ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/101/19 Справа № 185/2767/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши 26 лютого 2019 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження №0000332 за апеляційними скаргами заступника прокурора області ОСОБА_11 , прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Гуляйполе Запорізької області, громадянки України, з середньою освітою, одруженої, яка має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фізична особа-підприємець. яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої;

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки ст. Кара-Дир, Олексіївського району Цілиноградської області, громадянки України, з середньо-спеціальною освітою, одруженої, пенсіонерки, яка працює двірником у КП «Павлограджилсервіс», яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляції заступник прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_11 не заперечуючи доведеність вини обвинувачених ОСОБА_15 , не оскаржуючи фактичних обставин злочину, місця, часу способу його вчинення та інших обставин, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині стягнення з обвинувачених судового збору у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, допущених судом першої інстанції.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, прокурор посилається, що суд першої інстанції задовольняючи заявлений у справі цивільний позов ОСОБА_16 , стягнув з обвинувачених судовий збір. Проте відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5. Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, вирок суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні. В іншій частині вирок суду просить залишити без змін.

Прокурор Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить визнати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України та призначити кожній покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 , ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки. На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обов`язки, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Просить виключити рішення про стягнення солідарно з обвинувачених на користь держави судового збору.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з ч. 2 ст. 162 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України. Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що з показів потерпілого вбачається, що обвинуваченими було застосовано насильство щодо нього, коли вони вже проникли до житла, а не під час проникнення. Сам конфлікт між потерпілим та обвинуваченими відбувався вже у приміщенні будинку.

Разом з тим, висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Так, судом не прийнято до уваги той факт, що застосування обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до потерпілого ОСОБА_17 фізичного насильства було спрямовано на проникнення до житлової кімнати будинку АДРЕСА_3 , яка розташована за кімнатами, де відбувались події, та в яку обвинувачені без подолання опору ОСОБА_16 не могли проникнути до житла. Таким чином, суд першої інстанції при кваліфікації дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не врахував те, що обставини застосування фізичного насильства вказують на наявність у обвинувачених саме умислу, спрямованого на порушення недоторканості житла із застосуванням насильства для подолання опору потерпілого, а не умислу, спрямованого на спричинення тілесних ушкоджень. Крім того, судом при кваліфікації дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 необгрунтовано виключено з обвинувачення таку обставину, яка обтяжує покарання обвинувачених, як вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою.

Також просить виключити з вироку суду посилання про стягнення солідарно з обвинувачених судового збору на користь держави, оскільки відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5. Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Захисник ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій просить вирок суду відносно ОСОБА_8 скасувати та кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутності у діях обвинуваченої складу злочину через невідповідність висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження, та зазначає, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що призвело до неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник посилається на те, що суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, не вказав, які саме дії ОСОБА_8 свідчать про наявність у неї умислу та мотиву на незаконне проникнення до житла.

Вказує, що у вироку суду не зазначено, якими доказами підтверджується саме вина ОСОБА_8 у скоєнні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Адже сам потерпілий не зміг конкретно пояснити у судовому засіданні, що робила саме ОСОБА_8 у житловому будинку, де він мешкав, якщо вона там була.

Зазначає, що суд не надав належної оцінки тій обставини, що свідок ОСОБА_18 яка приїхала до будинку АДРЕСА_3 разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 даючи в суді показання зазначала, що взагалі не бачила, щоб ОСОБА_8 заходила до будинку, де мешкали ОСОБА_19 . Вона бачила, як ОСОБА_7 перестрибнула через паркан, а через 2-3 хвилини вийшла з подвір`я будинку з дитиною, яка була одягнута у піжаму і укутана у рожеве одіяльце.

Зазначені показання свідка ОСОБА_18 підтверджують покази ОСОБА_8 про те, що вона заходила лише на подвір`я будинку ОСОБА_19 побачивши дитину на руках у ОСОБА_7 для того, щоб накинути на онуку одіяльце, так як дівчинка була лише у піжамі.

Як на доказ вини ОСОБА_8 суд послався на покази свідка ОСОБА_20 яка, нібито, через вікно свого будинку бачила, як до будинку, де мешкають ОСОБА_21 під`їхали машини, у двір зайшли люди, через паркан перестрибнув ОСОБА_22 -чоловік ОСОБА_23 , який відкрив калітку, у двір зайшла тітка ОСОБА_24 , її співмешканець. Інна та її мама. Побачила, що вони утрьох заскочили до будинку (не вказуючи, хто саме), не пройшло 5-10 хвилин, як ОСОБА_25 вискочила з будинку з дитиною на руках. Потім свідок почала вказувати, що нібито бачила, як ОСОБА_25 і її мама заходили до будинку, не вказуючи навіть прізвища ОСОБА_8 .

Захисник ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу в якій просить вирок суду відносно ОСОБА_7 скасувати та кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутності у діях обвинуваченої складу злочину через невідповідність висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження, та зазначає, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що призвело до неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 статті 162 КК України, не вказав, які саме дії ОСОБА_7 свідчать про наявність у неї умислу та мотиву на незаконне проникнення до житла.

Визнаючи ОСОБА_7 винною, суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_18 , в тій частині, де вона підтвердила, що ОСОБА_7 їздила до потерпілого на протязі 7 місяців, щоб забрати дитину або хоча б побачити її. 09.02.2014 року вона, ОСОБА_18 , приїхавши у с. Богуслав разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знаходилася на вулиці біля будинку, де мешкали Дроботи. коли ОСОБА_7 перестрибнула через паркан у двір будинку і через 2-3 хвилини вийшла з дитиною на руках. Щоб ОСОБА_7 чи ОСОБА_8 заходили у будинок Дроботів. вона не бачила. Ні у дворі будинку, ні на вулиці в цей час нікого не було. Дані покази свідка ОСОБА_18 спростовують висновки суду про те, що у ОСОБА_7 був умисел на порушення недоторканності житла ОСОБА_16 .

Як на доказ вини ОСОБА_7 суд першої інстанції послався на покази свідка ОСОБА_20 , яка в той час, коли ОСОБА_7 та ОСОБА_8 приїхали до будинку Дроботів, щоб забрати дитину, ні на вулиці, ні у дворі не знаходилася. Покази свідка

ОСОБА_20 не відповідають іншим доказам по справі. За її показаннями, через вікно свого будинку вона бачила, як до будинку, де мешкають ОСОБА_19 , під`їхали машини, у двір зайшли люди, через паркан перестрибнув ОСОБА_22 -чоловік ОСОБА_23 , а не ОСОБА_26 , який відкрив калітку, у двір зайшла тітка ОСОБА_24 її співмешканець, ОСОБА_25 та її мама. Побачила, що вони утрьох заскочили до будинку (не вказуючи, хто саме), не пройшло 5-10 хвилин, як ОСОБА_25 вискочила з будинку з дитиною на руках. Потім свідок почала вказувати, що нібито бачила, як ОСОБА_25 і її мама заходили до будинку, не вказуючи навіть прізвища ОСОБА_8 . Посилаючись на показання свідка ОСОБА_20 суд не прийняв до уваги, що між нею та ОСОБА_7 склалися неприязні стосунки, так як ОСОБА_7 подавала до правоохоронних органів заяву про спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_20 і у даного свідка є причини її оговорювати.

Згідно вироку суду першої інстанції встанволено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2013 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2014 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2013 року залишено без змін.

Цим вироком визнано ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та призначено їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день ухвалення вироку становить 1020 грн.

Визнано ОСОБА_8 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та призначено їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день ухвалення вироку становить 1020 грн.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_16 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 1 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за цим вироком визнано винними та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

09 лютого 2014 року приблизно о 08.00 годині ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_8 та ОСОБА_18 на автомобілі, прибула за адресою: АДРЕСА_3 , де проживав ОСОБА_16 та на той час перебувала малолітня ОСОБА_14 , щоб забрати останню з собою. Знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , подвір`я якого огороджено парканом, ОСОБА_7 побачила, що хвіртка закрита, після чого у неї виник злочинний умисел, спрямований на порушення недоторканості житла.

09 лютого 2014 року приблизно о 08.05 годині, реалізуючи свій злочинний умисел, мотивуючи свої дії бажанням побачити дитину, діючи умисно, незаконно, ОСОБА_7 перелізла через паркан та відчинила хвіртку для ОСОБА_8 , яка прослідувала разом з ОСОБА_7 до дверей будинку. В подальшому ОСОБА_7 , діючи разом з ОСОБА_8 , проникла до будинку АДРЕСА_3 .

На правомірні вимоги ОСОБА_16 покинути його помешкання та заходи щодо недопущення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у кімнати будинку, ОСОБА_7 стоячи навпроти ОСОБА_16 , нанесла один удар металевим балончиком з-під лаку. Після цього ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 почала штовхати ОСОБА_16 в напрямку житлових кімнат будинку, внаслідок чого ОСОБА_16 впав на підлогу обличчям вниз. З метою подолання опору ОСОБА_16 , руки якого в цей час ОСОБА_8 тримала за його спиною, ОСОБА_7 придавила металевим балончиком з-під лаку шию ОСОБА_16 в області її правої бокової поверхні в середній її третині.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_7 спричинила ОСОБА_16 легкі тілесних ушкодження.

Подолавши опір ОСОБА_16 , ОСОБА_7 пройшла до спальної кімнати будинку АДРЕСА_3 , звідки забрала малолітню ОСОБА_27 , після чого разом з ОСОБА_8 втекла з будинку через вхідні двері.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка частково підтримала доводи апеляційної скарги прокурора та вважала, що вирок суду підлягає скасуванню, з призначенням нового судового розгляду, у задоволенні апеляційної скарги захисника просила відмовити, пояснення обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та їх захисників, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Однак, аналізуючи матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ці вимоги кримінального процесуального закону судом дотримані не були. Оскаржене рішення щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд постановив з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для його скасування.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно із п. 17,22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.90 року "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку", в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Зазначені вимоги закону місцевим судом було дотримано не в повному обсязі.

Відповідно до вироку суд у мотивувальній частині перерахував докази, які дослідив під час розгляду кримінального провадження, однак не всім доказам надав оцінку, що ставить під сумнів висновки суду, оскільки прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Як убачається з вироку, суд при кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виключив з обвинувачення кваліфікуючу ознаку ч.2 ст.162 КК України із застосуванням насильства, посилаючись на те, що з показів потерпілого ОСОБА_16 вбачається , що обвинуваченими було застосовано до нього , коли вже обвинувачені проникли до житла, а не під час проникнення. Сам конфлікт між потерпілим та обвинуваченими відбувався вже у приміщені будинку.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду та вважає, що суд першої інстанції вибірково виклав покази обвинуваченого ОСОБА_16 у вироку, не надавши їм належної оцінки.

Так, поза увагою суду залишились пояснення потерпілого ОСОБА_28 про те, що обвинувачені застосували насилля до нього, щоб проникнути до житлової кімнати будинку , в якій він знаходився,в яку обвинувачені ,без подолання опору потерпілого не могли проникнути.

Допущені порушення свідчать про ухвалення вироку з порушенням права на захист, на підставі доказів, яким не надано відповідної оцінки згідно із ст. 94 КПК України, про що має бути зазначено у мотивувальній частині вироку відповідно до вимог ст. 374 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому останнє відповідно до статей 409, 412 і 415 КПК України підлягає скасуванню.

Згідно з вимогами ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи у суді першої інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить скасувати вирок суду і ухвалити новий вирок, яким визнати винними ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правпорушення, передбаченого ч.2 ст.162 КК України, а саме в незаконному проникненні до житла особи, із застосування насилля.

Таким чином, прокурор в апеляційній скарзі ставить питання про збільшення обсягу обвинувачення, а саме доповнення обвинувачення кваліфікуючою ознакою - незаконного проникненні до житла особи, із застосування насилля.

Відповідно до вимог ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності збільшення обсягу обвинувачення.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 15.05.2006 року «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» передбачено, що «виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо їх не було досліджено під час апеляційного розгляду справи».

Судом апеляційної інстанції вживались всі належні заходи для безпосереднього дослідження обставин кримінального провадження.

Так, неодноразова викликались до апеляційного суду потерпілий ОСОБА_16 та свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_29 , ОСОБА_18 , ОСОБА_30 , однак зазначені особи в судове засідання не з`явились.

Тому, апеляційний суд в цьому випадку позбавлений можливості перевірити правильність оцінки судом першої інстанції кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та дослідити обставини, встановлені під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.

З зазначених підстав, колегія суддів також не може перевірити доводи захисника ОСОБА_31 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , про відсутність в діях обвинуваченої ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження , визначені ч.7 цього Кодексу.

У зв`язку з допущеними порушеннями колегія суддів позбавлена можливості прийняти кінцеве рішення, а тому питання щодо доведеності чи недоведеності обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, правильності кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та призначення покарання не можуть бути вирішені судом апеляційної інстанції наперед згідно із ч. 2 ст. 415 КПК України, а мають бути перевірені під час нового судового розгляду, у зв`язку з чим вимоги апеляційних скарг прокурора та захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - ОСОБА_31 підлягають частковому задоволенню.

Суд апеляційної інстанції також позбавлений можливості розглянути клопотання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про звільнення їх від кримінальної відповідальності, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, зважаючи на те, що відповідно до вимог ч. 3, ч. 4 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Для вирішення питання про звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України необхідно визначити яке кримінальне правопорушення було вчинене обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та правильність кваліфікації їх дій, тільки після чого можливо буде визначити передбачені ст.49 КК України строки звільнення від кримінальної відповідальності.

Тому, під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити інші доводи апеляційних скарг і, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17, 370 КПК України, ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і в залежності від встановленого постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги заступника прокурора області ОСОБА_11 , прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 162 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточна й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4