 10 років позбавлення волі;
-за ч.4 ст.187 КК України у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного ОСОБА_8 майна;
- п.п.4,6 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього належного ОСОБА_8 майна.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього належного йому майна.
Зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення - з 18 вересня 2016 року по день набрання вироком законної сили відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 18 вересня 2016 року, приблизно з 00 годин 20 хвилин знаходився на сходинковому майданчику між 1 -м та 2-м поверхами 1-го під`їзду будинку АДРЕСА_2 , де між ним та його дружиною - ОСОБА_10 , виникла сварка, в ході якої ОСОБА_8 , поваливши дружину на підлогу умисно, з особливою жорстокістю наніс 128 ударів заготовленим кухонним ножем в область лівого ока, обличчя, шиї, грудної клітини, живота ОСОБА_10 , спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, від яких вона померла.
Після вчинення умисного вбивства ОСОБА_8 заволодів жіночою сумочкою ОСОБА_10 , в якій знаходилися грошові кошти в сумі 39550 грн., ключі від квартири АДРЕСА_3 та зник з місця скоєння кримінального правопорушення.
У цей же день, 18 вересня 2016 року, приблизно о 01годині 05 хвилин, ОСОБА_8 , перебуваючи в квартирі АДРЕСА_4 , яка належала на праві приватної власності його дружині ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний намір, направлений на знищення вищевказаної квартири, порушуючи встановлені законодавством вимоги пожежної безпеки, на кухні ввімкнув подачу газу на газовій плиті, повернувши одну з чотирьох конфорок та залишив вказану квартиру, що спровокувало вибух газоподібної суміші та виникла пожежа, внаслідок чого були пошкоджені будівельні конструкції 5-поверхового панельного жилого будинку АДРЕСА_5 , а мешканці вказаного вище будинку були залишені без житла та засобів існування.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити свій вирок, згідно з яким ОСОБА_8 визнати винним за п.п. 4,6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна; за ч. 4 ст. 187 КК України - у виді позбавлення волі строком на дванадцять років з конфіскацією всього належного йому майна; за ч. 2 ст. 194 КК України -у виді позбавлення волі строком на десять років. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
В обґрунтування своїх вимог посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.
Вказує, що судом не було враховано у достатній мірі те, що ОСОБА_8 через нетривалий проміжок часу, який вимірювався годинами, було вчинено три умисні злочини, два з яких відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими злочинами проти життя, та один тяжкий. Потерпілою за п.п.4,6 ч.2 ст. 115 та ч.4 ст. 187 КК України є дружина обвинуваченого, а сам спосіб, у який скоєно убивство ОСОБА_10 , вражає своїм цинізмом та зухвалістю. Крім того, безпосередньо після розбійного нападу та вбивства дружини, ОСОБА_8 вчинив вибух у багатоповерховому житловому будинку, котрий лише завдяки щасливому випадку не призвів до значних людських жертв, оскільки обвинувачений усвідомлював, що у нічний час більшість мешканців будинку перебували вдома.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, обвинувачений та його захисник, кожен окремо, заперечували проти задоволення даної апеляції.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
На підставі викладеного, колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались. Кваліфікація дій ОСОБА_8 за п.п.4,6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.194 КК України в апеляційній скарзі прокурором також не оскаржується.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому, із додержанням усіх вимог чинного законодавства, вирішенні поданих апеляційних скарг.
За змістом ст. 404 цього Кодексу апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам кримінального провадження й дослідженим у судовому засіданні доказам.
Вирішуючи в даному випадку питання щодо справедливості обраного засудженому ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд повинен перевірити, чи було додержано приписи статей 50, 65 КК, і в разі встановлення порушень усунути їх у процесуальний спосіб.
Так, відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до п.п. 2,3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання, суди повинні всебічно враховувати фактичні обставини кримінального провадження у їх сукупності та визначати тяжкість конкретних злочинів враховуючи їх індивідуальний ступінь. Визначаючи ступінь тяжкості злочину судам необхідно виходити з особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб, кількість епізодів злочинної діяльності, характер та ступінь наслідків. Отже, ступінь тяжкості злочину визначається характером того діяння, яке було вчинено у конкретному випадку. На неї впливають різні об`єктивні та суб`єктивні обставини, зокрема цінність тих суспільних відносин на які посягає винний, тяжкість наслідків (характер посягання), спосіб посягання форма й ступінь вини наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався.
Призначаючи покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, характеризується позитивно, є особою похилого віку, має дитину інваліда від першого шлюбу, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.
Також суд прийняв до уваги, що обвинувачений неодноразово змінював свою позицію, давав непослідовні свідчення, на одні й ті самі запитання давав різні відповіді, фактично не визнав вину, а лише декларував про визнання своєї вини з метою прискорення судового розгляду, що не ґрунтується на належній критичній оцінці протиправної поведінки та не характеризується щирим осудом скоєного та бажання будь за що уникнути справедливої кари.
Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному конкретному випадку призначення покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає тяжкості злочину, особі обвинуваченого та обставинам справи, а стороною обвинувачення не наведено переконливих мотивів, за яких неможливо застосувати до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а отже ОСОБА_8 достатнім та необхідним буде призначене остаточне покарання у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.
З такою позицією суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з огляду на те, що при призначенні ОСОБА_8 покарання за скоєння злочинів, передбачених п.п.4,6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.194 КК України, суд належним чином не проаналізував дані, наявні у кримінальному провадженні, які мають правове значення при виборі заходу примусу, і по суті не вмотивував, чому вважає за можливе досягти мети покарання при його призначенні у виді позбавлення волі на певний строк.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, тобто лише тоді, коли воно встановлене у санкції статті, за якою засуджується особа (лише за вчинення злочинів, за які визначено покарання у виді довічного позбавлення волі), якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Таким чином, покарання у виді довічного позбавлення волі встановлюється лише за вчинення особливо тяжких злочинів. У ч. 5 ст. 12 КК України прямо зазначено, що злочин, за який передбачається покарання у виді довічного позбавлення волі, є особливо тяжким.
Разом з цим, за вчинення особливо тяжкого злочину - вбивства, передбаченого ч. 2 ст. 115 КК України (у тому числі у пунктах 4, 6, які інкриміновано ОСОБА_8 ), законодавцем, крім строкового позбавлення волі, передбачено і найбільш суворе покарання у виді довічного позбавлення волі.
Як убачається з роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного і однакового застосування вказаної норми, які містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», довічне позбавлення волі призначається лише у випадках, спеціально передбачених КК України, і за умови, що суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. Призначення цього покарання повинно мотивуватись у вироку з обов`язковим наведенням обставин, які, на думку суду, перешкоджають застосуванню позбавлення волі на певний строк.
Тобто обставиною, яка зумовлює призначення довічного позбавлення волі й водночас указує на неможливість досягнення мети покарання шляхом застосування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, є винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину й особи злочинця. Вона визначається сукупністю усіх зібраних у справі даних, що стосуються вчиненого злочину, особи винного й обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. На таку небезпеку можуть, зокрема, вказувати: наявність у вчиненому діянні декількох з альтернативно передбачених диспозицією ознак відповідного складу злочину; відсутність обставин, що пом`якшують покарання тощо.
В даному конкретному випадку суд першої інстанції, остаточно призначаючи основне покарання ОСОБА_8 за п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 15 років, не врахував винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним вбивства потерпілої з особливою жорстокістю та з корисливих мотивів, а саме те, що зазначений злочин відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та є тим випадком, спеціально передбаченим КК України, коли призначається довічне позбавлення волі.
Взагалі у вироку суду першої інстанції при вирішенні питання про обґрунтованість та справедливість призначеного ОСОБА_8 покарання не дано оцінки тому, що обвинувачений протягом декількох годин вчинив три умисні злочини, з яких два є особливо тяжкими, а один тяжкий, характеру і ступеню тяжкості вказаного злочину - умисного вбивства, вчиненого з особливою жорстокістю та з корисливих мотивів; даним про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який являє собою підвищену небезпеку для суспільства, його конкретні дії по позбавленню життя дружини: кількість тілесних ушкоджень, а саме - 128 ножових поранень, знаряддя злочину - ніж, який він заздалегідь підготував для вбивства, тривалість та характер застосованого обвинуваченим жорстокого насильства, спосіб вбивства, який завідомо для засудженого був пов`язаний із спричиненням дружині особливих фізичних страждань, про що свідчить локалізація нанесених ним ударів ножем у її голову, шию і тіло: зі значною силою обвинувачений бив ножем у ліве око, обличчя з пошкодженням речовини мозку, шию, щитовидну залозу, трахею, ліву та праву легеню, серце, черево з пошкодженням печінки, шлунку, нирки, товстого та тонкого кишківника, спричиняючи множинні проникаючі колото - різані поранення з ранговими каналами від 3,2 до 13, 6 см та гостру крововтрату, а також те, що обвинувачений залишив фактично без даху над головою чотири сім`ї, спричинивши вибух побутового газу у квартирі, що належала потерпілій, від чого постраждали і будинок, і інші квартири; відсутності обставин, які пом`якшують покарання.
За таких обставин суд першої інстанції повинен був призначити обвинуваченому за п.п.4,6 ч. 2 ст. 115 КК України найсуворіше покарання у виді довічного позбавлення волі, але, незважаючи на справедливість саме такого покарання, суд першої інстанції цього не зробив, обмежившись посиланням на положення ст. 64 КК України, та не давши відповідь на питання, що саме вплинуло на його рішення про можливість застосувати позбавлення волі на певний строк, що в даному випадку суперечить принципу справедливості, який є однією із ключових засад всієї системи права, й особливе місце посідає цей принцип у кримінальному праві, де однією із складових принципу справедливості виступає сиіврозмірність вчиненого особою злочину та призначеного за нього покарання.
На думку колегії суддів, поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 свідчить про чітко виражену антисоціальну спрямованість, зневажливе ставлення до закону та загальноприйнятих норм моралі, а його відношення до скоєного свідчить про жорстокість та винятковий цинізм. Крім того, суд апеляційної інстанції враховує й посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , який, незважаючи на наявність беззаперечних доказів його вини, не лише не розкаявся у вчиненому, а й у своїх письмових заявах на адресу апеляційного суду вказував про цілковиту відсутність жалю з приводу скоєного і висловлював наміри після звільнення з місць позбавлення волі вчинити ще одне умисне вбивство, що вказує на особливу небезпечність такої особи та її загрозу для суспільства, саме тому ОСОБА_8 підлягає постійній ізоляції від суспільства, якою відповідно до положень Кримінального кодексу України є довічне позбавлення волі, яке буде необхідним і справедливим за вчинені ним злочини.
Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що остаточно призначене обвинуваченому ОСОБА_8 за сукупністю злочинів основне покарання у вигляді 15 років позбавлення волі не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Крім того, апеляційний суд враховує положення ст. 59 КК України та приписи норм п.6 ч.2 ст. 115 КК України і ч.4 ст. 187 КК України, якими встановлено обов`язковість застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, та вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_8 за вказаними статтями Кримінального Кодексу обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації всього належного йому майна.
Відповідно до ст. ст. 409, 413, 414 КПК України підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно статті 439 КПК України після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
При новому розгляді у суді першої чи апеляційної інстанції застосування суворішого покарання або закону про більш тяжке кримінальне правопорушення допускається тільки за умови, що вирок було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.
З огляду на вищевикладене, оскільки за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_8 є занадто м`яким, а також з урахуваннням того, що ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_8 було скасовано в касаційному порядку у зв`язку з необхідністю посилення покарання за касаційною скаргою прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони обвинувачення підлягає задоволенню, а вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_8 підлягає скасуванню згідно з п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури_Дніпропетровської області ОСОБА_9 - задовольнити.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2017 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати.
Призначити ОСОБА_8 покарання :
- за п.п. 4,6 ч. 2 ст. 115 КК України - у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч. 4 ст. 187 КК України - у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч. 2 ст. 194 КК України - у виді позбавлення волі строком на 10 років.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії вироку безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.

Судді:

______________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4