печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суді в м. Києві скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, про зобов`язання вчинити певні дії у рамках кримінального провадження № 0001183,

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із скаргою в порядку ст. 220 КПК України, яка полягає у не розгляді клопотання від 06.09.2019, в рамках кримінального провадження № 0001183.

У поданій скарзі ОСОБА_3 просить зобов`язати уповноважену особу виконати вимоги скарги від 06.09.2019 вх. № А-7596, в рамках кримінального провадження № 0001183 в порядку ст. 220 КПК України.

В обґрунтування доводів та вимог скарги ОСОБА_3 зазначає, що ним подано клопотання від 06.09.2019 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, про результати розгляду або вирішення поданого клопотання заявник не повідомлявся.

У судове засідання особа, яка звернулася із скаргою та слідчий не з`явилися, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялися належним чином.

Правило щодо неможливості розгляду скарг за відсутності особи, що подала скаргу передбачає розгляд скарг за обов`язкової участі особи, разом з тим, враховуючи строки розгляду даної категорії скарг, слідчий суддя визнав за можливе перейти до розгляду скарги без участі особи, що подала скаргу в судовому засіданні на підставі наявних доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 306 КПК України, відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи, що слідчий, не з`явився в судове засідання, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, а відтак слідчий суддя визнав за можливе прийняти рішення по суті скарги без його участі.

Слідчий суддя, вивчивши скаргу, приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 подав до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві скаргу від 06.09.2019 вх. № А-7596, в якій просить визнати його потерпілим у кримінальному провадженні № 0001183.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 КПК України.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України.

Ініціювання стороною захисту, потерпілим проведення слідчих (розшукових) дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому ст. 220 цього Кодексу. Постанова слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій може бути оскаржена слідчому судді.

У разі повної або часткової відмови у задоволенні клопотання, виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.

У будь-якому випадку, про результати розгляду клопотання особа, яка заявила його, повідомляється.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 55 КПК України, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Згідно положень ч. 5 ст. 55 КПК України, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

За змістом цієї норми, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

У відповідності до вимог ст. 110 КПК України, постанова слідчого має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

У рішенні ЄСПЛ «Шмалько проти України» п. 33 та «Далбан проти Румунії» п. 44 визначено, що термін «потерпілий» у сенсі статті 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає особу, яка безпосередньо постраждала від дії чи бездіяльності, яка є предметом судового розгляду; при цьому порушення Конвенції може мати місце навіть за відсутності шкоди. Отже, прийняття рішення чи вжиття заходу на користь заявника в принципі не є достатнім для позбавлення останнього статусу «потерпілого», якщо державні органи не визнали порушення Конвенції, чи то безпосередньо, чи по суті, і не надали за це порушення компенсації.

Як вбачається із заяви ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення, вказує на завдання йому як моральної так і матеріальної шкоди кримінальним правопорушення.

Отже, є всі підстави вважати, що ОСОБА_3 в межах кримінального провадження повинен здобути статус потерпілої особи.

Поряд з цим, із змісту скарги ОСОБА_3 , вбачається, що скарга від 06.09.2019 не була розглянута, рішення по суті не винесено та не повідомлено заявника про результат розгляду.

Вирішуючи дану скаргу, слідчим суддею в тому числі застосовується один із основоположних принципів засад кримінального провадження як то змагальність сторін, який зводиться до того, що на сторін покладається обов`язок довести ті обставини на які вони посилаються.

Отже, приходжу до висновку про наявність факту бездіяльності, що полягає у не виконанні положень ст. 220 КПК України, а саме не вчинення належних дій стосовно розгляду клопотань.

Аналізуючи вищевказане, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність зобов`язання розглянути скаргу ОСОБА_3 від 06.09.2019 вх. А-7596, відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 220, 303, 306, 307, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:
Скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, про зобов`язання вчинити певні дії у рамках кримінального провадження № 0001183 задовольнити частково.

Зобов`язати компетентну особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві у провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 0001183 розглянути скаргу ОСОБА_3 від 06.09.2019 вх. А-7596 в порядку ст. 220 КПК України.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1