Номер провадження: 11-сс/813/1170/19
Номер справи місцевого суду: 500/4695/19 1-кс/500/1826/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2019 року про відмову в застосуванні до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0001354 від 24 червня 2019 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 про застосування до ОСОБА_8 підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України запобіжного заходу у виді тримання під вартою та до нього застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, на підозрюваного покладені обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КК України. Строк дії ухвали слідчого судді до 23 серпня 2019 року.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, прокурор Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що слідчий суддя безпідставно не взяв до уваги, що підозрюваний ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, з місця вчинення злочину зник, був затриманий в порядку ст.208 КПК України, є громадянином Республіки Молдова. Викладені обставини, на думку прокурора, свідчать про наявність ризику того, що підозрюваний може переховуватись від органу досудового розслідування.

Крім того, на теперішній час місцезнаходження всіх викрадених речей не встановлено, а отже ОСОБА_8 може їх знищити, або сховати, чим перешкодить кримінальному провадженню. Також прокурор вважає наявним ризик того, що підозрюваний може чинити тиск на потерпілого ОСОБА_11 та свідків, які на даний час встановлюються.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав доводи апеляційної скарги, думку захисника ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_8 , які заперечували проти її задоволення, дослідивши матеріали судового провадження за клопотанням слідчого та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Статтею 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого виконав вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та врахував їх при постановленні оскарженої ухвали.

При розгляді зазначеної апеляційної скарги, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

В рішенні «Єлоєв проти України» Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 4 статті 5 забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, а також мети, з якою застосовувалося затримання (також справа «Буткевічюс проти Литви»).

Разом з тим відповідно до п.175 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine) від 21 квітня 2011 р., заява № 42310/04 суд наголошує, що термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання

під вартою. Більше того, за відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри (див. рішення у справі «Чеботарі проти Молдови» (Cebotari v. Moldova), N 35615/06, п.48, від 13 листопада 2007 року).

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється в тому, що він 24 червня 2019 року біля 02 години 00 хвилин, більш точний час в ході досудового слідства не встановлено, разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , знаходячись біля кошари, розташованої по АДРЕСА_2 , скориставшись відсутністю сторонніх осіб, які могли б помітити та запобігти їх злочинним намірам та діям, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, діючи за попередньою змовою, заздалегідь розподіливши між собою ролі, умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, незаконно, шляхом пошкодження паркану, проникли на територію вищезазначеної кошари, звідки таємно викрали живу худобу, а саме 9 овець та 16 ягнят, після чого з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_11 матеріальний збиток на загальну суму 59000 гривень.

24 червня 2019 року ОСОБА_8 був затриманий в порядку ст.208 КПК України та на цього ж дня йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні вказаного злочину підтверджується комплексом зібраних у кримінальному провадженні доказів, а саме: протоколами огляду місця події від 24 червня 2019 року; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_11 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 , іншими доказами наявними в матеріалах кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Разом з цим, апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування вказані докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Прокурор, як на обставину, що дає підставу вважати про наявність ризику того, що підозрюваний ОСОБА_8 може вчиняти дії направленні на переховування від органу досудового розслідування посилався на те, що він обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за який йому загрожує реальне покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років.

Однак посилання прокурора на тяжкість злочину та покарання, яке загрожує підозрюваному апеляційний суд вважає недостатніми для застосування найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, шо сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що підозрюваний може незаконно впливати на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні з метою зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Разом з тим, на думку апеляційного суду, застосований до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту цілком запобігає вказаному ризику, оскільки обмежує право підозрюваного на свободу пересування під час здійснення досудового розслідування.

Прокурор не зміг надати будь-яких доказів, що ОСОБА_8 , з моменту застосування до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, здійснював такі спроби незаконно впливати свідків та потерпілого, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Під час апеляційного перегляду було встановлено, що впродовж досудового розслідування ОСОБА_8 належним чином виконує покладені на нього процесуальні обов`язки, не намагався переховуватись від органу досудового розслідування, без відома слідчого, прокурора не залишає місце свого проживання, самостійно на першу вимогу з`явився в судове засідання апеляційного суду.

Апеляційний суд враховує, що підозрюваний хоча і є громадянином іншої держави, проте має постійне місце проживання на території України за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає тривалий час та позитивно характеризується.

Крім того, відповідно до письмової заяви потерпілого ОСОБА_11 йому в повному обсязі була відшкодована матеріальна та моральна шкода завдана внаслідок вчинення злочину.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не зміг обґрунтувати, чому інші більш м`які запобіжні заходи, а ніж тримання під вартою не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які слідчий посилається у своєму клопотанні, та не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що слідчий суддя об`єктивно врахував всі обставини кримінального провадження, дані про особу підозрюваного та дійшов правильного висновку про те, що під час досудового розслідування до підозрюваного ОСОБА_8 може бути застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, а тому не вбачає підстав для її скасування.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 181, 193, 194, 309, 376, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 про застосування до ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України запобіжного заходу у виді тримання під вартою та до нього застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3