ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №321/828/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1630/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тимошівка Михайлівського району Запорізької області, громадянина України, українця, який має середню освіту, не одружений, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
23 червня 2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.187 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. 14 грудня 2015 року постановою Вільнянського районного суду Запорізької області звільнений умовно-достроково, не відбутий строк покарання 2 роки 2 місяці 20 днів,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 в режимі відео конференції з приміщенням Михайлівського районного суду Запорізької області,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Веселівського районного суду Запорізької області від 23 серпня 2019 року, якою у задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого відмовлено; клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу задоволене; продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 на строк 60 днів, а саме з 23 серпня 2019 року по 21 жовтня 2019 року.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, продовжують існувати, судове провадження не завершене, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно нього запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що його дії органом досудового розслідування за ч.1 ст.121 КК України кваліфіковані невірно. В момент нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 він знаходився в стані необхідної оборони, оскільки останній проник до його житла.

Вважає, що з урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України, він перебуває під вартою вже понад встановлений строк.

Згідно з ухвалою суду, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_6 висунуте обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за таких обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 15 квітня 2017 року приблизно о 03-00 годині, знаходячись за місцем свого мешкання у приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в ході сварки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , керуючись раптово виниклим умислом на спричинення тілесних ушкоджень, дерев`яною палицею, яку утримував двома руками, завдав ОСОБА_9 два удари, один з яких прийшовся в область голови, а другий - в область голови, який пройшовся повз голову та попав по правій ключиці, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді рани у тім`яній ділянці голови справа, закритої черепно-мозкової травми, вдавлено-осколкового перелому правої скронево-тім`яної області, забою головного мозку, субарахноїдального крововиливу, площинної субдуральної гематоми правої кронево- тім`яної області, що відповідно до висновку судово- медичної експертизи №71 від 12 червня 2017 року, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння; перелому правої ключиці, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №71 від 12 червня 2017 року, кваліфікуються як середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Відомості про кримінальне правопорушення 15 квітня 2017 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000179.

Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Ухвалою слідчого судді Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2017 року у відношенні ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

Вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ст.124 КК України, із застосуванням ст.ст.71-72 КК України, остаточно до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці 20 днів. Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з 15 квітня 2017 року. Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 15 квітня 2017 року по 20 червня 2017 року

включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні

позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року один день попереднього

ув`язнення за один день позбавлення волі. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком суду законної

сили.

Вироком Апеляційного суду Запорізької області від 23 травня 2018 року вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2018 року у відношенні ОСОБА_6 в частині кваліфікації його дій та призначеного покарання - скасовано. ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.121 КК України, із застосуванням ст.71 КК України, остаточно до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. У решті вирок залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року вирок Апеляційного суду Запорізької області від 23 травня 2018 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року вирок

Веселівського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2018 року

щодо ОСОБА_6 скасовано, призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжено на 30 днів до вирішення цього питання в порядку ст.331 КПК України.

Ухвалою Веселівського районного суду Запорізької області від 08 травня 2019 року вказаний запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено з 08 травня 2019 року до 06 липня 2019 року

включно.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження

обвинуваченому ОСОБА_6 , обраного стосовно

останнього під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді

тримання під вартою, посилаючись на те, що існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та встановлених ухвалою слідчого судді

Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2017 року, на

даний момент не зменшилося, зокрема, вказується на те, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення клопотання.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Як свідчать матеріали провадження, клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, думка прокурора, потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав клопотання прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів контрольного провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, яке є тяжким.

Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшилися та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки обвинувачений ніде не працює, не має потайного джерела доходу, не має міцних соціальних зв`язків, не одружений, дітей не має, за місцем проживання характеризується посередньо; потерпілий ОСОБА_9 та свідки у даному кримінальному провадженні є мешканцями с.Тимошівка Михайлівського району Запорізької області, де обвинувачений ОСОБА_6 проживав та знайомими обвинуваченого ОСОБА_6 ; обвинувачений ОСОБА_6 є раніше судимою особою за вчинення корисливого кримінального правопорушення, судимість за яке не погашена та не знята.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
З огляду на зазначене, доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 , правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Посилання сторони захисту на неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , тривалий строк перебування під вартою останнього є передчасними і мають перевірятися судом у встановленому законом порядку і оцінюватись у сукупності з іншими доказами.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Отже, підстав для задоволення вищевказаної апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Веселівського районного суду Запорізької області від 23 серпня 2019 року, якою у задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого відмовлено; клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу задоволене; продовжено застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_6 на строк 60 днів, а саме з 23 серпня 2019 року по 21 жовтня 2019 року, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Дата документу Справа № 321/828/17