УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2018 року

м. Київ
справа 646/1261/18
провадження № 51-9881ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2018 року в межах кримінального провадження № 0000331 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці, звільненого 09 червня 2017 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Суть питання
За вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 14 лютого 2018 року приблизно о 11:40, діючи повторно, переліз через паркан на територію домоволодіння розташованого по АДРЕСА_2 , де шляхом розбиття вікна проник до будинку, звідки таємно викрав належне ОСОБА_5 майно на загальну суму 271 грн.
Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 14 серпня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор указує на те, що ухвала апеляційного суду є незаконною, оскільки цей суд не врахував того, що місцевий суд, призначаючи покарання ОСОБА_4 , неправильно застосував положення ст. 69 КК. Також судами, на думку прокурора, не встановлено кількох обставин, що пом`якшують покарання засудженому та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину з урахуванням особи засудженого, який раніше вже був десять разів судимий та знов вчинив тяжкий злочин. До уваги не було взято і того, що ОСОБА_4 вчинив новий злочин, маючи непогашену та незняту в установленому порядку судимість за скоєння тяжких та середньої тяжкості умисних злочинів. Крім того, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції не дав вичерпної відповіді на всі його доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості, у зв`язку з чим, на думку прокурора, ухвала цього суду не відповідає положенням ст.419 КПК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність і обґрунтованість судового рішення у цій частині прокурором не оскаржується.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно приписів ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 КК згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, а саме: що він офіційно не працює, неодружений, проживає із матір`ю похилого віку, на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, у період з 04 липня 2012 року по 13 травня 2013 року перебував під диспансерно-динамічним наглядом у лікаря-нарколога з метою профілактики розладів психіки та поведінки внаслідок вживання канабіноїдів, неодноразово судимий, та те, що він звільнившись 09 червня 2017 року з місць позбавлення волі вчинив новий злочин. При цьому місцевий суд визнав щире каяття ОСОБА_4 та відшкодування спричиненої шкоди, обставинами, що пом`якшують покарання, а рецидив злочину обставиною, що його обтяжує.
Разом з тим, місцевий суд враховуючи обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , розмір заподіяної ним шкоди, думку потерпілого, який зазначив, що претензій до засудженого не має, обґрунтовано зазначив, що ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах законності, індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15 рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 69 КК та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість призначення засудженому ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбаченого санкцією статті за якою його засуджено. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
З огляду на вказане, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3