Дата документу 16.07.2019 Справа № 310/6101/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/1063/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/6101/18Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.3 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Бердянським міськрайонним судом Запорізької області, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001346, за спільною апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 березня 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, який має повну середню освіту, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без місця реєстрації, раніше судимого 12.06.2017 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік, з іспитовим строком 1 рік;

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 березня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком частково приєднано невідбугу частину покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.06.2017 року у виді 1 місяця позбавлення волі, остаточно призначивши ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

Запобіжний захід обвинуваченому ухвалено не обирати.

Строк покарання ухвалено відраховувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 після набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, в сумі 286,00 гривень.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 20.02.2018 року, приблизно о 09 годині, знаходячись на законних підставах (орендованому житлі) у дворі будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, яке він побачив через вікно у приміщенні господарчої будівлі, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом віджиму вхідних дерев`яних дверей, проник до вказаної будівлі, звідки, таємно, повторно викрав велосипед «Україна», вартістю 900 грн., який належить ОСОБА_9 . Відразу після цього, ОСОБА_7 з викраденим майном із місця скоєння злочину пішов, розпорядився ним на свій розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 900 грн.

16.03.2018 року, приблизно о 09 годині, знаходячись на законних підставах (орендованому житлі) у дворі будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 , діючи умисно з корисливих мотивів з метою таємного викрадення чужого майна, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, через пошкоджені вхідні дерев`яні двері проник до господарчої будівлі, звідки, таємно, повторно викрав стартер автомобілю ГАЗ-2410, вартістю 700 грн. та набір автомобільних ключей (голівки) у кількості 10 шт., вартістю 350 грн., які належать ОСОБА_9 , а всього на загальну суму 1050 грн. Відразу після цього, ОСОБА_7 з викраденим майном з місця скоєння злочину пішов, розпорядився ним на свій розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 1050 грн.

23.03.2018 року, приблизно об 11 годині, знаходячись на законних підставах (орендованому житлі) у дворі будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, через раніше пошкоджені вхідні дерев`яні двері проник до господарчої будівлі, звідки, таємно, повторно викрав деномометричний ключ «Intertool» XT-9003, призначений для затягування автомобільних болтів, вартістю 550 грн. та які належать ОСОБА_9 . Відразу після цього, ОСОБА_7 з викраденим майном з місця скоєння злочину пішов, розпорядився ним на свій розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 550 грн.

В спільній апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник вважають вирок занадто суворим. Апелянти зазначають, що суд першої інстанції у вироку не проаналізував докази та не надав їм оцінку у вироку, а лише обмежився їх перелічуванням. Суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 давав пояснення на досудовому слідстві та в суді першої інстанції, має постійне місце проживання, приймав участь в слідчих експериментах, позитивно характеризується, щиро покаявся, вчиняв дії по відшкодуванню шкоди, вів перемови з потерпілим з приводу відшкодування шкоди. Всі ці обставини, на думку апелянтів, у сукупності дають можливість призначити мінімальне покарання у вигляді штрафу або призначення покарання з іспитовим строком.
На підставі викладеного, просять змінити вирок суду першої інстанції та призначити більш м`яке покарання у вигляді штрафу або покарання з іспитовим строком.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що спільна апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, ґрунтуються на обставинах, які сторонами провадження не оспорюються, тому, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого та правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше приміщення.

Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, зазначених у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів, особу винного, який на шлях виправлення не став та в період іспитового строку знову вчинив тяжкі умисні корисливі злочини, повністю визнав себе винним у скоєнні злочинів.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття. Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, суд не встановив.

Обвинуваченому ОСОБА_7 судом було призначено покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням положень ст. 71 КК України, і підстав вважати таке покарання надто суворим, колегія суддів не вбачає.

Встановлені судом першої інстанції відомості про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, на думку колегії суддів, навіть з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі, істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів.

Покарання призначено судом з дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного) та попередження вчинення ним нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Обставини, на які послались апелянти в своїй апеляційній скарзі, як на підстави для пом`якшення призначеного покарання, частково були прийняті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання і вважати їх обставинами, що можуть бути повторно застосовані для призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, колегія суддів не вбачає. Доводи стосовно того, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, позитивно характеризується, давав пояснення на досудовому слідстві та в суді першої інстанції, приймав участь в слідчих експериментах, що, на думку апелянтів, є підставою для призначення ОСОБА_7 покарання без ізоляції від суспільства або у виді штрафу, не можуть бути визнані вагомими для пом`якшення покарання.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи надмірним для досягнення мети покарання.

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення спільної апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника по зазначених у ній доводах, а відтак і відсутності підстав для зміни судового рішення і пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

спільну апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 березня 2019 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4