Справа № 742/1273/18
Провадження № 1-кп/750/470/19
У Х В А Л А

09 грудня 2019 року колегія суддів Деснянського районного суду м. Чернігова у складі:

головуючого-судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, обвинувальний акт відносно якого надійшов з Прилуцької місцевої прокуратури та внесений в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000249 від 22 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А :

15 листопада 2019 року з Чернігівського апеляційного суду до Деснянського районного суду м. Чернігова на новий судовий розгляд надійшло кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просила призначити кримінальне провадження до судового розгляду. Захисник заявив клопотання, підтримане обвинуваченим, про повернення обвинувального акту прокурору, як такого, що не відповідає вимогам КПК України. В обґрунтування клопотання захисник зазначив, що у обвинувальному акті вказано, що обвинувачений наніс потерпілому один удар ножем у шию та один удар у грудну клітку і ці обидва тілесні ушкодження кваліфіковані як тяжкі, хоча згідно висновку медичного експерта перший удар у шию кваліфікований як легке тілесне ушкодження. Крім того, у обвинувальному акті відсутня інформація про наявність на утриманні у обвинуваченого неповнолітніх дітей та матері-інваліда 3-ї групи.

Заслухавши учасників підготовчого судового засідання та перевіривши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 3 п. 3 ст. 314 КПК України, обвинувальний акт має відповідати вимогам закону, а в разі невідповідності підлягає поверненню прокурору.

Вимоги до обвинувального акту регламентовані ст. 291 КПК України, однак обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 не відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Зокрема, згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом. Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт.

Пунктом 5 та 7 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України з зазначенням встановленого відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

При цьому, обвинувачення має бути викладено чітко і конкретно, в ньому має бути виписана як об`єктивна, так і суб`єктивна сторона злочину.

Відсутність в обвинувальному акті чіткого формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що безумовно порушує право особи на захист, а як наслідок, слугує у подальшому беззаперечною підставою для скасування вироку суду.

Зокрема, вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2019 року щодо ОСОБА_7 апеляційним судом було скасовано у зв`язку з тим, що місцевим судом у порушення вимог ст. 374 КПК України допущено істотні суперечності при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним. Тобто, апеляційний суд зазначив, що місцевий суд у вироку фактично описав вчинення ОСОБА_7 незакінченого замаху на вбивство, в той час як обвинувачення останньому пред`явлено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 , затвердженому прокурором Прилуцької місцевої прокуратури зазначено наступне:
«Своїми умисними діями, які виразилися в закінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 , особою, яка з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України».

Таким чином, кваліфікуючи дії обвинуваченого як закінчений замах на вбивство, орган досудового розслідування допустився двоякого визначення поняття замаху, а саме, кваліфікував дії як закінчений замах на злочин, а мотивував ці дії як незакінчений замах. Зазначене свідчить про те, що обвинувальний акт містить ті ж самі розбіжності у формулюванні об`єктивної сторони злочину, що і стали підставою до скасування попереднього вироку суду.
За вказаних обставин суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення є неконкретне, що позбавляє як обвинуваченого належним чином здійснювати свій захист, так і суд можливості надати правову оцінку конкретним фактам, які не містять чіткої правової кваліфікації, у зв`язку з чим обвинувальний акт не відповідає вимогам закону та разом з додатками до нього підлягає поверненню до Прилуцької місцевої прокуратури.

Колегія суддів не вважає, що клопотання захисника про відсутність у обвинувальному акті визначення тяжкості кожного з тілесних ушкоджень окремо, а також інформації про наявність на утриманні у обвинуваченого дітей та матері-інваліда 3-ї групи є окремою підставою до повернення прокурору обвинувального акту, оскільки такі дані на стадії підготовчого судового засідання судом не перевірялися, однак, у разі дійсності таких обставин, звертає увагу на слушність зауваження захисника в частині того, що згідно висновку експерта удар ножем у ліву частину шиї належить до категорії легкого тілесного ушкодження, а в ліву бічну частину грудної клітки до тяжкого тілесного ушкодження, хоча зі змісту обвинувального акту обидва тілесних ушкодження кваліфіковані як тяжкі.

Крім того, прокурор подала письмове клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , який спливає 04 січня 2020 року, обґрунтовуючи клопотання тим, що ризики, які були підставою до застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу, на даний час не змінилися і продовжують існувати.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник не заперечували проти задоволення клопотання.

Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у якому обвинуваченому оголошено підозру, з огляду на наявність та продовження існування заявлених у клопотанні прокурора ризиків, які обґрунтовують тримання обвинуваченого під вартою та не зменшилися, а саме, можливості ухилятися від суду, впливу на свідків та потерпілого, колегія суддів приходить до висновку про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 . При цьому колегія суддів вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам.

Керуючись ст. ст. 291, 314 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Обвинувальний акт з додатками щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, повернути до Прилуцької місцевої прокуратури як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 06 лютого 2020 року.

На ухвалу протягом семи днів може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Чернігова.

Головуючий: суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3