Справа № 347/99/18
Провадження № 11-кп/4808/133/19
Категорія ч.1 ст.121 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000329 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_10 та його представника адвоката ОСОБА_11 , адвоката ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури ОСОБА_12 на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, пенсіонера, депутатом не являється, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Керуючись ст.75 КК України, ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки.

Відповідно до вимог ст.76 КК України, покладено на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи ; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання залишено обвинуваченому без зміни до вступу вироку в законну силу.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 20 000 (двадцять тисяч) грн. моральної шкоди.

Вирішено питання про речові докази в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

15.09.2017 року близько 17.00 год., ОСОБА_8 , перебуваючи на земельній ділянці відкритої території, яка розташована в урочищі «Гаджин» в с. Химчин, Косівського району під час словесної суперечки із ОСОБА_10 , жителем с. Химчин Косівського району, яка відбулась на ґрунті особистих довготривалих неприязних відносин, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, з метою спричинення умисних тілесних ушкоджень, передбачаючи настання тяжких наслідків, умисно наніс удар металевим наконечником коси в ділянку лівого ліктьового суглобу ОСОБА_10 , внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження. Своїми умисними діями ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді різаної рани лівого ліктьового суглобу із повним пересіченням серединного нерва, ушкодженням плечової артерії, яка ускладнилась розвитком геморагічного шоку першого ступеня, яка спричинена від ріжучої дії, про, що свідчить форма рани, переважання довжини рани над її глибиною, рівні краї гострі кінці рани, які, відповідно до висновку експерта Косівського міжрайонного відділення Івано-Франківського обласного бюро судово-медичної експертизи від 08.11.2017 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент їх заподіяння.

В апеляційних скаргах:

- потерпілий ОСОБА_10 вважає вирок Косівського районного суду від 15 січня 2019 року незаконним і таким, що підлягає до скасування повністю, з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішення, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, вважає, що не відповідають дійсності такі висновки суду:

- про часткове визнання вини обвинуваченим, оскільки ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечив свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та пояснив, що тілесні ушкодження потерпілому заподіяв з необережності, захищаючись від нападу останнього;

- про відшкодування потерпілому завданих матеріальних збитків, оскільки збитки взагалі не відшкодовано. Так, в мотивувальній частині вироку суд стверджує, що в рахунок відшкодування матеріальної шкоди на депозитний рахунок суду обвинувачений вніс 19000 грн., але про те, як саме суд розпорядився цим депозитом в резолютивній частині вироку не зазначено.

При цьому, вказує, що суд не вирішив його цивільний позов, а присудження в його користь 20000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди вважає таким, що не відповідає принципам розумності та справедливості, оскільки ОСОБА_8 йому заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, в результаті чого він став інвалідом 2-ої групи.

Крім того, вважає, що звільнення ОСОБА_8 , який вчинив умисний тяжкий злочин проти життя і здоров`я особи, від відбування покарання з випробуванням, є неправильним застосуванням кримінального закону та свідчить про м`якість покарання. Вважає, що ОСОБА_8 належних висновків не зробив і на переконання потерпілого, може вчинити нові тяжчі злочини, оскільки обвинувачений взагалі не покаявся у вчиненому, не вибачився перед потерпілим за його скалічення та намагався переконати суд у тому, що потерпілий сам заподіяв собі тілесне ушкодження, бо впав на металевий наконечник коси, який він тримав у своїх руках.

Просить скасувати вирок Косівського районного суду від 15 січня 2019 року щодо ОСОБА_8 та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому максимальне покарання у межах санкції цієї статті без застосування ст.75 КК України. Заявлений потерпілим ОСОБА_10 цивільний позов до ОСОБА_8 задоволити повністю.

- представник потерпілого адвокат ОСОБА_11 , вважає вирок Косівського районного суду від 15 січня 2019 року щодо ОСОБА_8 незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому просить його скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому максимальне покарання у межах санкції цієї статті без застосування ст.75 КК України; цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_8 задоволити повністю. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, представник потерпілого посилається на аналогічні доводи, вказані в апеляційній скарзі потерпілого.

- захисник адвокат ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , вважає вирок суду таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду викладені у судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Вважає висновки суду про наявність в обвинуваченого ОСОБА_8 умислу на спричинення потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, що становлять склад злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, - суперечливими та такими, що не відповідають положенням ч.3 ст.373 КПК України, оскільки ґрунтуються виключно на припущеннях.

Вказує, що покази потерпілого, дані ним на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду є непослідовними та суперечливими, зокрема в частині невживання ним в день події спиртних напоїв та заперечення нанесення ним удару ОСОБА_8 по обличчю. Стверджує, що покази потерпілого ОСОБА_10 були спростовані показами свідка ОСОБА_13 та результатами токсикологічного дослідження за №1954 від 19.09.2017 з медичної карти стаціонарного хворого Косівської ЦРЛ за №7144, згідно яких ОСОБА_10 під час отримання тілесних ушкоджень перебував у стані алкогольного сп`яніння; свідка ОСОБА_14 та слідчого ОСОБА_15 , які підтвердили, що ініціатором конфлікту був саме потерпілий ОСОБА_10 та необережне поводження з косою ОСОБА_8 ; свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які були допитані судом за клопотанням сторони потерпілого, які підтвердили, що ОСОБА_8 надав першочергову невідкладну допомогу потерпілому ОСОБА_10 , перев`язавши паском йому руку. Неналежними доказами вважає покази ОСОБА_20 та ОСОБА_21 (брата та батька потерпілого), оскільки між ними та потерпілим ОСОБА_10 існують родинні відносини.

Вважає, що покази вказаних свідків підтверджують відсутність умислу на вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та свідчать про необережність дій обвинуваченого спровокованого потерпілим, однак суд належної правової оцінки цим показам не надав.

При цьому, захисник посилається на недопустимість таких доказів:

- протоколу огляду місця події від 15 вересня 2017 року, оскільки огляд проведено до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 до ЄРДР (16 вересня 2017 року), що не допускається відповідно до ч.3 ст.214 КПК України. Крім того, вважає недопустимим протокол з тих підстав, що при огляді стежки виявлено речовину темно бурого кольору із згустками, що нагадує кров, проте цю речовину не було вилучено для направлення її на дослідження та встановлення приналежності конкретній особі.

- протокол огляду предметів металевого наконечника коси, на якому виявлено залишки бурого кольору схожих на кров, оскільки ці залишки не були вилучені та направлені на дослідження;

Вважає неналежним доказом - висновок експерта №156 від 08.11.2017 про встановлення ступені тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого, оскільки у ньому зазначено (в обставинах справи) про те, що невідома особа умисно спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_10 , а також у зв`язку з ти, що експертиза проведена на підставі тільки медичних карток стаціонарного хворого Косівської ЦРЛ, Івано-Франківської ОКЛ та пояснень свідка лікаря-хірурга Косівської ЦРЛ, а матеріали кримінального провадження для ознайомлення судмедексперту не надавалися, про що підтвердив у судовому засіданні судмедексперт ОСОБА_22 . Крім того, вважає висновок неналежним доказом з тих підстав, що експертиза проведена без предмета, яким було спричинено тілесні ушкодження потерпілому.

Вказує, що його підзахисний не визнає вимоги позовної заяви потерпілого про відшкодування моральної шкоди, оскільки такої не заподіяв, що доведено й під час судового розгляду кримінального провадження.

Просить вирок Косівського районного суду від 15 січня 2019 року змінити. Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.1 ст.121 КК України на ст.128 КК України та призначити відповідне покарання.

- прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції прокурор Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури ОСОБА_12 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій засудженого ОСОБА_8 , вважає вирок суду таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування апеляційних доводів прокурор послався на те, що призначене ОСОБА_8 покарання не є достатнім для його виправлення та не відповідає меті покарання. Прокурор вважав, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд недостатньо врахував ступінь тяжкості скоєного діяння, його наслідки та обставини вчинення кримінального правопорушення. Крім того, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку застосування ст.75 КК України, що суперечить загальним принципам застосування інституту відповідальності особи за скоєне протиправне діяння.

Просить скасувати вирок Косівського районного суду від 15 січня 2019 року щодо ОСОБА_8 . Постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

Під час апеляційного розгляду:

- потерпілий ОСОБА_10 та його представник адвокат ОСОБА_11 підтримали вимоги поданих ними апеляційних скарг та просили їх задовольнити, не заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали вимоги поданої апеляційної скарги, просили її задоволити. Просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, потерпілого та його представника;

- прокурор підтримав вимоги поданої ним апеляційної скарги, просив її задовольнити, не заперечив проти задоволення апеляційної скарги потерпілого та його представника, в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого просив відмовити.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілого та його представника підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні апеляційних скарг захисника обвинуваченого та прокурора необхідно відмовити, з таких підстав.

Колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК України, оскільки ухвалений компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінально-процесуальним законом, на підставі об`єктивно встановлених обставин, які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням з врахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спрямовані на уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності, доводи захисника про те, що у діях обвинуваченого ОСОБА_8 відсутній склад злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого в умисному спричиненні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, за обставин наведених у вироку, повністю підтверджується сукупністю доказів, які були дослідженні в судовому засіданні і яким судом першої інстанції була надана належна правова оцінка.

Так, доводи захисника обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який пояснив, що обвинувачений ОСОБА_8 , умисно наніс йому удар металевою частиною по лівій руці.

В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_10 повністю підтвердив показання, надані ним в суді першої інстанції та в категоричній формі стверджував, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 носили навмисний характер і останній свідомо наніс йому удар металевою частиною коси по лівій руці, внаслідок чого йому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження.

Вказані показання потерпілого повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 та ОСОБА_20 , які хоча і не були безпосередніми очевидцями вчиненого злочину, однак надали показання щодо обставин, які відбувались вже після вчинення кримінального правопорушення стосовно наслідків злочину та загального стану потерпілого.

Судом, при розгляді кримінального провадження були ретельно перевіренні й інші письмові докази, якими підтверджується вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Зокрема, відповідно до протоколу огляду місця події від 15.09.2017 року з фототаблицею (а.с.161-166 Т.1) місцем події, де відбувся конфлікт між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 є лісопосадка, що в с. Хімчин, Косівського району, де на стежці, на ґрунтовому покритті виявлено речовину темно-бурого кольору із згустками, схожими на кров.

Даними протоколу огляду місця події від 15.09.2017 року (а.с.170-171 Т.1), в якому відображено місце виявлення та вилучення у жительки с. Хімчин ОСОБА_14 коси, якою були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_10 .

Відповідно до протоколу огляду предмета із фототаблицею від 16.09.2017 року, предметом огляду є металевий наконечник коси (а.с.167-169 Т1).

Протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицею від 25.11.2017 року (а.с.179-192 Т.1) та протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицею від 15.12.2017 року (а.с.213-235 Т.1), в яких відображено відтворення обстановки та обставин події на місці, з участю обвинуваченого та потерпілого, тобто повторно перевірено і уточнено обставини кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на висновок судово-медичної експертизи № 156 розпочатої 23.10.2017 року (а.с.177-178), відповідно до якої у гр. ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження: різана рана лівого ліктьового суглоба із повним пересіченням серединного нерва, ушкодженням плечової артерії, яка ускладнилась розвитком геморагічного шоку 1 ступеня, що викликало необхідність проведення оперативних втручань: катетеризація центральної вени та первинна хірургічна обробка рани, від 15.09.2017 року, які проведено в Косівській ЦРЛ та плечо-плечове авто венозне протезування і шов серединного нерва лівої верхньої кінцівки (протокол операції № номер не вказаний, від 15-16.09.2017 року, яку проведено в Івано-Франківській обласній клінічній лікарні), яка спричинена від ріжучої дії, про що свідчить форма рани, переважання довжини рани над її глибиною, рівні краї гострі, кінці рани, може відповідати терміну вказаному у постанові та згідно наказу № 6 від 17.01.1995 року Міністерства охорони здоров`я України, пункту 2.1.3.к). Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляції адвоката ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно визнання вищевказаних доказів недопустимими, оскільки вказані докази отримано у встановленому законом порядку, вони повністю узгоджуються між собою та містять достатні фактичні дані, які дозволяють повно та всебічно встановити обставини вчиненого злочину.

Вказані докази повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_10 в частині місця та часу злочину, характеру застосованого до потерпілого насильства, локалізації пошкодження, знаряддя злочину та його наслідків.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту показань обвинуваченого ОСОБА_8 вбачається, що він не заперечує проти того, що дійсно 15.09.2017 року, близько 17.00 год., він, перебуваючи на земельній ділянці, яка розташована в урочищі «Гаджин» в с. Химчин, Косівського району спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді різаної рани лівого ліктьового суглобу, однак вказує на те, що вказані тілесні ушкодження були заподіяні з необережності внаслідок падіння потерпілого на косу, гостру частину якої він повинен був обгорнути ганчіркою.

Разом з тим, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 щодо відсуності умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень повністю спростовуються показаннями потерпілого, який в категоричній формі стверджує, що вказані дії обвинуваченого носили навмисний характер. Крім того, зі змісту роз`яснень, які були надані в суді першої інстанції експертом ОСОБА_22 вбачається, що з огляду на характер та локалізацію тілесного ушкодження, глибину рани, малоймовірно, що воно могло бути спричинене при падінні людини на ріжучий предмет.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, оскільки він умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження небезпечне для життя в момент заподіяння.

В обґрунтування апеляційних доводів прокурор посилається на те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не є достатнім для його виправлення та не відповідає меті покарання. Вважає, що при призначенні покарання, суд недостатньо врахував ступінь тяжкості скоєного діяння, його наслідки та обставини вчинення кримінального правопорушення. Крім того, вважає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без його ізоляції від суспільства.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що у відповідності до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим в апеляційній скарзі прокурор не конкретизує які саме обставини вчинення кримінального правопорушення не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та свідчать про необхідність призначення йому більш суворого покарання.

Таким чином, зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права, що також забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно п.1 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику призначення судами кримінального покарання" №7 від 24.10.2003 року призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Перевіряючи вирок в частині законності та справедливості призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, а також обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.66 КК України обґрунтовано визнав обставинами, що пом`якшують покарання надання потерпілому першої медичної допомоги, а саме, затягування рани паском, що частково зупинило крововтрату.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наявність вищевказаних обставин, що пом`якшують покарання не оспорюється в апеляційній скарзі прокурора.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що дані про те, що ОСОБА_8 безпосередньо після вчинення злочину надав потерпілому першу медичну допомогу та в подальшому повністю відшкодував заподіяну потерпілому матеріальну шкоду свідчать про те, що обвинувачений відверто жалкує стосовно вчиненого злочину і намагається виправити наслідки вчиненого.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, який відноситься згідно ст.12 КК України до тяжких злочинів, особу винного, зокрема, його похилий вік, відшкодування потерпілому завданих матеріальних збитків, позитивну характеристику обвинуваченого за місцем проживання, враховуючи його сімейне становище, до кримінальної відповідальності притягується вперше, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання, прийшов до обґрунтованого та справедливого висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнив його від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі ст.75 КК України з випробуванням за умови, що протягом встановленого судом іспитового строку він виконає покладені на нього обов`язки та не вчинить нового злочину.

Зі змісту матеріалів кримінального провадження та мотивувальної частини вироку суду вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_10 перерахував на депозитний рахунок суду грошову суму в розмірі 19 000 грн., що стверджується копією заяви на переказ готівки № 78 від 25.10.2018 року (а.с.4 Т.2).

Приймаючи до уваги, що вказана сума грошових коштів сплачена обвинуваченим добровільно та в повному обсязі забезпечує відшкодування матеріальної шкоди, яку було заподіяно потерпілому ОСОБА_10 , розмір якої він самостійно визначив у цивільному позові, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що цивільний позов в частині стягнення на користь потерпілого заподіяної обвинуваченим матеріальної шкоди не підлягає до задоволення.

Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, розмір відшкодування, що присуджується, має кореспондувати глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв`язку із порушенням його прав, а також відповідати поведінці завдавача шкоди.

Суд першої інстанції при ухваленні вироку не врахував належним чином вказані вимоги закону та не навів достатніх та переконливих мотивів при прийнятті рішення щодо вирішення цивільного позову потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди.

Так, суд першої не звернув належної уваги, що потерпілий внаслідок вчиненого злочину та заподіяних йому тілесних ушкоджень зазнав фізичного болю та моральних страждання внаслідок ушкодження здоров`я та необхідність медичного лікування. Не врахував позбавлення потерпілого на певний період можливості вести звичний спосіб життя та здійснювати роботу, яка потребувала фізичних навантажень.

Зокрема, в судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_10 вказував на те, що внаслідок заподіяного стосовно нього злочину він став інвалідом 2 групи та потребує подальшого лікування.

В ході апеляційного розгляду встановлено обставини та підстави для задоволення цивільного позову потерпілого щодо стягнення моральної шкоди, які підтверджуються матеріалами провадження, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями та вини обвинуваченого в її заподіянні.

Таким чином, враховуючи характер і обсяг душевних та психічних страждань, які зазнав потерпілий, які є підставою для відшкодування моральної шкоди, характер немайнових втрат, їх тривалість, вимушеність змін в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, з урахуванням всього вищевикладеного, а також враховуючи ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, виходячи із загальних засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів приходить до висновку про необхідність збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, проте не в повному обсязі, зазначеному потерпілим та його представником в своїй позовній заяві та апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 та його представника адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури ОСОБА_12 та адвоката ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2019 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

В решті вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5