Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/703/19
У Х В А Л А
11.05.2019 року м.Виноградів

Слідчий суддя Виноградівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання потерпілого ОСОБА_3 про скасування арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням, в якому просить скасувати арешт автомобіля марки марки «Мazda Premacy», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді та про повернення транспортного засобу. В обґрунтування клопотання заявник зазначає, зокрема, що по кримінальному провадженню в межах якого накладено арешт його визнано потерпілим, проведено всі слідчі дії та експертизи. Зберігання автомобіля на відкритому просторі може призвести його до пошкодження.

Слідчий, прокурор, особа, яка звернулась до суду з клопотанням в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду клопотання повідомлені належним чином. Розгляд клопотання проведено у їх відсутності, відповідно до ст. 174 КПК України. Поважні причини їх неявки, як і підстави для відкладення розгляду клопотання не встановлені.

Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Встановлено, що в провадженні СВ Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області перебуває кримінальне провадження № 0000232 від 08.03.2019 року.

Ухвалою слідчого судді слідчого судді Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.03.2019 року, в рамках кримінального провадження № 0000232 накладено арешт, зокрема, на автомобіль марки «Мazda Premacy», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який вилученол в ході проведення огляду місця події 08.03.2019 року, шляхом заборони відчужувати, розпоряджатись даним майном.

Згідно постанови про визнання предмету речовим доказом від 08.03.2019 року, вказаний автомобіль визнано речовим доказом.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

В судовому засіданні матеріалами клопотання не доведено обставини клопотання, зокрема, що у подальшому застосуванні зазначеного заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Обставина щодо визнання особи потерпілою стосується спричинення матеріальної шкоди й така не може слугувати єдиною підставою для задоволення клопотання.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 2) та в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) (стаття 13).

Чинний Цивільний кодекс України чітко вирізняє поняття володіння, користування та розпоряджання - як окремі поняття.

Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні.

Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами.

Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно).

Відповідно до статті 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ - втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи, що скаржник посилається у клопотання на обставину про те, що він є законним покупцем зазначеного автомобіля, однак жодних доказів на підтвердження зазначеної обставини до клопотання не подав й такі не зазначає, слід констатувати, що вказаний транспортний засіб не відноситься до майна належному ОСОБА_3 , а отже посилання статтю 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як особи як володіє своїм майном, - є безпідставним.

Також заявник не враховує, що відповідно до речення 1 абзацу другого пункту 15 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, - Державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів, крім випадків вибракування їх у цілому, без ідентифікаційного номера або із знищеними, пошкодженими (один чи кілька символів номера візуально не визначаються) чи підробленими (змінено один або кілька символів номера, замінено панель (табличку) або частину панелі (таблички) з номером) ідентифікаційними номерами складових частин (кузова, шасі, рами) не допускається.

Статтею 100 КПК України визначено, що спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства (ч.10). Однак даному порядку передує вирішення судом долю речових доказів і документів при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження (ч.9). На час розгляду клопотання судове рішення, яким закінчено кримінальне провадження, - відсутнє, досудове розслідування триває.

Таким чином, особа, яка звернулась з даним клопотанням до суду не доведено обставини, які б слугували підставою для скасування арешту на майно, відповідно до ст. 174 КПК України.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, у разі скасування арешту.

Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст.ст. 169, 174 КПК України для поврнення тимчасово вилученого майна та скасування арешту, клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 174, 309, 369-376 КПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора відповідно до ч.3 ст.307 КПК України оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1