Ухвала
Іменем України
06 травня 2019 року
м. Київ
справа № 528/579/17
провадження № 51-5885км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Полтавського апеляційного суду від 29 березня 2019 року,
встановив:
Зі змісту касаційної скарги убачається, що засуджений не погоджується з постановленими щодо нього судовими рішеннями.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог пунктів 4, 5 ч. 2 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, та вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог.
Однак, всупереч вищевказаному засуджений у своїй касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, не навів обґрунтування допущення судом апеляційної інстанції таких порушень норм процесуального закону, які в силу статей 412, 420 КПК України є істотними і тягнуть за собою скасування оскаржуваного судового рішення на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України.
При цьому засуджений в обґрунтування незаконності оскаржуваного вироку апеляційного суду вказує на невідповідність зазначеного судового рішення положенням ст. 419 КПК України, однак вказаною нормою процесуального закону визначається зміст ухвали апеляційного суду, а не вироку, на що засуджений уваги не звернув.
Крім того, засуджений, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як на підставу для скасування оскаржуваного вироку, доводів на обґрунтування зазначеної позиції з урахуванням положень ст. 413 цього Кодексу не наводить.
При цьому засуджений у касаційній скарзі заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Крім цього, засуджений у своїй касаційній скарзі, вказуючи на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, лише формально посилається на несправедливість призначеного йому покарання через суворість, при цьому не наводить доводів щодо його явної несправедливості з огляду на положення ст. 414 КПК України.
Окрім зазначеного, засуджений, як убачається зі змісту касаційної скарги, вказує на незаконність вироків судів першої та апеляційної інстанцій з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, однак вимоги формулює лише щодо вироку апеляційного суду, чим допустив суперечності.
При цьому вимоги засудженого про призначення нового розгляду в суді першої інстанції після скасування вироку апеляційного суду не узгоджуються з положеннями ст. 436 КПК України, якою визначено повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху.
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Полтавського апеляційного суду від 29 березня 2019 року щодо нього залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_5 ОСОБА_3