Справа №586/461/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/752/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 586/461/18 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_6 на ухвалу Середино-Будського районного суду Сумської області від 23 травня 2018 року, якою до

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, мешканця АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого

застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним наглядом,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі перший заступник прокурора Сумської області ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки суд не в повній мірі виклав формулювання обвинувачення, зокрема не визначив розмір наркотичного засобу, а також встановив фактичні обставини вчинення ОСОБА_11 суспільно небезпечного діяння, не досліджуючи конкретних доказів, які наявні у кримінальному провадженні.

Ухвалою Середино-Будського районного суду Сумської області від 23.05.2018 до ОСОБА_11 застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним наглядом.

05.05.2018 до С-Будського районного суду Сумської області надійшло клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, яке обґрунтоване тим, що ОСОБА_11 22.02.2018 близько 23 год. 00 хв., знаходячись на залізничному вокзалі в м. С-Буда Сумської області, незаконно придбав наркотичний засіб «канабіс» та став його незаконно зберігати без мети збуту. 23.02.2018 близько 16 год. 40 хв. біля буд. № 11 по вул. Прикордонній в м. С-Буда ОСОБА_11 був затриманий працівниками поліції за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.178 КУпАП, і в ході особистого огляду у ОСОБА_11 було виявлено та вилучено наркотичний засіб «канабіс» загальною масою 12,179 г.

Зважаючи, що ОСОБА_11 на момент вчинення суспільно небезпечного діяння не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, то у клопотанні ставилося питання про застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним наглядом.

Розглядаючи кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що вчинення ОСОБА_11 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.309 КК, підтверджується наданими стороною обвинувачення матеріалами кримінального провадження, на момент вчинення якого він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними перебуваючи у стані неосудності.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу заступника прокурора області, просила скасувати ухвалу суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, доводи захисника ОСОБА_9 про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законне є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи рішення про застосування примусових заходів медичного характеру суд першої інстанції встановив, що вчинення ОСОБА_11 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.309 КК, підтверджується матеріалами кримінального провадження, а також, що на момент вчинення цього діяння він перебував у стані неосудності.

Однак такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, належним чином не вмотивованими і не відповідають вимогам кримінального законодавства України, а також рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, згідно ст.512 КПК, судовий розгляд здійснюється одноособово суддею в судовому засіданні згідно із загальними правилами цього Кодексу, а згідно ч.1 ст.513 КПК під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує зокрема такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, чи вчинено це суспільно небезпечне діяння особою тощо.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.372 КПК, в мотивувальній частині ухвали, крім іншого, зазначаються встановлені судом обставини із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Разом з тим, визнаючи доведеним вчинення ОСОБА_11 суспільно небезпечного діяння, суд першої інстанції не дослідив та не навів у вироку жодного доказу на підтвердження своїх висновків, не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, обмежившись лише посиланням на підтвердження вчинення ОСОБА_11 суспільно небезпечного діяння наданими стороною обвинувачення доказами, чим були порушені такі загальні засади кримінального провадження як верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист (ст.ст.8-9, 17, 20 КПК).

Згідно усталеної судової практики ЄСПЛ кожне рішення суду повинно бути вмотивоване і переконувати сторони і громадськість у відсутності в суду сумнівів щодо його ухвалення, а також у правильності (справедливості) засудження особи. ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Європейській конвенції з прав людини і основоположних свобод. Однією з таких вимог є вимога судів обгрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення в справі від 16.12.1992 «Хаджинастасиу проти Греції» (Hadjianastassiou v. Greece)).

При цьому, як неодноразово вказував у своїх рішеннях ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п.п.29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Крім того, з мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції вбачається, що при формулюванні фактичних обставин суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.309, визнаних установленими і доведеними, суд першої інстанції не вказав розмір наркотичного засобу, який є предметом вказаного діяння та утворює об`єктивну сторону, що підлягає обов`язковому доказуванню у даному кримінальному провадженні (ст.91 КПК).

Таким чином, колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки завадили ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню з цих підстав.

При цьому, незважаючи на те, що перегляд судового рішення суду першої інстанції здійснюється в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі вимог останньої, оскільки цим не погіршується становище особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру (ч.ч.1 і 2 ст.404 КПК).

Так, розглянувши клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру і встановивши, що ОСОБА_11 незаконно придбав наркотичний засіб та став його незаконно зберігати без мети збуту, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що ОСОБА_11 був затриманий та доставлений до С-Будського ВП виключно у зв`язку із вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.178 КУпАП, і тільки для його припинення та складання відповідного протоколу, хоча перед поміщенням до кімнати для затриманих був проведений його особистий огляд та огляд речей, у ході яких працівники поліції і виявили наркотичний засіб, внаслідок чого не був з`ясований ряд обставин, які мають суттєве значення для даного кримінального провадження.

Зокрема, в матеріалах кримінального провадження відсутній відповідний процесуальний документ, для складання якого ОСОБА_11 безпосередньо затримувався, а саме протокол про адміністративне правопорушення, натомість стороною обвинувачення суду першої інстанції надані лише протокол про адміністративне затримання та постанова по справі про адміністративне правопорушення, чому не надана правова оцінка з точки зори підтвердження мети, яку переслідували працівники поліції, приймаючи рішення про адміністративне затримання.

Також суд першої інстанції не з`ясував питання дотримання уповноваженими службовими особами вимог КПК під час проведення особистого огляду та речей ОСОБА_11 , в тому числі і щодо закріплення результатів огляду у передбачений законом спосіб з дотриманням відповідних процедур та гарантій, оскільки після виявлення речовини схожої на наркотичний засіб та внесення відомостей в ЄРДР рішення про затримання ОСОБА_11 (в рамках вже кримінального провадження) не приймалося, огляд (обшук) останнього не проводився, що відповідно не було зафіксовано в жодному процесуальному документі, хоча фактично виключно адміністративне затримання ОСОБА_11 та його огляд в порядку КУпАП стало підставою для початку досудового розслідування та здійснення кримінального провадження щодо нього.

Під час затримання не були належним чином встановлені і дані про особу ОСОБА_11 , який перебуває на обліку у психіатра, внаслідок чого він не був забезпечений захисником, участь якого в даному випадку кримінальним процесуальним законом визнається обов`язковою.

Слід враховувати з вказаного вище питання і прецедентну практику ЄСПЛ, який неодноразово констатував, що застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для цілей подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи, оскільки не забезпечуються процесуальні права особи, зокрема право на захист, що є порушенням п.1 ст.5 Конвенції (див. рішення у справах «Доронін проти України» (Doronin v. Ukraine), заява № 16505/02, п.56, від 19.02.2009; «Захаркін проти України» (Oleksiy Mykhaylovych Zakharkin v. Ukraine), заява № 1727/04, п.88, від 24.06.2010; «Нечипорук та Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п.178, від 21.04.2011 та «Квашко проти України» (Kvashko v. Ukraine), заява № 40939/05, п.68, від 26.09.2013).

Крім того, ст.506 КПК передбачено, що особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу психічної діяльності чи психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, та здійснює їх через законного представника, захисника.

Виходячи із положень презумпції невинуватості, а також із засади презумпції психічного здоров`я людини, згідно з яким кожна особа вважається такою, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах і в порядку, передбачених законом, до набрання законної сили судовим рішенням про неосудність особи і застосування до неї примусових заходів медичного характеру вона не обмежується в правах, якими наділена згідно з Конституцією України і законами України.

Згідно ст.ст.3 і 25 ЗУ «Про психіатричну допомогу», п.5 принципу 18 додатка до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18.02.1992 № 46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», неосудний і його представник мають право бути присутніми на будь-якому слуханні, брати в ньому участь та бути вислуханими, суди повинні забезпечувати участь у судовому засіданні захисника та особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру (за винятком випадків, коли цьому перешкоджає характер її захворювання), або ж отримувати письмову відмову в разі її небажання бути присутньою.

Разом з тим, розгляд клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відбувся без участі ОСОБА_11 особи, щодо якої передбачалося застосування таких заходів, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив порушення права ОСОБА_11 на доступ до правосуддя, оскільки рішення про здійснення судового розгляду без участі останнього суд першої інстанції прийняв у його відсутність, не заслухавши безпосередньо його власну позицію щодо наміру бути присутнім в судовому засіданні, беручи до уваги те, що характер наявного у нього психічного захворювання згідно висновку судово-психіатричного експерта не перешкоджав його участі в судовому засіданні.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.316 КПК, після завершення підготовки до судового розгляду суд постановляє ухвалу про призначення судового розгляду, а згідно ч.8 ст.135 цього Кодексу особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом не пізніше ніж за три дні до дня, коли вона зобов`язана прибути за викликом.

Суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, оскільки після отримання клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру одразу призначив підготовче судове засідання на 23.05.2018, а судовий розгляд на 16 год. 20 хв. 23.05.2018, тобто фактично через 20 хв. після закінчення підготовчого судового засідання, внаслідок чого були істотно порушені права сторін кримінального провадження, незважаючи на клопотання захисника про здійснення судового розгляду у вказаний час, оскільки таке прохання адвоката не позбавляло суд першої інстанції обов`язку дотримуватися вимог процесуального закону щодо порядку здійснення виклику в кримінальному провадженні.

Слід зазначити, що право на надання достатнього часу і можливостей для підготовки до захисту є важливою умовою основоположної засади «рівності сторін кримінального провадження». І сторона захисту, і сторона обвинувачення повинні мати рівні можливості для підготовки своєї справи на усіх стадіях кримінального провадження. ЄСПЛ, розкриваючи значення принципу «рівності сил», у своїх чисельних рішеннях відзначив, що «кожній стороні повинна бути надана розумна можливість надати свою версію у справі за умови, що це не ставить її в значно менш вигідне становище vis-a-vis до її опонентів» (рішення від 27.04.1993 у справі «Домбо Бехєєр проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands)).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а згідно ч.1 ст.412 цього Кодексу, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу суду у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, задовольнивши таким чином апеляційну скаргу заступника прокурора області.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Середино-Будського районного суду Сумської області від 23 травня 2018 року відносно ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4