Ухвала
Іменем України
13 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 473/2513/13-к

провадження № 51-9659 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 23 січня 2014 року щодо нього,
встановив:
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2013 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, пунктами 6, 12 частини 2 статті 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна, за частиною 4 статті 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі частини 1 статті 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна.
Також, цим вироком засуджено ОСОБА_5 , щодо якого судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 січня 2014 року вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень щодо нього. Посилається на порушення вимог кримінального процесуального закону. Одночасно, засуджений у касаційній скарзі просить поновити йому строк на касаційне оскарження. Зазначає, що він не отримував копії рішення апеляційного суду, а також йому не було надано можливості ознайомитись з матеріалами кримінального провадження, що позбавило його можливості своєчасно звернутися до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою.
Розглядаючи клопотання засудженого про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, Суд вважає, що вказаний строк засудженим не пропущений з таких підстав.
Так, із наданої Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області інформації вбачається, що в матеріалах кримінального провадження щодо засудженого відсутні відомості про вручення йому копії ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 23 січня 2014 року.

При цьому, за повідомленням спецчастини установи, де засуджений відбуває покарання, в матеріалах особової справи ОСОБА_4 відсутня розписка про вручення йому копії оскаржуваної ухвали апеляційного суду.

Відповідно до частини 2 статті 426 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Таким чином, оскільки у Суда немає відомостей про вручення засудженому копії ухвали апеляційного суду, а перевірити факт вручення йому копії цієї ухвали є неможливим, то і його клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень є передчасним, а строк вважається не пропущеним.

Одночасно, перевіривши касаційну скаргу засудженого, суд вбачає, що він не дотримався вимог статті 427 КПК при подачі скарги.
Так, відповідно до вимог частин 2, 3 статті 427 КПК у касаційній скарзі, крім іншого, зазначаються: найменування суду касаційної інстанції; судове рішення, що оскаржується; обґрунтування вимог особи із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, з урахуванням підстав для їх скасування судом касаційної інстанції, визначених у статті 438 КПК. Також зазначаються вимоги до суду касаційної інстанції, які б узгоджувалися зі статтею 436 КПК, та застереження щодо участі особи в касаційному розгляді.
У частині 1 статті 433 КПК визначено повноваження суду касаційної інстанції, відповідно до яких суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно із частиною 1 статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Так, касаційну скаргу засудженого адресовано до Верховного Суду України, тоді як відповідно до пункту 21 частини 1 статті 3 КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
Крім того, в касаційній скарзі засуджений наводить доводи, що за своїм змістом стосуються невідповідності висновків судів, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, а саме вказує, що висновки суду апеляційної інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, при цьому фактично просить надати доказам у кримінальному провадженні іншу оцінку, ніж їм дано судами першої та апеляційної інстанцій, що згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку.

Тобто, у касаційній скарзі засуджений має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судових рішень, які, на його думку, допущено судами першої та апеляційної інстанцій при їх постановленні, навести конкретні докази і аргументи на обґрунтування кожної позиції.

До того ж відповідно до статті 436 КПК суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право:
- залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу без задоволення;

- скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції;
- скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження;
- змінити судове рішення.

Однак засуджений у касаційній скарзі просить скасувати судові рішення щодо нього, направити кримінальне провадження на новий розгляд в суд першої інстанції або закрити кримінальне провадження в зв`язку з недоведеністю його участі в скоєні злочину, проте такі вимоги не конкретизовані та не узгоджуються з положеннями статті 436 КПК.

Крім того, вимога засудженого до суду касаційної інстанції про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, також не узгоджується з положеннями статті 436 КПК.
Водночас відсутність у касаційній скарзі застережень засудженого щодо його участі в касаційному розгляді не може розцінюватися судом касаційної інстанції як виявлення такого бажання. Дане не може свідчити про небажання приймати участь в судовому засіданні, у разі відсутності про це у касаційній скарзі.
Таким чином, недодержання засудженим вимог, передбачених статтею 427 КПК, є підставою для залишення його касаційної скарги без руху.

Враховуючи наведене, керуючись частиною 1 статті 429 КПК, суд

постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 23 січня 2014 року щодо нього залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків з дня отримання ним ухвали.

У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3