Постанова

Іменем України
22 серпня 2019 року

м. Київ
справа № 743/344/17

провадження № 51-655 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представників цивільного відповідача
ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника цивільного відповідача ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» в особі директора ОСОБА_6 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000399, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2018 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задоволено.
Постановлено стягнути з ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» на користь ОСОБА_10 250 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Постановлено стягнути з ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» на користь ОСОБА_11 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 11 вересня 2015 року близько 23:20, керуючи технічно справним автомобілем МАЗ 544008 д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом МАЗ д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись по автодорозі «Київ-Чернігів-Нові Яриловичі» у напрямку с. Нові Яриловичі, на ділянці дороги 192 км + 200 м, порушуючи п. 2.36, п. 12.3 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які рухались у попутному напрямку біля правого краю проїжджої частини. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 отримала тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер у лікувальному закладі.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» залишено без задоволення, апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 задоволено частково. Звільнено ОСОБА_9 від відбування основного та додаткового покарання на підставі п. п. «г», «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року.
У решті вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник цивільного відповідача ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» в особі директора ОСОБА_6 просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду та відмовити у задоволенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_10 . На обґрунтування своїх вимог зазначає, що цивільного відповідача не було повідомлено про закінчення досудового розслідування, чим порушено його право на своєчасне надання доводів та заперечення по суті позовних вимог. Наголошує, що потерпіла ОСОБА_10 у період часу з 2011 по 2017 роки навчалась в Національному авіаційному університеті та проживала у гуртожитку університету, який розташований у м. Києві, працювала на фірмі «Пілот» у м. Києві, таким чином не могла проживати однією сім`єю із загиблим ОСОБА_13 , а тому у суду були відсутні підстави стягувати моральну шкоду на її користь. Крім того вказує, що матеріали кримінального провадження не містять висновків лікарів щодо ступеню тяжкості заподіяних ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, відомостей, що підтверджують встановлення їй 2-ї групи інвалідності, а також доказів, які б доводили обсяг та розмір заподіяної моральної шкоди. За таких обставин, на думку представника цивільного відповідача, вирок місцевого суду в частині розв`язання цивільного позову не можна вважати обґрунтованим. Зазначає, що апеляційний суд належної оцінки вказаним порушенням не надав, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
У письмових запереченнях на касаційну скаргу представника цивільного відповідача потерпіла ОСОБА_10 , вказуючи про її необґрунтованість, просить таку скаргу залишити без задоволення.
У судовому засіданні представники цивільного відповідача повністю підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити, прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги представника цивільного відповідача, просила судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Доведеність винуватості та кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України, вид та розмір призначеного покарання, а також звільнення засудженого від відбування такого покарання у касаційній скарзі представником цивільного відповідача не оспорюються, а тому судом касаційної інстанції не перевіряються.
Що стосується доводів касаційної скарги про неповідомлення цивільного відповідача про закінчення досудового розслідування, що, на його думку, є підставою залишити цивільні позови без розгляду та вважати докази у кримінальному провадженні недопустимими, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Цивільні позови потерпілими були заявлені як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду, при цьому зміст таких позовних заяв є тотожним. Посилання про порушення права своєчасно подавати доводи та заперечення по суті позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки представник цивільного відповідача був учасником кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, та мав можливість повністю реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст. ст. 6263 КПК України.
За таких обставин, на думку колегії суддів, доводи касаційної скарги представника цивільного відповідача у цій частині є непереконливими.
При цьому, на переконання колегії суддів, неспроможними є доводи представника цивільного відповідача про відсутність заключень лікарів щодо тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_12 , відомостей, що підтверджують встановлення їй 2-ї групи інвалідності, а також доказів, які б доводили обсяг та розмір заподіяної моральної шкоди.
Так, в матеріалах кримінального провадження знаходиться висновок судово-медичної експертизи № 1148 від 02 грудня 2015 року (а. с. 142-147 т. 2), складений лікарем судово-медичним експертом ОСОБА_14 , із стажем роботи за фахом «судово-медична експертиза» з 1991 року, вищої атестаційної категорії, 3-го кваліфікаційного класу судового експерта.
Відповідно до вказаного висновку, за результатом експертного дослідження потерпілої ОСОБА_12 судовий експерт дійшов до заключення, що в результаті одного травматичного процесу в умовах дорожньо-транспортної пригоди за ознакою небезпеки для життя відповідно до п. 2.1.1а, 2.1.2, 2.1.3бв «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» отримані переломи склепіння черепу, множинні переломи ребер, ключиці, забій головного мозку, забійні рани грудної клітки, розрив зв`язок правого колінного суглобу, численні садна та рвані рани відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.
Зазначений висновок експерта визнано судом належним та допустимим доказом, покладено в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 , та у колегії суддів не викликає сумнівів щодо достовірності ступеня тяжкості отриманих потерпілою тілесних ушкоджень та взагалі наявності у останньої таких ушкоджень про що, зокрема, посилається представник цивільного позивача у своїй касаційній скарзі.
Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи представника цивільного відповідача щодо безпідставності задоволення цивільного позову в частині стягнення з ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» на користь потерпілих моральної шкоди.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинили суспільно небезпечне діяння.
Вироком суду першої інстанції встановлено, що внаслідок порушення ОСОБА_9 правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, зокрема, у результаті чого ОСОБА_13 помер, а отже завдано шкоди цим кримінальним правопорушенням.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_12 на досудовому розслідуванні заявлено цивільні позови до засудженого ОСОБА_9 та ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО». Під час судового розгляду потерпілі повністю підтримали свої позовні вимоги, що підтверджується аудіозаписом судового засідання та даними журналу судового засідання.
У пункті 7 ч. 1 ст. 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.
Крім того, відповідно до ст. 374 КПК України в мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються, серед іншого, підстави для задоволення цивільного позову або відмови в ньому, залишення його без розгляду, а в резолютивній частині рішення про цивільний позов.
Тобто, при вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер правовідносин, що склалися між учасниками, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Цих вимог закону при вирішенні цивільних позовів потерпілих у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 місцевим та апеляційним судами повністю дотримано.
Вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру заподіяної моральної шкоди, місцевий суд виходив із того, що діями ОСОБА_9 потерпілим було заподіяно значних душевних страждань та непоправних наслідків.
У мотивувальній частині вироку судом першої інстанції зазначено, що потерпіла ОСОБА_10 є рідною сестрою загиблого ОСОБА_13 , проживала разом з ним та вела спільне господарство. На час навчання працювала на фірмі «Пілот» та тимчасово проживала у гуртожитку Національного авіаційного університету в місті Києві, що не суперечить праву особи мати декілька місць проживання. При цьому суд дійшов висновку про обґрунтованість розміру позовних вимог.
Крім того, місцевий суд визнав таким, що узгоджується із положеннями ст. 1168 ЦК України цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 . При цьому зазначив, що розмір позовних вимог відповідає її моральним стражданням, враховуючи, що отримані травми внаслідок дорожньо-транспортної пригоди спричинили значні зміни у її житті.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Статтею 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Крім того, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на викладене, на думку колегії суддів, вирок суду щодо задоволення цивільного позову потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_12 та стягнення моральної шкоди із ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу моральних страждань потерпілих.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури,повністю погодився із висновками щодо обґрунтованості підстав для задоволення цивільних позовів та розміру позовних вимог.
При цьому апеляційний суд зазначив, що потерпіла ОСОБА_10 мала тимчасову реєстрацію в гуртожитку Національного авіаційного університету, оскільки тимчасово проживала у ньому лише на період навчання, про що потерпіла підтвердила у судовому засіданні. Крім того, відповідно до довідки виконкому Ріпкинської селищної ради від 16 листопада 2017 року № 3963 потерпіла ОСОБА_10 проживала разом із братом ОСОБА_13 однією сім`єю та вели спільне господарство, оскільки після смерті батьків вони не мали інших близьких родичів.
Також, суд апеляційної інстанції вказав, що місцевим судом правильно враховані всі обставини кримінального провадження, характер та обсяг душевних і психічних страждань потерпілої ОСОБА_12 , тяжкість вимушених змін у її житті та відновлення попереднього стану.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку, з чим погоджується колегія суддів, що унаслідок втрати близької людини потерпілою ОСОБА_10 та непоправним ушкодженням здоров`я потерпілої ОСОБА_12 , кримінальним правопорушенням безспірно завдано моральну шкоду, яка підлягає стягненню на їх користь.
Таким чином, апеляційний суд ретельно перевірив доводи скарги представника цивільного відповідача, надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких таку апеляційну скаргу залишив без задоволення. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
З огляду на вищевикладене та враховуючи, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу представника цивільного відповідача ТОВ «ВЕЛЕС-ТРАНСАВТО» в особі директора ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3