УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши матеріали клопотання представника власника майна адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №00000026 від 02.02.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258-5, ч. 5 ст. 191 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва надійшло клопотання представника власника майна адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту з майна, накладеного 28 березня 2019 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва.
Клопотання обгрунтовано тим, що ОСОБА_5 на електронних торгах було придбано наступне рухоме майно: спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е DAF XF 95.430, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , білого кольору та спеціалізований напівпричіп Н/ПР-самоскид-Е, марки SCHMITZ модель SKI 24, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_4 , сірого кольору;
Придбання вказаних транспортних засобів на електронних торгах підтверджується відповідними актами про електронні торги від 12.03.2019р. та від 13.03.2019р. Акт про електронні торги відповідно до п. 8 розділу 10 Порядку реалізації арештованого майна затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5 є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно. ОСОБА_5 є власником зазначеного вище майна, але він не може зареєструвати вказане майно в відповідних сервісних центрах Міністерства внутрішніх справ України, оскільки на вказане майно, яке до купівлі належало ТОВ ВКФ «КІРОС ЛТД» (код ), накладені арешти ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.03.2019р. А тому існує необхідність у скасуванні арештів, оскільки відпала потреба у застосуванні арешту і це необхідно для забезпечення реалізації права власності ОСОБА_5 на майно, яке він придбав як добросовісний набувач.

Представник власника майна у судовому засіданні підтримав вимоги клопотання та просив його задовольнити.
Слідчий у судовому засіданні щодо задоволення клопотання заперечував.
Слідчий суддя, заслухавши сторін, вивчивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про таке.
Як вбачається з матеріалів провадження, ГСУ СБ України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000026 від 02.02.2019р за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258-5, ч. 5 ст. 191 КК України.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2019р., накладено арешт на автомобіль DAF XF 95.430, державний номерний знак НОМЕР_1 та автомобіль SCHMITZ SKI 24, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Статтею 131 КПК України передбачено вичерпний перелік видів заходів забезпечення кримінального провадження,серед яких є арешт майна.

Відповідно з ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положеннями ч.2 ст. 170 КПК України визначено, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПКУ Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Відповідно до ч. 2 ст 174 КПКУ арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до п. 8 розділу 10 Порядку реалізації арештованого майна затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5 є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року ,кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (ВП),заява №31107/96,п.58, ЕСНR 1999-ІІ.) Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції»,від 22 вересня 1994 року, Series A №296-А,п.42,та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99.пп.49-62,від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статі 1 Першого Протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»,пп.69 та 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються,та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п.50, Series A №98).
Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_5 придбав майно на електронних торгах, що були проведені в межах виконавчого провадження відкритого відносно особи, що була власником цього майна до такого придбання та яка фігурує в кримінальному провадженні. Придбання майна ОСОБА_5 підтверджується актами про проведенні електронні торги, що встановлюють статус добросовісного набувача. Викладені обставини свідчать, що ризики, що стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, а саме арешту зазначеного у клопотанні майна, яке належить на праві власності ОСОБА_5 , на час розгляду клопотання про скасування арешту майна відпали, що обґрунтовано матеріалами доданими до клопотання, тоді як слідчим, прокурором не наведено додаткових доводів в обґрунтування наявних ризиків, як підстави для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у правомірну власність ОСОБА_5 належним йому майном на підставі зазначених обставин, оскільки судовим розглядом доведено, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.
У зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.03.2019 року, не вбачаючи потреби для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, а відтак клопотання представника власника майна адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна підлягає задоволенню.
Разом з цим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Отже в даному випадку враховуючи вимоги розумності та співрозмірності обмеженого права та наслідки застосованого заходу з фабулою кримінального правопорушення, яке розслідується, слід дійти висновку про необхідність скасування застосованого заходу.
Враховуючи наведене, керуючись ст. 2, 8, 9, 16, 85, 98, 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :

Клопотання представника власника майна адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №00000026 від 02.02.2019р за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258-5, ч. 5 ст. 191 КК України - задовольнити.
Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2019р., на спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е DAF XF 95.430, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , білого кольору.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2019р., на спеціалізований напівпричіп Н/ПР-самоскид-Е, марки SCHMITZ модель SKI 24, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_4 , сірого кольору.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1