КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого за адреcою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_7 - захисника ОСОБА_8 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2018 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурора ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

представника цивільного

відповідача ОСОБА_11 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 300 (трьохста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) гривень без позбавлення права керування транспортними засобами.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ"- задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ" на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 35 543 (тридцять п`ять тисяч п`ятсот сорок три) гривні 20 (двадцять) копійок, витрати на правову допомогу в розмірі 16 188 (шістнадцять тисяч сто вісімдесят вісім) гривень 80 (вісімдесят) копійок, шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 5 408 (п`ять тисяч чотириста вісім) гривень 01 (одну) копійку, моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ" про стягнення моральної шкоди та шкоди, заподіяної здоров`ю - відмовлено.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал страхування" страхового відшкодування в сумі 128 888 гривень 01 копійка, та витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги в розмірі 3 480 гривень - залишено без розгляду та роз`яснено потерпілому право пред`явлення позову у порядку цивільного судочинства.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 судові витрати та вирішено питання речових доказів.
На вказаний вирок суду представник потерпілого ОСОБА_7 - захисник ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення суду відносно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання та щодо вирішення цивільногопозову. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 300 (триста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100,00грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Стягнути на користь ОСОБА_7 з Товариство з обмеженою відповідальністю «А ТЕЛ», 35 543 (тридцять п`ять тисяч п`ятсот сорок три) грн. 20 коп. матеріальної шкоди; 115 408 (сто п`ятнадцять тисяч чотириста вісім) грн. 01 коп. шкоди заподіяної здоров`ю; 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди; 16 188 (шістнадцять тисяч сто вісімдесят вісім) грн. 80 коп. витрат на правову допомогу, а також з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. матеріальної шкоди; 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. шкоди заподіяної здоров`ю; 9 893 (дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто три) грн. 80 коп. витрат на правову допомогу.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, правильності юридичної кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінальногопроцесуального закону, неправильним застосуванням Закону України «Про кримінальну відповідальність», невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також незастосування норм цивільного права, що потягло незаконність відмови
у задоволенні цивільного позову в повному обсязі та зобов`язання потерпілого звертатися до цивільного відповідача в порядку цивільного судочинства, що є грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про не призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, своє рішення в цій частині у вироку не мотивував та в порушення вимог ст.65 КК України не врахував, що ОСОБА_13 належним чином не зміг забезпечити безпеку оточуючих, внаслідок грубого порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху України настали шкідливі наслідки, а саме, потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості та змушений проходити щорічно реабілітацію.
Вважає, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у стягненні 50000 грн. матеріальної шкоди з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» за Полісом та у задоволенні позовних вимог, які стосувалисяреабілітації та моральної шкоди потерпілого.
Зазначає, що у період з 20 червня 2015 року по 19 червня 2016 року між ТОВ «А ТЕЛ» та ПрАТ «СК «Арсенал страхування» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується Полісом № АІ/8269736 від 19червня 2015 року, з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю (на одного потерпілого) сто тисяч гривень, за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) п`ятдесят тисяч гривень та франшизою нуль гривень.
Однак ПрАТ «СК «Арсенал страхування» проігнорував звернення щодо відшкодування потерпілому матеріальної шкоди за Полісом, зазначивши, що виплати будуть здійснюватися лише з часу ухвалення судом обвинувального вироку відносно ОСОБА_13 .
Звертає увагу на те, що потерпілим надано до суду докази заподіяння матеріальної шкоди в розмірі 85 543,20грн., що підтверджуються звітом.
Розмір завданої шкоди здоров`ю потерпілого становить 215 408,01грн., з яких вартість лікування становить 5 408,01грн., вартість реабілітації 210 000,00грн., що підтверджується доказами, доданими до позову.

Вважає, що з урахуванням обставин справи ПрАТ «СК «Арсенал страхування» несе відповідальність за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю у розмірі 100 000 гривень, та за шкоду, заподіяну майну у розмірі 50 000 гривень.
Представник ПрАТ « СК «Арсенал страхування» ОСОБА_14 подала заперечення на вказану апеляційну скаргу та просила залишити вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову без змін як законний та обґрунтований.
Захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 - захисника ОСОБА_8 зазначивши про її необґрунтованість та безпідставність в частині вимог щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Іншими учасниками судового провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено.

Як установлено судом, обвинувачений ОСОБА_6 , 17квітня 2016 року близько 13 години27 хвилин, керучи технічно справним автомобілем марки «Fiat Doblo», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ", рухаючись по проїзній частини вулиці Любченка в місті Києві зі сторони вулиці Великої Васильківської, наближаючись до регульованого перехрестя з вулицею Антоновича, порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3.б), 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України, а саме - будучи неуважним, неправильно зреагував на зміну дорожньої обстановки та перед початком руху не переконався, що це буде безпечним, і створив перешкоду та небезпеку іншим учасникам руху, змінивши напрямок свого руху, повертаючи ліворуч при зеленому сигналі світлофору, не надав дорогу мотоциклу марки «Dukati-1098», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , що рухався в зустрічному напрямку прямо по проїзній частині вулиці Любченка,допустивши з ним зіткнення. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника потерпілого захисника ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу, пояснення прокурора ОСОБА_9 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_10 , представника цивільного відповідача ТзОВ «А ТЕЛ» - ОСОБА_11 , які вважають вирок суду законним та обгрунтованим та просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами щодо обставин, які не заперечувалися також і обвинуваченим, досліджувалися судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_6 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального
правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК Українине є предметом апеляційного розгляду.
Дії ОСОБА_6 за вказаними ознаками вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 286 КК України.
Доводи, наведені у апеляційній скарзі представника потерпілого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, унаслідок м`якості, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який не одружений, працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та часткове добровільне відшкодування потерпілому завданої шкоди, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, і правильно призначив основне покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу у межах, передбачених санкцією вказаної статті.

Врахувавши вказані обставини в сукупності з даними про особу обвинуваченого, який усвідомив суспільну небезпеку своїх дій, суд першої інстанції не призначив обвинуваченому за ч. 1 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Висновки суду щодо виду та розміру основного покарання, на думку колегії суддів є правильним.
При призначенні обвинуваченому покарання судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром воно є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

При цьому судом першої інстанції фактично враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі представника потерпілого.
Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.
Санкцією частини ч. 1 ст. 286 КК України передбачено альтернативне застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Під час апеляційного розгляду підтверджено, що обвинувачений ОСОБА_6 працює інженером мережі стільникового зв`язку ТзОВ «А ТЕЛ» та його робота пов`язана з керуванням транспортними засобами та є єдиним джерелом доходу, відтак єдиним засобом до існування, за час керування автомобілем не допускав грубих порушень Правил дорожнього руху, визнав свою вину, усвідомив суспільну небезпеку своїх дій.
Досліджені під час апеляційного розгляду зазначені обставини у їх сукупності підтверджують правильність висновків суду першої інстанції щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання, та дають колегії суддів підстави для висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого в частині призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.
Необгрунтованими вважає колегія суддів і доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо грубого порушення норм матеріального та процессуального права, а саме незаконної відмови у задоволенні цивільного позову в повному обсязі та безпідставного зобовязання потерпілого звертатися до цивільного відповідача в порядку цивільного судочинства.

Порядок відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником чи іншою особою встановлено ст. 1172 ЦК України, згідно частини першої якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов?язків.
Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ " Про деякі питання застосування судами

законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" №4 від 01.03.2013 року у випадку завдання шкоди особою, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за це відповідно покладається на роботодавця.
Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 працює на посаді інженера мережі стільникового зв`язку у Товаристві з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ", тобто обвинувачений перебуває у трудових відносинах з відповідачем у справі - Товариством з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ" (т. 1 а.с. 68).
Автомобіль «Fiat Doblo», державний номерний знак НОМЕР_1 , на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ", що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (т. 1 а.с. 59).
Факт правомірного використання обвинуваченим ОСОБА_6 автомобіля «Fiat Doblo» у день події дорожньо-транспортної пригоди 17 квітня 2016 року в ході судового розгляду сторонами кримінального провадження не спростовано, а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку завдана потерпілому ОСОБА_7 шкода підлягає відшкодуванню роботодавцем обвинуваченого, тобто юридичною особою, із якою обвинувачений ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах - Товариством з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ", якому і належить автомобіль «Fiat Doblo» (т. 1 а.с. 70).
Окрім того, в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_11 підтвердила, що заперечень в частині вирішення цивільного позову потерпілого відповідач немає, у зв`язку з чим апеляційну скаргу не подавав.
Як вбачається з матеріалів криміналнього провадження в ході судового розгляду проведено автотоварознавчу експертизу та згідно висновку №12418/17-54 від 29 грудня 2017 року матеріальна шкода, завдана власнику мотоциклу «Dukati-1098», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_7 складає 75 572 гривні 21 копійку ( т. 2 а.с. 227-233).
Згідно ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відтак висновок суду про задоволення цивільного позову ОСОБА_7 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ" матеріальної шкоди саме у визначеному ним розмірі - 35 543 гривні 20 копійок є правильним, оскільки суд не вправі виходити за межі пред`явлених особою вимог, а керується принципом диспозитивності.
Згідно ст. 1177 ч. 1 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог.
Згідно ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_7 під час стаціонарного та амбулаторного лікування, внаслідок травм, отриманих у дорожньо-транспортній пригоді 17 квітня 2016 року, подія якої мала місце з вини водія ОСОБА_6 - інженера мережі стільникового зв`язку Товариства з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ", понесено витрати на лікування на загальну суму 5 408 гривень 01 копійка, що підтверджується відповідними фіскальними чеками, копії яких містяться в матеріалах справи (т. 2 а.с. 71-74).
На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ" на його користь шкоди, заподіяної здоров`ю, в розмірі 115 408 гривень 01 копійки, слід задовольнити частково на суму 5 408 гривень 01 копійка, оскільки витрати на цю суму підтверджено належними доказами у порядку, встановленому процесуальним законом.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні інших позовних вимог потерпілого ОСОБА_7 про стягнення шкоди, заподіяної його здоров`ю, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону і обставини, на які він посилався як на підставу для таких своїх вимог, не доведені відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, оскільки вони були понесені у майбутньому.
Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах.
Як визначено у ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що розмір моральної шкоди, завданої обвинуваченим ОСОБА_6 цивільному позивачу ОСОБА_7 , що підлягає стягненню саме з Товариства з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ", становить 10 000 гривень, тому його позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнив частково на вказану суму.

Згідно ст. 120 ч. 2 КПК України витрати на правову допомогу несе в тому числі цивільний відповідач.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_7 сплачено своєму представнику адвокату ОСОБА_8 16 188 гривень 80 копійок, що стверджується Актом виконаних робіт та наданих послуг від 26.05.2017 року та квитанцією до прибуткового касового ордера №37 від 26.05.2017 року (т. 2 а.с. 194, 196).
На підставі викладеного, та з урахуванням положень ст. 141 ч. 3 п. 2 ЦПК України суд прийшов до обгрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_7 та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ" процесуальних витрат, пов`язаних із наданням потерпілому правничної допомоги, в розмірі 16 188 гривень 80 копійок.
Що стосується вимог апеляційної скарги щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал страхування" на його користь страхового відшкодування в загальній сумі 159 893 гривень 80 копійок, що включає в себе шкоду, заподіяну здоров`ю 100 000 гривень, матеріальну шкоду 50 000 гривень, та витрати, пов`язані з оплатою ним правової допомоги в розмірі 9 839 гривень 80 копійок, слід зазначити наступне.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що цивільно-правова відповідальність Товариства з обмеженою відповідальністю "А ТЕЛ" застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Страховій компанії "Арсенал страхування", що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/8269736 від 19.06.2015 року (т. 1 а.с. 61).
Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та /або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого.
Згідно пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» та пункту 24 постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 02.07.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів, не підлягають розгляду у кримінальній справі позови за вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, що не випливає з пред`явленого обвинувачення, яким передбачено порядок звернення з вимогами про відшкодування шкоди і на умовах такого відшкодування.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, обов`язок про відшкодування заподіяної шкоди страховиком випливає не з обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_6 , а з договірних зобов`язань про відшкодування шкоди, які визначаються спеціальним законом, зокрема, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року, яким передбачено порядок звернення з вимогами про відшкодування шкоди і умови такого відшкодування,
однією з яких є надання потерпілою стороною обвинувального вироку суду, що набув законної сили відносно особи, цивільна відповідальність якої застрахована за договором страхування.
З огляду на це, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано залишив без розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 у вказаній частині, оскільки вирішення у кримінальному провадженні цивільно - правового спору з особою, не причетною до самої події злочину, і яка несе цивільну відповідальність за дії обвинуваченого ОСОБА_6 не в силу Закону, а в силу договірних відносин, не грунтується на вимогах закону.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не убачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги представника потерпілого.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 - захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2018 року щодо ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _____________ __________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3