Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

22 листопада 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника-адвоката ОСОБА_7 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0007092 за спільною апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 03 квітня 2018 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Радивилів Рівненської області, громадянина України, непрацюючого, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 14 березня 2017 року Рівненським міським судом Рівненської області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 03 квітня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.190 КК України і призначено покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить вісімсот п`ятдесят гривень.
Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави 395 грн. 48 коп. витрат на залучення експерта.
Судом вирішено питання стосовно речових доказів по справі.

ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за те, що 22 жовтня 2017 року, близько 02 год. 00 хв., перебуваючи в ресторані "Торнадо", що знаходиться по вул. Київська, 19, в м. Рівне, діючи повторно, маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, шляхом обману, під приводом здійснення телефонного дзвінка, заволодів мобільним телефоном ОСОБА_5 , марки "LG P768", вартістю 1216 грн. 67 коп., чим завдав потерпілій майнову шкоду у вказаному розмірі.

В апеляційній скарзі, поданій спільно захисником-адвокатом ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_6 , висловлено прохання скасувати вказаний вирок і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення. На їх думку, дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.1 ст.192 КК України, оскільки потерпіла ОСОБА_5 у судовому засіданні показала, що не вона є власником мобільного телефону, який належить підприємству, де працювала офіціантом.
Як зазначено в апеляційній скарзі, захист розуміючи, що справа була розглянута згідно ч.3 ст.349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), не оспорює обставин, які були визнані усіма учасниками кримінального провадження. Поряд з цим захисник ставить питання про дослідження матеріалів кримінальної справи (без зазначення яких саме), та допит обвинуваченого і потерпілої.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника-адвоката ОСОБА_7 , який підтримавши апеляційну скаргу, відмовився від дослідження доказів, обвинуваченого ОСОБА_6 , який висловив аналогічну позицію, міркування прокурора ОСОБА_4 про безпідставність апеляційних вимог, потерпілу ОСОБА_5 , яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що вона - скарга задоволенню не підлягає.

Як встановлено колегією суддів, вирішуючи питання про порядок дослідження доказів та їх обсяг, суд першої інстанції, врахувавши думку сторін, дійшов висновку про можливість розгляду вказаного кримінального провадження на підставі ч.3 ст.349 КПК України, яка передбачає право суду, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 визнав свою вину у заволодінні чужим майном шляхом обману, вчинене повторно, тобто в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч.2 ст.190 КК України, тому місцевий суд вирішив обмежитись допитом обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_5 , а також дослідженням характеризуючих особу обвинуваченого даних.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апелянти оскаржили вирок з підстав не правильної, на їх думку, кваліфікації дій ОСОБА_6 , але не навели ні в апеляційній скарзі, ні у своїх усних поясненнях будь-яких переконливих доводів, які б указували на те, що обвинувачений, погоджуючись із заявленим клопотання щодо визнання судом недоцільним дослідження доказів в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК, не розумів змісту обставин, які були викладені в обвинувальному акті, чи наслідків відмови від права заперечувати проти висунутого обвинувачення та представлених обвинуваченням доказів, або що він діяв під будь-яким примусом. При цьому, як вбачається з аудіозапису судового засідання, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 користувався послугами захисника, і ні обвинувачений, ні його захисник не заперечували проти встановленого порядку та обсягу дослідження доказів.

Водночас, теорія кримінального права визначає кваліфікацію злочину як встановлення і юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого суспільно небезпечного діяння і ознаками складу злочину, передбаченого кримінально-правовою нормою.

При цьому, для кваліфікації злочину необхідне встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які полягають в аналізі об`єктивних і суб`єктивних ознак вчиненого суспільно небезпечного діяння. Таким чином, для перевірки правильності кваліфікації діяння необхідне дослідження доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, яке, в силу вимог ст.404 КПК, колегія суддів здійснити не може.

З огляду на вказане, враховуючи добровільну відмову сторони захисту в суді першої інстанції від права заперечувати свою вину та обставини, викладені в обвинувальному акті, шляхом надання згоди на застосування судом положень ч.3 ст.349 КПК, колегія суддів не знаходить підстав вважати обґрунтованими доводи апелянтів щодо незаконності і необґрунтованості даного вироку.

При цьому, вказуючи про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , стороною захисту не наведено в апеляційній скарзі, а також під час апеляційного розгляду, належного обґрунтування на підтвердження такої позиції, натомість просто процитована диспозиція ст.192 КК України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що при ухваленні даного вироку судом першої інстанції були дотримані норми як закону про кримінальну відповідальність, так і кримінального процесуального закону, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційних вимог не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 03 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3