Справа № 478/1131/19 Провадження № 1-в/478/236/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 липня 2019 року. Казанківський районний суд Миколаївської області, в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника ВК 93 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Казанка в режимі відеоконференції з Казанківською виправною колонією № 93 заяву засудженого ОСОБА_5 про застосування відносно нього положень ст.81 КК України,
Вироком Малиновського районного суду м. Одеса від 26 травня 2017 року, ОСОБА_5 буловизнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31 липня 2018 року вказаний вирок суду першої інстанції залишений без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.
На підставі наряду Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 12.12.2018 року № 1.5/12284/Мл, засудженого ОСОБА_5 було направлено для подальшого відбування покарання до Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)».
15 липня 2019 року, засуджений ОСОБА_5 звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області із заявою про застосування відносно нього норм ст. 81 КК України, де просив його умовно - достроково звільнити від відбування покарання.
Ухвалою суду від 16 липня 2019 року призначено дистанційне судове засідання по розгляду заяви засудженого ОСОБА_5 та витребувано у ДУ «Казанківська виправна колонія (№ 93)» матеріали особової справи на засудженого, а також інші матеріали, які характеризують особу засудженого за період відбування покарання.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 вказану заяву підтримав, просив її задовольнити звільнивши його від відбування покарання умовно достроково.
Представник ВК 93 та прокурор проти клопотання заперечували з підстав не доведення засудженим свого виправлення.
Суд заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши матеріали особової справи та матеріали, які характеризують особу засудженого, дійшов наступного висновку.

Так, з матеріалів особової справи засудженого вбачається, що засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі Казанківська виправна колонія (№ 93).

На момент розгляду клопотання невідбута частина покарання засудженого складає 1 рік 7 місяців 17 днів.

З матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_5 судом встановлено, що перебуваючи в ДУ «ОУВП № 21», засуджений був залучений до робіт пов`язаних із створенням належних санітарно побутових умов і впорядкування місця попереднього ув`язнення.
За добру поведінку та сумлінне ставлення до праці, активну участь у проведенні ремонтних робіт та господарських робіт в установі, постановою від 27.10.2017 року № 33 засудженого ОСОБА_5 було заохочено подякою.
З 27 серпня 2018 року, засуджений відбував покарання в ДУ «Петрівська виправна колонія (№ 49)». З дослідженої судом характеристики на засудженого ОСОБА_5 , складеної 23.10.2018 року начальником відділення соціально психологічної служби та затвердженої начальником ДУ «Петрівська виправна колонія (№ 49)», вбачається, що даний засуджений не працевлаштований, до праці ставиться негативно, не вбачає суспільної необхідності в роботі, не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи та предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду та використання за призначенням. Стягнень та заохочень за час перебування в установі не має.

Відповідно до витягу з протоколу № 23 від 23.10.2018 року, засудженому ОСОБА_5 було відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, як такому, що не став на шлях виправлення.

26 жовтня 2018 року відносно засудженого ОСОБА_5 винесено постанову про накладення стягнення, через порушення умов відбування покарання (під час виходу засуджених до їдальні, його було виявлено на спальному місці з цигаркою. На зауваження не реагував).
З 10 лютого 2019 року, засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання в ДУ «Казанківська виправна колонія (№ 93)».
З наданих суду матеріалів ДУ «Казанківська виправна колонія (№ 93)» вбачається, що за час відбування покарання в установі засуджений ОСОБА_5 заохочень та стягнень не має, по прибуттю до установи був працевлаштований поваром до їдальні установи. Не завжди приділяє увагу до необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного нагляду, використання їх тільки за призначенням, допускає порушення вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Безвідповідально відноситься до виконання робіт по благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні.
Крім того, з характеристики від 24.05.2019 року відносно засудженого ОСОБА_5 вбачається часткове визнання своєї вини засудженим та не згоду з мірою покарання, яку вважає занадто суворою. Участі в програмах диференційованого виховного впливу не приймає. В колективі засуджених скритний, брехливий, стосунки підтримує із особами різної спрямованості. На заходи виховного впливу реагує посередньо, не завжди робить правильні висновки.
Згідно наданого витягу з протоколу № 13 від 24.05.2019 року, засудженому було відмовлено в УДЗ як такому, що не здатний до самокерованої право слухняної поведінки.
Враховуючи встановлені судом обставини, вирішуючи питання щодо можливого умовно дострокового звільнення засудженого ОСОБА_5 суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до осіб, що відбувають покарання, зокрема, і у виді позбавлення волі,може бути застосоване умовно дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до положень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно до вимог статті 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.

При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині.

Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання.

Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних та психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 КВК України, але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни.

Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

З огляду на наведені норми законодавства та з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що не залежно від наявності позитивних змін, які відбуваються із засудженим ОСОБА_5 , сам процес перевиховання (виправлення) такої особи не відбувся. Про наведені обставини, свідчать зокрема, характеризуючи матеріали, складені в період відбування покарання ОСОБА_5 в установах виконання покарань протягом 2018 року та першого півріччя 2019 року, за якими засуджений не визнає свою вину в повному обсязі, не згоден із призначеним покаранням, не завжди є відповідальним та уважним при виконанні дорученої роботи, допускає порушення вимог пожежної безпеки, безпеки праці, не приймає участі в заходах диференційованого виховного впливу, посередньо реагує на заходи виховного впливу тощо.
В сукупності, наведені обставини не дають підстави для висновку щодо виправлення особи. При цьому, сам по собі факт відсутності дисциплінарних стягнень у певному періоді не може бути самостійною та єдиною підставою для протилежного висновку.
З огляду на викладене, суд вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від покарання не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст.537, 539 КПК України, суд, -

П о с т а н о в и в:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від покарання - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом семи днів з моменту її проголошення через Казанківський районний суд Миколаївської області до Миколаївського апеляційного суду.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Казанківського районного суду
Миколаївської області ОСОБА_1