Ухвала

іменем України
4 березня 2019 року

м. Київ
справа №686/89/17-к
провадження № 51-2804 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 3 квітня 2017 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2018 року,
встановив:
За вирокомХмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 3 квітня 2017 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сімферополя АР Крим та жителя АДРЕСА_1 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2016 року визначено остаточно покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_6 24 760, 58 грн матеріальної шкоди та 10 тис. грн моральної шкоди.
Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_4 , діючи з корисливим мотивом та з метою заволодіння чужим майном, 2 грудня 2016 року близько 13:55 розбив віконне скло спальної кімнати буд. АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_6 , через утворений отвір проник всередину будинку, де з полиці шафи у спальній кімнаті викрав майно та грошові кошти, спричинивши потерпілому майнову шкоду на загальну суму 23 888, 62 грн.

Викрадені речі ОСОБА_4 помістив до кишені куртки та покинув вищевказаний будинок через вікно залу. Покидаючи будинок, був помічений потерпілим ОСОБА_6 , який, зрозумівши, що у нього викрали майно, почав наздоганяти ОСОБА_4 , в ході переслідування вигукуючи, щоб останній зупинився та повернув викрадене майно. ОСОБА_4 усвідомлюючи, що його помітили, з метою збереження викраденого майна, утік від потерпілого.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 30 листопада 2018 року зазначений вирок міськрайонного суду залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , вказуючи на незаконність судових рішень у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 в суді і вичерпання можливостей їх отримання. Стверджує про те, що судові рішення ґрунтуються на недопустимих і здобутих з порушенням процесуального закону доказах відомостях з протоколу затримання ОСОБА_4 та речовому доказі 1 доларі США. Вказує, що особистий обшук ОСОБА_4 був проведений неуповноваженою особою та без участі понятих, що органом досудового розслідування порушено право засудженого на захист, оскільки захисник прибув через п`ять годин після фактичного затримання ОСОБА_4 , так як Регіональний центр надання вторинної безоплатної правової допомоги у Хмельницькій області був проінформований лише через чотири години. Також зазначено про порушення вимог ст. 127 ч. 2 КПК при вирішенні цивільного позову.
Розглянувши касаційну скаргу, вивчивши надані до неї копії судових рішень, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень щодо невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Переглядаючи справу Суд виходить з фактичних обставин, установлених у вироку.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням в житло, вчиненому повторно ґрунтуються на доказах, досліджених й ретельно перевірених у судовому засіданні та докладно наведених у вироку.

Зокрема, свої висновки про винуватість засудженого у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував показаннями потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_7 , протоколом огляду місця події від 2 грудня 2016 року, актом застосування службової собаки від 2 грудня 2016 року, протоколом затримання від 3 грудня 2016 року, довідками Національного банку України станом на 2 грудня 2016 року про офіційний курс валют та вартості 1 грама брухту золота.
Суд повністю дослідив в судовому засіданні докази в їх сукупності, детально виклав їх зміст у вироку та дав їм належну оцінку з точки зору ст. 94 КПК. Зазначені докази узгоджуються між собою, не викликають сумнівів щодо їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення засудженому та вірно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 186 КК.
При перегляді вироку місцевого суду за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких є аналогічними тим, що зазначені в касаційній скарзі захисника, апеляційний суд, врахувавши встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження і докази, досліджені й перевірені ним під час судового розгляду з точки зору їх достовірності, належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, провівши часткове повторне дослідження доказів в частині допиту свідка ОСОБА_7 , дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність апеляційних скарг та відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, як умови для скасування вироку першої інстанції із закриттям провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.

Довід касаційної скарги ОСОБА_5 про недопустимість протоколу затримання ОСОБА_4 від 3 грудня 2016 року та вилученому в результаті особистого обшуку речовому доказі 1 доларі США, покладеного в основу доведеності його вини у вчиненому, оскільки обшук був проведений у відсутності понятих, неуповноваженою особою та без відповідного доручення слідчого є необґрунтованим.
Як убачається з наданої копії ухвали суду апеляційної інстанції, при перегляді справи цей суд допитав в судовому засіданні свідка ОСОБА_7 , який підтвердив, що 3 грудня 2016 року з іншим понятим перебував у кабінеті слідчого у відділку поліції. В кабінеті також знаходилися ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 . Він бачив, що на столі лежали грошові кошти в сумі 6148 грн та 1 долар США., при цьому засуджений ОСОБА_4 не висловлював будь-яких заперечень щодо приналежності вказаних коштів йому.
Окрім цього, апеляційний суд указав про послідовність показань ОСОБА_7 , якими спростовуються твердження засудженого, що серед грошей, які лежали на столі, не було 1 долара США (який потерпілий ОСОБА_6 ідентифікував за своїм підписом), оскільки свідок категорично стверджував, що іноземна купюра, яку було видно всім присутнім, лежала зверху гривень. При цьому апеляційним судом було взято до уваги те, що засуджений та його захисник не заперечували того факту, що серед грошей, які лежали на столі в кабінеті слідчого, був один долар США, який потерпілий упізнав серед викрадених грошей за своїм підписом на ньому.
Крім цього, під час апеляційного розгляду, як убачається з оскаржуваної ухвали, засуджений підтвердив, що на пропозицію працівників поліції він власноруч дістав всі речі зі своїх кишень. Тому, суд апеляційної інстанції умотивовано прийшов до висновку, що фактично ні оперуповноваженим, ні слідчим особистий обшук затриманого не проводився, грошові кошти в сумі 6148 грн. та 1 долар США були добровільно видані обвинуваченим слідчому в присутності двох понятих. Факт добровільної видачі цих коштів слідчому в присутності захисника ОСОБА_5 . ОСОБА_4 не заперечував.
Отже, висновок суду апеляційної інстанції в ухвалі про допустимість указаного доказу є належним чином обґрунтований, а тому довід захисника в касаційній скарзі в цій частині є неспроможним.
Аналогічний за змістом довід касаційної скарги ОСОБА_5 про порушення права засудженого на захист був предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який переглядаючи кримінальне провадження, ретельно його перевірив та надав вичерпну відповідь, належним чином обґрунтувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких його апеляційну скаргу в цій частині було залишено без задоволення, а вирок міськрайонного суду - без змін. При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що факт несвоєчасного повідомлення органу з безоплатної вторинної правової допомоги про фактичне затримання ОСОБА_4 жодним чином не впливає на правильність висновку суду першої інстанції щодо доведеності вини останнього у вчиненні злочину та надану цим судом юридичну оцінку дій засудженого.
Наведені у касаційній скарзі доводи захисника про те, що апеляційний суд безпідставно залишив поза увагою допущені судом першої інстанції порушення при прийнятті рішення в частині цивільного позову потерпілого, не є прийнятними.
Як убачається зі змісту вироку, рішення щодо цивільного позову потерпілого в частині відшкодування матеріальної шкоди було прийнято судом з урахуванням суми збитків доведеної в суді, а в частині моральної шкоди - з урахуванням характеру кримінального правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань потерпілого, а також принципу розумності та справедливості.
Окрім цього, як убачається з ухвали апеляційного суду, аналогічний за змістом довід касаційної скарги захисника про безпідставне стягнення з засудженого вартості замінених потерпілим склопакету та підвіконника, був предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив, що такі витрати були понесені у зв`язку зі злочином вчиненим ОСОБА_4 та є реальними збитками, а тому підлягають стягненню з засудженого.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви, з яких виходив суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Касаційна скарга захисника ОСОБА_5 не містить доводів, які б ставили під сумнів законність оспорюваних судових рішень та свідчили про те, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій були допущені такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити цим судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, і, з огляду на положення ст. 412 КПК, були причиною їх скасування.
З огляду на викладене касаційна скарга захисника та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 3 квітня 2017 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2018 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3