Постанова
Іменем України

29 серпня 2019 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_6 ,
засуджений ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 17 липня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000631,

стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за ст. 115 ч. 1, ст. 15 ч. 3 Кримінального кодексу України (далі КК України).

1. Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджений у касаційній скарзі виклав вимогу до суду касаційної інстанції про скасування судових рішень стосовно нього із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Вимогу мотивував неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації його дій за ст. 115 ч. 1, ст. 15 ч. 3 КК України замість ст. 121 ч. 1 КК України, оскільки після заподіяння останньому тілесних ушкоджень залишив його живим, тобто реалізацію наміру на вбивство не переслідував. Зазначив, що призначене йому покарання є невідповідним внаслідок надмірної суворості як для особи, що вперше притягується до кримінальної відповідальності та добровільно частково відшкодувала завдані злочином збитки. Також наголошує на неправильному застосуванні положень ст. 72 ч. 5 КК України без врахування правового висновку Великої Палати Верховного Суду. Вказує про неправильно вирішений цивільний позов, відшкодування за яким моральної шкоди вважає завищеною, та посилається на інші порушення вимог процесуального закону, допущені судами під час судового розгляду.

2. Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
2.1 Суд першої інстанції, рішення якого оскаржується
За вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ст. 115 ч. 1, ст. 15 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 116 217 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн.
Також вирішено долю речових доказів та питання щодо процесуальних витрат на проведення експертиз.

2.2 Суд апеляційної інстанції, рішення якого оскаржується
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 17 липня 2018 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 задоволено частково. Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року стосовно засудженого ОСОБА_7 залишено без зміни.
На підставі ст. 72 ч. 5 КК України у строк відбування покарання ОСОБА_7 зараховано строк попереднього увязнення з 04 листопада 2016 року до 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього увязнення за два дні позбавлення волі, а з 20 червня 2017 року до дня набрання вироком законної сили один день попереднього увязнення за один день позбавлення волі.

2.3 Обставини у кримінальному провадженні, встановлені судами
03 листопада 2016 року приблизно о 04-ій год ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, тобто протиправне заподіяння смерті іншій особі, перебуваючи у під`їзді АДРЕСА_1 , на ґрунті ревнощів до ОСОБА_10 , умисно завдав ОСОБА_8 не менше шести ударів ножем по тулубу з правої та лівої сторін, чим заподіяв останньому тілесних ушкоджень у вигляді трьох колото-різаних ран правого підребер`я, раневі канали яких мали напрямок у глибину черевної порожнини та сліпо закінчувалися в тканині діафрагмальної поверхні печінки та в діафрагмальному синусі, трьох колото-різаних ран передньої та бокової поверхонь грудної клітки справа з раневими каналами, що мають напрямок у плевральну порожнину з ушкодженням медіастенальної плеври та нижньої долі правої легені, що супроводжувалося гострою внутрішньою плевральною правобічною кровотечею, а також невизначену досудовим розслідуванням кількість ударів ножем по всьому тілу, чим заподіяв останньому тілесних ушкоджень у вигляді різаних ран передньої черевної, грудної стінок, міжлопаткової ділянки спини, бокової поверхні шиї, бокової поверхні живота справа, передньої поверхні правої гомілки, які в сукупності згідно з висновком судово-медичної експертизи від 04 листопада 2016 року № 325 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя в момент їх заподіяння, що призвели до загрозливого для життя стану. Проте ОСОБА_7 з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, спрямованих на позбавлення життя ОСОБА_8 , які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки в момент завдання ударів ножем його злочинну діяльність було припинено мешканцем цього будинку ОСОБА_11 , який відтягнув ОСОБА_7 від ОСОБА_8 . Після чого ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину.

3. Доводи інших учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор у засіданні касаційного суду заперечував проти доводів засудженого, наведених у касаційній скарзі.

4. Джерела права й акти їх застосування
4.1 Кримінальний кодекс України
4.1.1 Стаття 4. Чинність закону про кримінальну відповідальність у часі
Частина 2. Злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

4.1.2 Стаття 5. Зворотна дія закону про кримінальну відповідальність у часі
Частина 1. Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Частина 3. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Частина 4. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

4.1.3 Стаття 72. Правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення (чинна редакція Закону від 21 червня 2017 року № 2046-VIII)
Частина 5. Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

4.1.4 Стаття 72. Правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII)
Частина 5. Зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

4.2 Кримінальний процесуальний кодекс України
4.2.1 Стаття 94. Оцінка доказів
Частина 1. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Частина 2. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

4.2.2 Стаття 370. Законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення
Частина 1. Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

4.2.3 Стаття 419. Зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Частина 2. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

5. Мотиви та висновки Верховного Суду
5.1 Межі касаційного перегляду
З урахуванням доводів, викладених у касаційній скарзі, та меж перегляду судом касаційної інстанції оскаржуваних судових рішень, установлених Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК України), розгляд провадження судом касаційної інстанції здійснено в частині перевірки за доводами засудженого дотримання судами вимог кримінального процесуального закону при ухваленні оскаржуваних судових рішень; правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації його дій за ст. 115 ч. 1, ст. 15 ч. 3 КК України замість, як вважає правильним засуджений, ст. 121 ч. 1 КК України; невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого злочину та даним про особу через суворість; правильності застосування положень ст. 72 ч. 5 КК України при зарахуванні строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання; правильності вирішення заявленого цивільного позову в частині визначення розміру відшкодування завданої моральної шкоди, який вважає завищеним.

5.2 Щодо порушень вимог процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність
5.2.1 Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч. 1, ст. 15 ч. 3 КК України, підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду в суді першої інстанції, а також оцінено судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України [4.2.1].

Висновок про винуватість зроблено на підставі показань потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також письмових матеріалів провадження, зокрема даних, що містяться у протоколах огляду місця події, протоколі за наслідками проведення слідчого експерименту, висновках експертиз тощо [4.1.1, 4.1.2].

Правдивість та об`єктивність показань потерпілого, свідків, які були допитані судом, не викликали сумнівів, оскільки ці докази підтверджено сукупністю інших безпосередньо досліджених під час судового розгляду письмових доказів.

Суд, дослідивши всі обставини у цьому кримінальному провадженні, дійшов правильного висновку, що вина ОСОБА_7 в інкримінованому йому незакінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_8 знайшла своє підтвердження під час судового розгляду і доведена поза розумним сумнівом.

Суд першої інстанції під час судового розгляду детально перевірив доводи захисника, який не погоджувався із кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ст. 115 ч. 1, ст. 15 ч. 3 КК України та наголошував на наявності в його діях складу злочину, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, що були спростовані, враховуючи таке.

За сталою судовою практикою, яка не викликає критики, передбачається, що замах на вбивство може бути вчинено лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, тобто коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Таким чином, якщо такий умисел не встановлено або особа діяла з неконкретизованим умислом, то такі дії належить кваліфікувати за наслідками, що фактично настали.

Суд оцінив докази, що мали значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу винного, зокрема те, що ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин завдав численних ударів ножем у життєво важливі органи (по тулубу з правої та лівої сторін), а також невизначену досудовим розслідуванням кількість ударів ножем по всьому тілу, чим заподіяв потерпілому тілесних ушкоджень у вигляді різаних ран передньої черевної, грудної стінок, міжлопаткової ділянки спини, бокової поверхні шиї, бокової поверхні живота справа, передньої поверхні правої гомілки тощо. Не залишив поза увагою суд і поведінку ОСОБА_7 після заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень у життєво важливі органи, оскільки він залишив останнього у безпорадному стані, наказуючи йому не кричати, та не викликав швидкої медичної допомоги.

Отже, вибір знаряддя злочину, яким заподіяно тілесні ушкодження, їх кількість, характер і локалізація, а саме в ділянку життєво важливих органів, беззаперечно свідчить про спрямованість умислу ОСОБА_7 на позбавлення життя ОСОБА_8 .

Касаційний суд не має повноважень на перевірку доводів, наведених у касаційній скарзі, у частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, а виходить з обставин, установлених судами.

Отже, за встановлених судом фактичних обставин провадження дії ОСОБА_7 за ст. 115 ч. 1, ст. 15 ч. 3 КК України кваліфіковано правильно. Підстав для зміни судових рішень у частині перекваліфікації його дій на ст. 121 ч. 1 КК України Суд не вбачає.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону, доводи засудженого і його захисника в апеляційних скаргах, зокрема й про оспорювання правильності кваліфікації дій засудженого, перевірено повною мірою та спростовано з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення [4.2.3].

5.2.2 Суд вважає безпідставними твердження, викладені в касаційній скарзі засудженого, щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого злочину та даним про особу через суворість з огляду на таке.

Суд, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених у ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання, призначив покарання у межах, установлених у санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Так, злочин, вчинений ОСОБА_7 , передбачений ст. 115 ч. 1, ст. 15 ч. 3 КК України, відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких.

Що стосується даних про особу винного, то судом враховано всю сукупність обставин, що його характеризують, зокрема те, що до кримінальної відповідальності він притягується вперше, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, які помякшують покарання, судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину з особливою жорстокістю.

Отже, врахувавши наведене, а також наслідки вчиненого злочину та поведінку й оцінку скоєного ОСОБА_7 , відсутність критики й співчуття до потерпілого, невизнання вини, часткове відшкодування заподіяної шкоди у незначному розмірі, позицію прокурора, думку потерпілого та його представника, які наполягали на необхідності призначення суворого покарання, суд призначив покарання у межах санкції частини статті, що є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів.

Підстав стверджувати, що призначене ОСОБА_7 покарання є невідповідним тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу через суворість, Суд не вбачає. Також у касаційній скарзі не наведено обставин, які були б не враховані судом при призначенні покарання та могли б бути підставами до помякшення покарання Судом.

5.2.3 Суд вважає безпідставними твердження, наведені в касаційній скарзі засудженого, щодо неправильно вирішеного цивільного позову в частині розміру відшкодування завданої моральної шкоди, який, на його думку, є завищеним.

Відповідно до ст. 23 ч. 2 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) моральна шкода, крім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодження здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як підстави для відшкодування заподіяної моральної шкоди правильно взято те, що потерпілий зазнав значної моральної шкоди, яка виразилась у фізичному болю, емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Тілесні ушкодження і досі дають про себе знати, що проявляється у значному болі. У результаті завдання ножових поранень потерпілий отримав психологічну травму.

Так, згідно з висновком судово-медичної експертизи від 04 листопада 2016 року № 325 потерпілому внаслідок завданих ОСОБА_7 не менше шести ударів ножем по тулубу з правої та лівої сторін заподіяно тілесних ушкоджень у вигляді трьох колото-різаних ран правого підребер`я, раневі канали яких мали напрямок у глибину черевної порожнини та сліпо закінчувалися в тканині діафрагмальної поверхні печінки та в діафрагмальному синусі, трьох колото-різаних ран передньої та бокової поверхонь грудної клітки справа з раневими каналами, що мають напрямок у плевральну порожнину з ушкодженням медіастенальної плеври та нижньої долі правої легені, що супроводжувалося гострою внутрішньо плевральною правобічною кровотечею, а також внаслідок невизначеної кількості ударів ножем по всьому тілу тілесних ушкоджень у вигляді різаних ран передньої черевної, грудної стінок, міжлопаткової ділянки спини, бокової поверхні шиї, бокової поверхні живота справа, передньої поверхні правої гомілки, які в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя в момент їх заподіяння, що призвели до загрозливого для життя стану.

Таким чином, рішення щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілого та розміру стягнутої моральної шкоди відповідає вимогам ст. 1167 ЦК України, узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру і обсягу моральних страждань потерпілого за наслідками отриманих ним травм, фізичних і моральних страждань.

З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції.
Підстав вважати його необґрунтовано завищеним Суд не вбачає.

5.2.4 Разом з тим, доводи у касаційній скарзі засудженого щодо неправильного застосування положень ст. 72 ч. 5 КК України апеляційним судом є обґрунтованими з огляду на таке.

Так, апеляційний суд, застосувавши у цьому кримінальному провадженні такий розрахунок попереднього увязнення, як один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі лише до 20 червня 2017 року[4.1.3], свого рішення жодним чином не мотивував, порушивши вимоги процесуального закону [4.2.2].

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 серпня 2018 року зробила правовий висновок щодо застосування вказаних положень кримінального закону, з яким погоджується колегія суддів.

Відповідно до зазначеного правового висновку зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання є кримінально-правовим наслідком діяння в розумінні ст. 4 ч. 2 КК України, який впливає на становище особи за ст. 5 КК України (поліпшує або погіршує його); Закон України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином поліпшує становище особи в розумінні ст. 5 КК України, оскільки передбачає коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; Закон України від 21 червня 2017 року № 2046-VIII є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином погіршує становище особи в розумінні ст. 5 КК України, оскільки вводить (повертає) коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі; вирішуючи питання про те, якою редакцією ст. 72 ч. 5 КК України належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою діяння, як це визначено в частинах 2 і 3 ст. 4 КК України, тобто застосовувати правила дії у часі закону України про кримінальну відповідальність, а не правила дії у часі кримінального процесуального закону.

ОСОБА_7 вчинив злочин 03 листопада 2016 року, тобто на час дії Закону № 838-VIII. Строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 тривав з 04 листопада 2016 року до 17 липня 2018 року, а тому до засудженого не можуть бути застосовані положення Закону № 2046-VIII як закону про кримінальну відповідальність, який іншим чином погіршує становище особи в розумінні ст. 5 КК України, оскільки вводить (повертає) коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Таким чином, весь вказаний строк попереднього ув`язнення у цьому провадженні від дня затримання до набрання вироком законної сили має бути зарахований до строку відбування покарання ОСОБА_7 за таким розрахунком, що одному дню попереднього ув`язнення відповідають два дні позбавлення волі.

З огляду на викладене касаційна скарга засудженого в цій частині підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду зміні.

Інші порушення вимог кримінального процесуального закону, на які посилається у касаційній скарзі засуджений, не є істотними, а тому не можуть бути підставами до скасування оскаржуваних ОСОБА_7 судових рішень.

Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року стосовно засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни.
Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 17 липня 2018 року стосовно засудженого ОСОБА_7 змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання.

На підставі ст. 72 ч. 5 КК України (в редакції закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 04 листопада 2016 року до 17 липня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3