АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/795/18 Справа № 711/4497/16-к Категорія: ч.1 ст.187 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого-судді суддів при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинувачуваного ОСОБА_7 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, громадянина України, українця, з середньою освітою, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.12.2012 за. ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 190 КК України, на підставі ст. 70 КК України, на 3 роки позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 02.11.2015 у зв`язку з відбуттям покарання ,-
засуджено за ч.1 ст. 187 КК України на 4 роки позбавлення волі.
Зараховано ОСОБА_7 у строк відбутого покарання термін його тримання під вартою з 06.04.2016 по 12.09.2016 у співвідношенні один день попереднього ув`язнення до двох днів позбавлення волі згідно з положеннями ч.5 ст. 72 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 263 грн. 88 коп.
В порядку ст.100 КПК України вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він близько 12 год. 50 хв. 02.02.2016, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , де біля другого під`їзду знаходився малолітній потерпілий ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в руках тримав мобільний телефон та, з метою відкритого викрадення чужого майна, висунув останньому вимогу віддати йому мобільний телефон, а коли той відмовився здійснив на нього напад, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, зокрема дістав складний ніж та, погрожуючи його застосуванням, направив його лезо до живота потерпілого. Внаслідок цієї погрози, яку потерпілий ОСОБА_10 сприймав як реальну, тобто таку, що загрожує його життю чи здоров`ю і може бути реалізована, він виконав вимогу ОСОБА_7 і передав йому мобільний телефон «ЕйчТіСі», вартістю 625 грн., яким підсудний заволодів та розпорядився на власний розсуд.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просив скасувати вироку суду першої інстанції через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Зазначає, що дане кримінальне провадження щодо нього про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України сфабриковано: зокрема пред`явлення особи для впізнання за участю потерпілого не проводилось, а останній його вперше побачив в залі судового засідання; протокол одночасного допиту він підписав під моральним та фізичним впливом.
Крім того, стверджує, що в даному провадженні не здійснювалось вилучення речових доказів, не було встановлено місце знаходження ножа та не проведено відповідну експертизу, яка б підтвердила обставини застосування ним насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого.
Також вказує, що показання свідка ОСОБА_11 , які покладені в основу обвинувального вироку, не можуть бути визнані належними та допустимими доказами його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України, оскільки він є зацікавленою в провадженні особою та міг впливати на хід досудового розслідування, так як є колишнім співробітником СБУ.

В апеляційній скарзі прокурор Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_9 просив скасувати вирок суду першої інстанції через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого внаслідок м`якості, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, дослідити характеризуючі дані на ОСОБА_7 , та ухвалити новий вирок, яким визнати останнього винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України, і призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі.
Апелянт, не заперечуючи доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому діяння, зазначає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання наближеного до мінімального за ч. 1 ст. 187 КК України, суд першої інстанції не в повному обсязі дотримався вимог ст. 50, 65 КК України, та не врахував, що обвинувачений змінив свої показання і в суді першої інстанції категорично заперечив факт вчинення ним правопорушення, вводячи суд в оману, з метою уникнення кримінальної відповідальності та відповідного покарання, що вказує на те, що він не усвідомив тяжкість вчиненого протиправного діяння. Крім того, судом не достатньо враховано, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів проти власності, зокрема чотири рази був засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185 КК України, однак на шлях виправлення не став та знову вчинив новий злочин з підвищеним рівнем суспільної небезпеки - посягання на життя та здоров`я потерпілого, а у вчиненому не розкаявся.
22.06.2017 ухвалою апеляційного суду Черкаської області вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_6 подала касаційну скаргу в якій просила ухвалу суду скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
04 жовтня 2018 року постановою Верховного Суду касаційна скарга прокурора задоволена, ухвала апеляційного суду Черкаської області від 22.06.2017 щодо ОСОБА_7 скасована і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції своє рішення мотивував тим, що призначене ОСОБА_12 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки не відповідає вимогам ст. 65 КК України та за своїм розміром є м`яким.
В судове засідання не з`явилась законний представник потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_13 , яка була належним чином повідомлена про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомила про поважні причини свого неприбуття, що не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про задоволення в повному обсязі апеляційних вимог обвинуваченого та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, просив призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі, та заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження, та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення , в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог процесуального закону судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню дотримано не в повному обсязі.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 187 КК України, як розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою провину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково і, не заперечуючи факту заволодіння майном малолітнього потерпілого, зазначав, що помітивши у незнайомого йому раніше потерпілого в руках мобільний телефон, він вирішив ним заволодіти, у зв`язку з чим замахнувся рукою на останнього і той віддав йому телефон. При цьому, обвинувачений заперечив факт застосування ним ножа по відношенню до потерпілого.

Незважаючи на часткове визнання ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України, його винуватість підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції та наведеними у вироку доказами, а саме:

- показаннями малолітнього потерпілого ОСОБА_10 , даними в суді першої інстанції про те, що раніше невідомий йому ОСОБА_7 вимагав у нього віддати йому телефон. Після того, як він відмовився, останній дістав складний ніж, відкрив лезо і направив лезо до його живота. У зв`язку з чим він змушений був віддати ОСОБА_7 телефон, про що повідомив свого батька, з яким вони намагались відшукати нападника, однак безрезультатно і тому звернулись до поліції;

- вказані показання малолітнього потерпілого ОСОБА_10 підтверджуються протоколом проведення слідчого експерименту за його участі, в ході проведення якого останній показав про обставини здійснення на нього нападу обвинуваченим ОСОБА_7 , та протоколом пред`явлення речей для впізнання, з якого вбачається, що потерпілий впізнав по характерній тріщині екрану, серед інших телефонів, належний йому телефон « НОМЕР_1 », яким заволодів ОСОБА_7 ;
- показаннями свідка ОСОБА_11 батька малолітнього потерпілого ОСОБА_10 , даними в суді першої інстанції про те, що йому, зі слів свого сина, стало відомо, що обвинувачений ОСОБА_7 незаконно заволодів належним йому телефоном, погрожуючи складним ножем;
- показаннями свідка ОСОБА_14 , даними в суді першої інстанції про те, що в лютому 2016 року ОСОБА_7 продав йому телефон «ЕйчТіСі», який він в подальшому подарував ОСОБА_15 , у якої даний телефон був вилучений працівниками поліції. При цьому свідок підтвердив наявність на екрані проданого йому ОСОБА_7 телефону тріщини;
- даними протоколу огляду предмету, згідно якого на мобільному телефону, а саме на його екрані наявні дефекти;
- даними висновку експерта № 4/465 від 25.03.2016, згідно якого вартість телефону «ЕйчТіСі» станом на 02.02.2016 могла складати 625 грн.;
- висновками судово-психіатричної експертизи, згідно яких ОСОБА_7 здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, як на момент вчинення інкримінованого злочину, так і на даний час, при цьому виявляє ознаки розладу особистості внаслідок вживання психоактивних речовин в стадії компенсації.
Аналіз наведених доказів в їх сукупності з доказами, на які маються посилання у вироку суду, свідчить про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який він засуджений, і його дії за ч.1 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо невчинення ним відносно потерпілого ОСОБА_10 інкримінованого йому кримінального правопорушення є безпідставними та спростовуються доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими в судовому засіданні, які узгоджуються між собою, а тому розцінюються колегією суддів як обраний ним спосіб захисту.

Колегія суддів вважає, що показання потерпілого ОСОБА_10 , які він безпосередньо давав в судовому засіданні в суді першої інстанції є чіткими, послідовними, узгоджуються з протоколом проведення слідчого експерименту за його участі, та протоколом пред`явлення речей для впізнання, та іншими доказами по справі,є об`єктивними та достовірними і викривають злочинні дії обвинуваченого, тому суд першої інстанції, давши їм відповідну оцінку, вірно поклав в основу вироку.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , викладені ним в апеляційній скарзі про те, що він заволодів майном потерпілого без застосування ножа, тобто без погрози застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я останнього, були предметом перевірки суду першої інстанції, яким дана належна правова оцінка.
Вказані показання обвинуваченого спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , які вказували на застосування ОСОБА_7 ножа, їх показання є достовірними, послідовними, узгоджуються між собою та спростовують версію подій ОСОБА_7 , а тому розцінюються як намагання обрати такий спосіб захисту з метою зменшення відповідальності за вчинене і, як наслідок, призначення більш м`якого покарання. Підстави вважати, що потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_11 обмовляють обвинуваченого у колегії суддів відсутні.

Твердження ОСОБА_7 про застосування щодо нього органами досудового розслідування недозволених методів слідства у формі фізичного та психічного тиску не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Так, на підставі ухвал колегії суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області від 26.12.2016 та 29.03.2017 прокуратурою Черкаської області проведено перевірку доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування щодо нього незаконних методів слідства працівниками Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області, відомості про що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.04.2017 за №0000058, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України.
28.04.2017 слідчим в ОВС СВ прокуратури Черкаської області ОСОБА_16 винесено постанову про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР 05.04.2017 за № 0000058, за відсутності в діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.
Що стосується посилання обвинуваченого на фальсифікацію матеріалів провадження в частині непроведення пред`явлення особи для впізнання за участю потерпілого, то вони не можуть бути оцінені апеляційним судом, оскільки як вбачається з даних обвинувального акта, за участі потерпілого проводилась слідча дія пред`явлення особи для впізнання по фотокарткам, про що складено відповідний протокол, однак він не був предметом дослідження судом першої інстанції, і на нього відсутнє посилання в обвинувальному вироку як на доказ винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Твердження обвинуваченого про відсутність в його діях ознак злочину, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України, оскільки органом досудового розслідування не було встановлено місце знаходження ножа та не проведено відповідну експертизу, яка б підтвердила обставини застосування ним насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки допитаний безпосередньо в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 підтвердив факт погрози щодо нього зі сторони обвинуваченого з використанням ножа, про що він також зазначив в ході проведення слідчого експерименту за його участі. Сам факт застосування ОСОБА_7 в ході нападу з метою заволодіння майном предмета травмуючої дії та усвідомлення потерпілим його можливого застосування з метою примусити до передачі належного йому майна телефону, свідчить про здійснення ОСОБА_7 нападу на потерпілого ОСОБА_10 з метою заволодіння чужим майном телефоном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я останнього.
Що стосується апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , то відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими так і іншими особами.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував те, що вчинений ним злочин є тяжким згідно з положеннями ст. 12 КК України, особу винного, який раніше неодноразово судимий і відбував покарання у вигляді позбавлення волі, а також вчинив тяжкий умисний злочин через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі, посередньо характеризується за місцем проживання, та обставин, що обтяжують покарання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання наближене до мінімального, передбаченого санкцією ч.1 ст. 187 КК України, у виді 4 років позбавлення волі.

Згідно з вимогами ст. 12 КК України даний злочин відноситься до категорії тяжких.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ч.2 ст. 50 КК України та п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 „Про практику призначення судами кримінального покарання", відповідно до якої, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Як вбачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції належним чином не виконав вимоги ст. 65, 66, 67 КК України та вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ, і в достатній мірі не врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий та вчинив нове кримінальне правопорушення через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі, його посередню характеристику за місцем проживання, та наслідки, які настали для потерпілого, який є малолітньою особою, 2005 року народження, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, та наявність обтяжуючих покарання обставин вчинення злочину щодо малолітнього потерпілого та рецидив злочинів .

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 був неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, та знову вчинив злочин проти власності, що свідчить про його схильність до вчинення протиправних діянь, та відсутність бажання стати на шлях виправлення.
Також, при вирішенні питання про співрозмірність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання вчиненому, колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04 жовтня 2018 року про те, що призначене покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 187 КК України у виді 4 років позбавлення волі слід вважати м`яким, яка відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК України є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

За таких обставин, вирок суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_12 покарання у виді 4 років позбавлення волі колегія суддів вважає необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, з постановленням нового вироку на підставі ст. 420 КПК України.

Згідно вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 187 КК України, колегія суддів у відповідності із вимогами ст. 65, 66, 67 КК України враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який по місцю проживання характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий, в тому числі за корисливі, умисні злочини, та знову, через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі, вчинив новий умисний злочин проти власності, який відноситься до категорії тяжких, відносно малолітньої особи.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено.

В якості обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів враховує рецидив злочинів та вчинення злочину щодо малолітньої особи.

Враховуючи сукупність вищевказаних обставин, дані про особу ОСОБА_7 , позицію прокурора під час апеляційного розгляду щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке на його думку буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, колегія суддів вважає, що з урахуванням обтяжуючих покарання обставин та відсутності пом`якшуючих покарання обставин, обвинуваченому слід призначити покарання за ч.1 ст. 187 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України колегія суддів вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання у виді позбавлення волі обвинуваченому ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення в умовах слідчого ізолятора з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі за період з 13 вересня 2016 року по 22 червня 2017 року включно.

В решті - вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

На підставі вищевикладеного та ст. 404, 405, п.3 ч.1 ст. 407, ст. 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів ,-

з а с у д и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2016 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України, - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 187 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання у виді позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення з 13.09.2016 по 22.06.2017 включно з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2016 року залишити без змін.
Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий :

Судді :