Справа № 523/7374/19
Провадження 1-кп/522/1785/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про повернення обвинувального акту та прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшли обвинувальні акти по обвинуваченню ОСОБА_7 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, якому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Під час підготовчого судового засідання прокурор просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у відкритому судовому засіданні.

Адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 заперечувала щодо призначення обвинувального акту до судового розгляду, та заявила клопотання про повернення обвинувального акту, посилаючись на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Обвинувачений підтримав клопотання захисника.

Прокурор в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання захисника обвинуваченого, як незаконе та необгрунтоване.

Згідно п. 2 Постанови Верховного Суду України від 24.11.2016, проаналізувавши точний зміст положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК, а також норм, що формують інститут обвинувачення у вітчизняному кримінальному процесі, суд дійшов висновку, що згідно з зазначеною нормою закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); формулювання обвинувачення.

При цьому, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

В п. 7 вказаної Постанови Верховний Суд України зазначає, що у міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, на яке міститься посилання у заяві прокурора до Верховного Суду України, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.

Суд приходить до висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 дотримано вимог закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації.

Обставини, які, відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, викладено чітко і конкретно. Наведені у обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Доводи заяви про формальне не дотримання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке обумовлює скасування судових рішень у кримінальному провадженні.

Таким чином, доводи адвоката ОСОБА_6 , викладені у заявленому клопотанні, не є достатніми для повернення обвинувального акту прокурору.

Крім того, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до судів усіх інстанцій скеровано лист за № 223-1430/0/4-12 «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», в п. 2 якого зазначено, серед іншого, що в підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам статей 291, 292 КПК України: зокрема, якщо це документ містить положення, що суперечать одне одному; у документі наведено недопустиму натуралізацію опису злочину; він не підписаний слідчим чи не затверджений прокурором; до нього не долучено передбачені законом додатки.

Вказані підстави повернення обвинувального акту є їх виключним переліком, та жодна з них не зазначена у клопотанні захисника.

Заслухавши учасників судового розгляду, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт надійшов до суду з дотриманням правил територіальної підсудності, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст. 468-475 КПК України, немає, обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, встановлено наявність підстав для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту.

Прокурор в судовому засідання заявив клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , посилаючись на те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії передбачені п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України.

У зазначеному випадку метою застосування запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , є забезпечення виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні; вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 є те, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, тому існує необхідність запобігання спробам переховуватися від суду, а також враховуючи те, що не працевлаштований, неодружений, тобто не має міцних соціальних зв`язків.

Також враховуючи те, що ОСОБА_7 , ніде не працевлаштований, тобто не має постійного джерела доходу, обвинувачується у скоєнні особливо тяжких кримінальних правопорушень, з корисливих мотивів у зв`язку з відсутністю засобів для існування, не виключаються спроби вчинення інших кримінальних правопорушень, оскільки також є можливість усвідомлення своєї безкарності за скоєні кримінальні правопорушення.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просили обрати більш м`який запобіжний захід, звільнивши з під варти.

Заслухавши думку учасників процесу, суд вважає за необхідне обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених ст. 177 цього Кодексу, буду доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Застосування більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки ризики передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу не відпали та ОСОБА_7 перебуваючи на свободі може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, яких на теперішній час ще не було допитано, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування ОСОБА_7 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом не встановлено.
Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого, суд враховує положення ст. 9 Конституції України, та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», згідно яких тривале тримання під вартою обвинуваченого може бути виправданим у зазначеній справі, так як є специфічні ознаки суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає правило поваги до свободи особи (рішення Європейського суду «W. v/Switherlandjudgement» of 26 January 1993. SeriesAno.254-A, p.15, §30).
Керуючись гл. 18, ст.ст. 176, 177, 178, 183, 314-316, 291, 334, 342-355, 384 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

У задоволенні клопотання ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про повернення обвинувального акту відмовити.

Призначити судовий розгляд кримінального провадження на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України, в приміщенні місцевого Приморського районного суду міста Одеси (м. Одеса, вул. Балківська, № 33, зала № 222) на 14.00 год. 17 жовтня 2019 року.

В судове засідання викликати прокурора, захисника та обвинуваченого.

Клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Обрати запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, а саме до 06.12.2019 р. включно.

Визначити розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в розмірі 384200 (триста вісімдесят чотири тисячі двісті) гривень.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь який момент внести заставу. Обвинувачений звільняється з-під варти після внесення застави.
У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки строком на 2 (два) місяці, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:
1)прибувати за кожною вимогою до суду;
2)не відлучатися з місця проживання без дозволу суду;
4)повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;
5)здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Роз`яснити обвинуваченому наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до суду, без поважних причин не повідомить про причину своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом семи днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий суддя:

Судді:

07.10.2019