УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1

секретаря судових засідань ОСОБА_2

слідчого ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва клопотання начальника 2 відділення 1 відділу 1 Управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України підполковника юстиції ОСОБА_4 , про арешт майна в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000024 від 18.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України,

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання начальника 2 відділення 1 відділу 1 Управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України підполковника юстиції ОСОБА_4 , про арешт майна в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000024 від 18.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України.

Клопотання мотивоване тим, що ГСУ СБУ здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000024 від 18.01.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, досудове розслідування в якому здійснюється слідчим управлінням ГУ НП в Київській області.

У клопотанні слідчим зазначено про те, що впродовж 2017 року службові особи ПАТ «АБ «Укргазбанк» (код ЄДПРОУ 23697280) вчинили заволодіння грошовими коштами зазначеної банківської установи шляхом зловживання своїм службовим становищем під час незаконної видачі кредитів ПАТ «Готель «Прем?єр палац» (), ПАТ «Туристично-готельний комплекс «ДНІСТЕР» ( ) та ТОВ «УІФК» (). В забезпечення повернення кредитів передані об`єкти рухомого та нерухомого майна, вартість якого завищена.

Для вчинення даного злочину було використано звіти надані суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Кредитне Брокерське Агенство», які не відповідають вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, ж неякісними та непрофесійними і не могли бути використані та в яких було завищено вартість об`єктів нерухомості.

У зв`язку із чим, порушуються питання про накладення арешту на передані в іпотеку об`єкти рухомого та нерухомого майна із забороною розпоряджатися ними, оскільки вказані об`єкти нерухомості на думку органу судового розслідування є матеріальними об`єктами, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, що використані для незаконного отримання кредитних коштів та заволодіння ними, а тому вони відповідають вимогам ст. 98 КПК України.

У випадку незастосування арешту на вищевказане майно, неможливо запобігти його незаконному відчуженню.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав з мотивів у ньому наведеним та просив його задовольнити.

Враховуючи те, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт не було тимчасово вилучене, то розгляд клопотання в силу ч. 2 ст. 172 КПК України здійснюється без повідомлення власника майна.

Слідчий суддя, заслухавши слідчого, вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п.7 ч.2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Тобто, перше, що слідчий має довести це, що було вчинене кримінальне правопорушення, в межах розслідування якого він звертається із клопотанням про застосування заході забезпечення.
Як убачається із матеріалів клопотання та даних ЄРДР, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000024 від 18.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КПК України, за матеріалами правоохоронних органів та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, за наступною фабулою: « Впродовж 2016-2018 невстановлені службові особи ПАТ «АБ «Укргазбанк» (, МФО 320478) та ПАТ «Таскомбанк» (, МФО 339500), зловживаючи своїм службовим становищем, діючи за попередньою змовою групою осіб зі службовими особами ТОВ «ВС Енерджі інтернешнл Україна» (), ПАТ «ВТБ банк» (, МФО 321767), ПрАТ «Готель Прем?єр Палац» (), ТОВ «КУРЕНІ» (), ТОВ «МІСТО СЛАВА» (), ПАТ «ТУРИСТИЧНО-ГОТЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС «ДНІСТЕР» () ПАТ «Концерн Авек та Ко» та іншими невстановленим особами заволоділи грошовими коштами ПАТ «АБ «Укргазбанк» та ПАТ «Таскомбанк» на суму близько 60 млн. доларів США, що є особливо великим розміром. Крім того, у січні 2016 року службові особи ПАТ «АЛЬФА-БАНК», діючи за попередньою змовою групою осіб із вищевказаними невстановленими особами, вчинили заволодіння грошовими коштами компанії AS «KVV Liepajas metalurgs» (країна реєстрації Латвійська республіка) в сумі 14 892 349, 32 Євро, шляхом зловживання своїм службовим становищем.
При цьому, у клопотанні йде мова про незаконну видачу кредиту ПАТ «АБ «Укргазбанк» у листопаді 2017 року.
Разом із тим, до клопотання не долучено жодних доказів, які б могли свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України під час укладення Генерального кредитного договору № 27/2017 строк дії якого до 29.11.2022 року.
Твердження слідчого про те, що у звітах про незалежну оцінку об`єктів нерухомості, які виступили іпотечним майном при укладенні Генерального кредитного договору № 27/2017 було завищено вартість таких об`єктів нерухомості, є голослівним, оскільки не підтверджено належними доказами.
Для встановлення реальної вартості предмету іпотеки не достатньо рецензувати звіт, а необхідно провести оцінку майна відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», що в межах даного кримінального провадження не здійснено.
При цьому, звертає на себе увагу й те, що із суті клопотання фактично мови про злочин не йдеться оскільки строк дії Генерального кредитного договору № 27/2017 до 29.11.2022 року, крім того, відсутні дані, що сторонами не виконуються зобов`язання за вказаним договором.
Також варто уваги й те, що стверджуючи про те, що оцінювачами у звіті про незалежну оцінку зазначено завищену вартість об`єктів нерухомості, що використані як заставне майно для підписання кредитних договорів, слідчим до ЄРДР відомостей за ознаками злочину, передбаченого ст. 366 КК України, не внесено, таких доказів до клопотання не долучено.
При цьому, відповідно до ч.2 ст. 242 КПК України для визначення розміру збитків заподіяної кримінальним правопорушенням слідчий має звернутися з клопотанням до слідчого судді для проведення експертизи.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Так, положення ч. 1 ст. 214 КПК України зобов`язують слідчого, прокурора невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування тільки заяву або повідомлення, які містять ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші.

На такий обов`язок слідчого, прокурора вказують вимоги частин 3, 4 і 5 ст. 214 КПК України, згідно з якими, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про кримінальне правопорушення, вимагається короткий виклад обставин, які свідчать про вчинення саме кримінального правопорушення, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, тобто Кримінального кодексу України, зміст повідомлення слідчим прокурора про підставу початку досудового розслідування.

Положення ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого Кримінальним кодексом України, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Аналіз вказаних норм закону приводить до висновку про те, що відомостями про вчинення кримінального правопорушення, які вносяться в ЄРДР є наявність об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).

Як слідує із обставин, які наведені у клопотанні та фабули, яка внесена до ЄРДР в межах кримінального провадження № 0000024 від 18.01.2018 року, вони між собою не узгоджуються, тобто доводи слідчого на обґрунтування клопотання та фактичні обставини, які він розцінює, як кримінальне правопорушення, наведені у самому клопотанні інші ніж ті про які йдеться в ЄРДР щодо кримінального правопорушення, у зв`язку із розслідуванням яких подається клопотання.

Слід зауважити, що фактично обставини зазначені у клопотанні підведені під фабулу, яка внесена у ЄРДР, доказів на підтвердження таких обставин не надано, а тому правові підстави для арешту об`єктів рухомого та нерухомого майна про арешт якого йде мова відсутні взагалі, оскільки це майно не може відповідати критеріям речовому доказу, визначених у ст.98 КПК України, клопотання не містить об`єктивних даних про те, що було вчинено кримінальне правопорушення яке розслідується, порушене питання про арешт майна у даному випадку не відповідає завданням кримінального провадження.

Слід звернути увагу на те, що статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантовано право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Тлумачення положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції при застосуванні її до вилучення майна під час кримінального провадження, надано Європейським судом з прав людини, зокрема, у Рішенні від 23 січня 2014 року у справі ««EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України»:

«…1. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series AN 296-A, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, п. п. 49 62 від 10 травня 2007 року).

2. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. п. 69 і 73, Series AN 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series AN 98)…».

Таким чином, враховуючи положення Кримінального процесуального кодексу України, практику Європейського суду з прав людини, а також те, що втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним, а тому за відсутності об`єктивних даних, що взагалі було вчинено кримінальне правопорушення, звернення з таким клопотанням за таких обставин не може вважатись законним втручанням, у зв`язку із чим клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись вимогами ст. ст. 131, 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання начальника 2 відділення 1 відділу 1 Управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України підполковника юстиції ОСОБА_4 , про арешт майна в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000024 від 18.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом 5 днів з моменту її оголошення або отримання її копії, безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва.

Слідчий суддя