Провадження №1-кп/127/927/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.08.2018 р. за № 0003406, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сальник, Калинівського району, Вінницької області, громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

16.08.2018 р. о 13.20 год. ОСОБА_5 , перебуваючи поруч з ангарним приміщенням без номера, яке розташоване по вулиці А. Шептицького в м. Вінниці та до якого останній мав вільний законний доступ як до свого робочого місця, помітив на вулиці перед цим приміщенням автомобіль марки «Gееlу» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2007 року випуску, який належить ОСОБА_4 та вартість якого відповідно до висновку судової авто товарознавчої експертизи № 4661/18-21 від 17.09.2018 р. складає 74553,82 грн. В цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння вищевказаним автомобілем.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, маючи на меті незаконне збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, керуючись жагою легкої наживи, не маючи права на користування транспортним засобом марки «Gееlу» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2007 року випуску, без відома власника автомобіля і всупереч його волі, умисно, таємно, ОСОБА_5 взяв з полиці, яка розташована в приміщені ангару, ключі від вказаного автомобіля, сів до салону автомобіля та запустив двигун, тим самим отримав можливість керувати вказаним транспортним засобом. Після чого, на вказаному автомобілі ОСОБА_5 з місця події зник, розпорядившись транспортним засобом на власний розсуд.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково та суду пояснив, що він дійсно взяв автомобіль ОСОБА_6 без дозволу. Він взяв ключі зі стенду та пішов до автомобіля, однак той погано заводився. Він поїхав до магазину, замінив батарейку в пульті, після чого заправився і вирішив поїхати додому пообідати. Однак, по дорозі автомобіль почав сильно пищати, тому він заїхав до знайомого, останній повідомив йому про необхідність заміни колодок. Він заїхав додому в с. Сальник, взяв стойки, прибирав в багажнику. Потім приїхав ОСОБА_7 , він одразу віддав останньому ключі, через годину прихали працівники поліції.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що точну дату він не пам`ятає, в обідній час він прийшов на роботу, однак в нього виникли нагальні питання на двох об`єктах і він терміново від`їхав. Через деякий час йому зателефонували його працівники та повідомили, що ОСОБА_8 сів в його автомобіль та поїхав у невідомому напрямку. Він розраховував, що ОСОБА_9 повернеться, тому зачекав декілька годин. Потім один з його працівників повідомив, що бачив автомобіль в районі «Київського мосту». Він сповістив про подію поліцію та повідомив місце проживання ОСОБА_10 . По приїзду побачили його автомобіль біля магазину в с. Сальник, ОСОБА_8 сидів у альтанці. Обвинувачений раніше користувався його машиною, але лише з іншим працівником. Цього разу дозволу йому не давав, ключі були на стенді разом з усіма. ОСОБА_8 йому пояснив, що взяв автомобіль, щоб привести його до ладу. Претензій до обвинуваченого він немає.

Згідно з клопотаннями сторін кримінального провадження судом було досліджено й інші докази, зібрані у справі, а саме:

-протокол огляду місця події від 16.08.2018 р., відповідно до якого оглянуто прилеглу територію СТО по вул. А. Шептицького в м. Вінниці, зафіксовано місце, де розташувався автомобіль марки «Gееlу» д.н.з. НОМЕР_1 ;

-протокол огляду місця події від 16.08.2018 р., згідно з яким оглянуто автомобіль марки «Gееlу» д.н.з. НОМЕР_1 за місцем його виявлення за адресою: вул. Вінницька, 28 в с. Сальник Калинівського району Вінницької області, зафіксовано стан автомобіля;

-висновок експерта № 4661/18-21 від 17.09.2018 р., відповідно до якого середня ринкова вартість автомобіля марки «Gееlу» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2007 року випуску в технічно справному стані станом на 16.08.2018 р. складає 74553,82 грн.;

-висновок експерта № 369 від 04.09.2018 р., відповідно до якого сліди пальців рук розмірами: 20х34 мм, 10х22 мм, сліди долонь рук розмірами: 37х59 мм, 37х45 мм залишені не ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а іншою особою.

Клопотання про виклик та допит у судовому засіданні свідків кримінального провадження заявлене не було, тому судом згідно з положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України за клопотанням сторін кримінального провадження здійснено допит обвинуваченого та потерпілого, а також досліджено інші докази, надані сторонами кримінального провадження. При цьому кримінальне провадження судом розглянуто відповідно до приписів ч. 1 ст. 337 КПК України, якою регламентовано, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», незаконне заволодіння транспортним засобом слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого та досліджені в судовому засіданні докази згідно з клопотаннями сторін кримінального провадження суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт заволодіння обвинуваченим вищезазначеним транспортним засобом. Обвинувачений даної обставини в судовому засіданні не заперечував, зазначивши, що раніше він користувався автомобілем в присутності іншого працівника, який у день вчинення інкримінованого йому злочину на роботу не вийшов. Дані показання обвинуваченого узгоджуються з показаннями потерпілого. Разом з тим, суд приймає до уваги, що потерпілий в судовому засіданні повідомив, що раніше обвинуваченому дозволу на самовільне та самостійне використання транспортного засобу не надавав. При цьому потерпілий не заперечував тієї обставини, що ключі від автомобіля знаходились у боксі на стенді й обвинуваченому було відомо про таке їх знаходження.

Таким чином, суд враховує, що обвинуваченим в судовому засіданні було визнано фактичні обставини справи, однак було висловлено заперечення щодо здійсненої правової кваліфікації його дій. Разом з тим, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт умисного, протиправного вилучення транспортного засобу з будь-якою метою у власника всупереч його волі (з місця стоянки) шляхом запуску двигуна та здійснення механічного руху транспортним засобом. Мотив обвинуваченого намір прибрати автомобіль на переконання суду не може бути розцінений як обставина, що виключає відповідальність обвинуваченого у вчиненні даного злочину, оскільки вирішальним в даному випадку є відсутність дозволу власника транспортного засобу на заволодіння ним та його використання обвинуваченим. Крім того, суд враховує, що потерпілий в судовому засіданні повідомив, що обвинувачений виявляв ознаки сп`яніння, саме тому він, довідавшись про заволодіння автомобілем, повідомив органи поліції про дану обставину, що свідчить про відсутність наміру потерпілого на передачу автомобіля у користування обвинуваченого. Разом з тим, перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння на час вчинення інкримінованого йому злочину об`єктивними доказами доведене не було, тому суд дану обставину розцінює як припущення потерпілого і до уваги не приймає.

За таких обставин, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, за ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом.
При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості, у вчиненому розкаявся, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває. Крім того, суд враховує, що викрадений автомобіль потерпілому було повернуто і останній претензій до обвинуваченого не має.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
При цьому Верховним Судом зазначено, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що хоча обвинувачений і не визнає правової кваліфікації його дій як незаконне заволодіння транспортним засобом, однак не заперечував фактичних обставин справи, визнаючи той факт, що заволодів транспортним засобом без дозволу потерпілого. Суд також враховує, що обвинуваченим при цьому не було приховано суттєвих обставин справи і надано чіткі та послідовні показання щодо пред`явленого обвинувачення. Також суд приймає до уваги, що потерпілий в судовому засіданні повідомив, що автомобіль йому було повернуто і претензій до обвинуваченого він не має.

Разом з тим, суд також враховує, що ч. 4 ст. 289 КК України визначено, що звільняється від кримінальної відповідальності судом особа, яка вперше вчинила дії, передбачені цією статтею (за винятком випадків незаконного заволодіння транспортним засобом із застосуванням насильства до потерпілого чи погрозою застосування такого насильства), але добровільно заявила про це правоохоронним органам, повернула транспортний засіб власнику і повністю відшкодувала завдані збитки.

В судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, завдані потерпілому збитки відшкодував і потерпілий претензій до обвинуваченого не має. Однак, факту добровільного повідомлення обвинуваченим органів поліції про заволодіння транспортним засобом в судовому засіданні встановлено не було. Крім того, повернення транспортного засобу його власнику відбулось вже після фактичного виявлення власником транспортного засобу (потерпілим) його місцезнаходження і подальшого повідомлення правоохоронних органів про це. Таким чином, суд вважає, що правові підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 289 КК України, на підставі ч. 4 ст. 289 КК України відсутні.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, думки потерпілого, який просив не позбавляти обвинуваченого волі, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а покаранням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, буде покарання у виді штрафу.

Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України витрати на залучення експерта слід покласти на обвинуваченого.

Відповідно до ст. 100 КПК України речовий доказ, що переданий на зберігання потерпілому, слід залишити останньому.

Керуючись ст. 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 (сімнадцять тисяч) грн.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 2145 (дві тисячі сто сорок п`ять) грн. вартості витрат на залучення експерта.

Речовий доказ автомобіль марки «Gееlу» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2007 року випуску, що знаходяться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_4 , залишити останньому.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: