Ухвала Іменем України
11 червня 2019 року м. Київ
справа № 161/5747/18 провадження № 51-1026ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду

Волинської області від 5 вересня 2018 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 січня 2019 року,
встановив:

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 вересня 2018 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

Зазначеним вироком також засуджено ОСОБА_6 .
Постановлено стягнути із засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь потерпілої ОСОБА_7 у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 1 350 грн та моральної шкоди - 15 000 грн.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 22 січня 2019 рокувирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 23 лютого 2018 року приблизно о 10:20, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , за попередньою змовою з ОСОБА_6 , повторно, застосовуючи насильство, небезпечне для життя і здоров`я, вчинив напад на потерпілу ОСОБА_7 , заподіявши останній легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, та заволодів майном і грошима на загальну суму 4 960, 74 грн.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та порушення права на захист. Вказує на те, що висновки суду ґрунтуються на недопустимих доказах, а саме, протоколах огляду місця події, які проведенні з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Стверджує про недоведеність винуватості у вчиненні інкримінованого злочину.
Перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого переконання.
Згідно з вироком суду першої інстанції висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК підтверджуються сукупністю доказів, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив і належно оцінив.
Зокрема, винуватість ОСОБА_5 підтверджується: показаннями потерпілої ОСОБА_7 про те, що саме засуджені завдали їй удари кулаками в обличчя, голову і по тулубу та заволоділи її майном і грошима; показаннями свідка ОСОБА_8 про продаж йому мобільного телефону засудженими та залишення копії паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_5 ; даними протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_7 ; даними протоколів огляду місця події, проведеними за згодою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_8 ; даними протоколів впізнання особи та речей; висновками експертиз і письмовими доказами.
Призначене засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Доводи у касаційній скарзі захисника про те, що висновки суду ґрунтуються на недопустимих доказах та недоведеність винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, перевірялись судами першої та апеляційної інстанцій та визнані безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження.
Згідно з ч. 1 ст. 233 Кримінального процесуального кодексу України (даліКПК), ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Таким чином, законодавцем крім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі ухвали слідчого судді, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнення до житла чи іншого володіння за добровільною згодою особи, яка ним володіє.
Як убачається з копії вироку, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_8 надавали письмову добровільну згоду на проведення огляду житла та приміщень, якими вони володіють, з метою фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення. Добровільність надання таких згод забезпечувала процесуальні гарантії, які захищали право осіб висловлювати свою особисту думку при її наданні та під сумнів ніким не ставились.
Суди першої та апеляційної інстанцій, перевіряючи доводи про недопустимість як доказу протоколів огляду місця події через відсутність ухвали слідчого судді, встановили, що такі слідчі дії проведені відповідно до вимог кримінального процесуального закону, з наданням добровільної письмової згоди осіб, які володіють житлом і приміщеннями та за участю понятих. З такими висновками судів погоджується і касаційний суд.
Верховний Суд у своїх рішеннях вже неодноразово висловлював думку про те, що огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє, за умови наявності процесуальних гарантій, які захищали її здатність висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди (постановах від 1 листопада 2018 року справа №536/1048/16-к, від 14 березня 2019 року справа №341/345/16-к).
За таких обставин доводи касаційної скарги про недопустимість інших доказів, як похідних, також є неспроможними.
Не свідчать про істотне порушення кримінального процесуального кодексу і доводи касаційної скарги про невиконання судом ухвали про повторний допит потерпілої. Адже, як убачається з копій судових рішень, потерпіла ОСОБА_7 була допитана судом першої інстанції. Крім того, винуватість засуджених підтверджується також іншими доказами.
Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що у цьому провадженні було допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 .
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд належним чином перевірив доводи, зазначені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_4 , і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Касаційна скарга не містить переконливих доводів про необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження.

Із поданих до неї копій судових рішень видно, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Враховуючи викладене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду

Волинської області від 5 вересня 2018 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 січня 2019 року відносно засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3