Справа № 513/953/18
Провадження № 1-кп/513/11/19
Саратський районний суд Одеської області
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2019 року Саратський районний суд Одеської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , захисника - адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 та його представника - адвоката ОСОБА_7 , цивільних позивачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт. Сарата кримінальне провадження стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Сарата Одеської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, який має на утриманні одну малолітню дитину, не працюючого, військовозобов`язаного запасу, раніше не судимого,

обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

19 жовтня 2015 року приблизно о 05:00 годині ОСОБА_5 , керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки "ВМW-735і" реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 70 км/год по провулку без назви та перетинаючи перехрестя рівнозначних доріг, а саме провулку без назви з вулицею Жовтневою в с. Зоря Саратського району Одеської області, в порушення вимог п.12.4 та п. 10.11 Правил дорожнього руху України, які введені в дію 01.01.2002 року постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, згідно яких:

п. 12.4 "У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год";

п. 10.11 "У разі коли траєкторія руху транспортних засобів перетинаються, а черговість проїзду не обумовлена цими Правилами, дати дорогу повинен водій, до якого транспортний засіб наближається з правого боку",

допустив злочинну недбалість, тобто легковажно розраховуючи на свої вміння та досвід керування автомобілем, недостатньо оцінив значення своїх дій, що можуть викликати шкідливі наслідки, проявив неуважність і не стежив за дорожньою обстановкою, не враховуючи дорожніх умов, хоч мав таку можливість, не обрав безпечну швидкість свого руху, яка б надавала йому змогу постійно контролювати керований ним транспортний засіб, його рух та безпечно керувати ним, при перетинанні перехрестя рівнозначних доріг не впорався з керуванням, не надав перевагу у русі транспортному засобу, що наближався до нього з правого боку та допустив зіткнення керованого ним автомобілю марки "ВМW- 735і" реєстраційний номер НОМЕР_1 з автомобілем марки "ВАЗ-21093" реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, геморагічного забою головного мозку тяжкого ступеню з ушкодженням базально-стволових відділів, яка ускладнилась посттравматичною енцефалопатією та тетрапарезом; закритої травми грудної клітини, вивиху стернального відділу правої ключиці, перелому хрящової ділянки 1 лівого ребра, контузії легень та виникненням двостороннього гемотораксу; закритої травми кісток тазу у вигляді переломів крижової кістки зліва, клубової та сідничної кісток зліва, які у своїй сукупності за критерієм небезпеки для життя, згідно п.2.1.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин, суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені можливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У зв`язку з чим, за згодою учасників судового провадження, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого, потерпілого, цивільних позивачів, та дослідженням документів щодо характеристики обвинуваченого.

Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину визнав повністю, щиро розкаявся, не оспорював кваліфікацію вчиненого злочину. Пояснив, що у жовтні 2015 року, точніше дату назвати не може, приблизно о 05 годині на автомобілі марки "ВМW-735і" реєстраційний номер НОМЕР_1 , разом з ОСОБА_10 , яка сиділа на передньому пасажирському сидінні та ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які сиділи на задньому пасажирському сидінні, зі швидкістю 70 км/год він рухався по провулку без назви, розташованому в с. Зоря Саратського району Одеської області, був туман. Перетинаючи перехрестя рівнозначних доріг, а саме: провулку без назви з вулицею Жовтневою, він проявив неуважність, та не надав дорогу автомобілю марки "ВАЗ-21093" реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 , який наближався до нього з правого боку та допустив зіткнення свого автомобіля з автомобілем потерпілого. Після зіткнення він одразу вийшов зі свого автомобіля, та витягнув потерпілого, який був без свідомості, з автомобіля "ВАЗ-21093", викликав "Швидку допомогу". Він повністю відшкодував потерпілому витрати на лікування у розмірі 169872 гривні. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 130000 гривень та цивільні позови ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення на користь кожного із них моральної шкоди у розмірі по 10000 гривень визнав повністю.

Потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що обставини ДТП він не пам`ятає. Після ДТП він на протязі тривалого часу лікувався. Унаслідок ДТП він є особою з інвалідністю 1 групи. Обвинувачений повністю відшкодував йому витрати на лікування у розмірі 169872 гривні. У зв`язку з чим, потерпілий просив залишити без розгляду свій позов в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 матеріальної шкоди в розмірі 92082 гривні. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500000 гривень зменшив та просив стягнути з обвинуваченого моральну шкоду у розмірі 130000 гривень. Просив суворо не карати обвинуваченого та не позбавляти його права керувати транспортними засобами.

Цивільний позивач ОСОБА_8 пояснив, що у листопаді 2015 року вранці до них додому прибігла сусідка та повідомила, що їх син ОСОБА_6 потрапив у ДТП та перебуває у важкому стані. Він прибіг на місце аварії та побачив сина без свідомості, якого тримав ОСОБА_5 . Згодом приїхала "Швидка допомога", яку викликав ОСОБА_5 та забрала сина до "Саратської ЦРЛ", а потім санітарною авіацією потерпілого доправили до Одеської обласної клінічної лікарні, де його лікували на протязі тривалого часу. ОСОБА_5 одразу почав надавати їм матеріальну допомогу на лікування сина. Матеріальна шкода у розмірі 169872 гривень обвинуваченим відшкодована повністю. У зв`язку з чим, цивільний позивач ОСОБА_8 зменшив позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди та остаточно просив стягнути з обвинуваченого на свою користь моральну шкоду у розмірі 10000 гривень та судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Цивільний позивач ОСОБА_9 пояснила, що у листопаді 2015 року з вини ОСОБА_5 їх син потрапив у ДТП, унаслідок чого отримав тяжкі тілесні ушкодження. Тривалий час син лікувався, унаслідок ДТП став інвалідом 1 групи, потребує стороннього догляду. Оскільки матеріальну шкоду у розмірі 169872 гривень обвинувачений повністю відшкодував, зменшила позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди та остаточно просила стягнути з обвинуваченого моральну шкоду у розмірі 10000 гривень та судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Дослідивши та оцінивши докази, суд визнає їх належними, допустимими та достовірними, а сукупність досліджених доказів достатньою для визнання обвинуваченого ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

При призначенні покарання суд відповідно до положень ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив з необережності тяжкий злочин, повністю визнав вину та щиро розкаявся, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, має на утриманні одну малолітню дитину ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дружину ОСОБА_14 , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку.

Щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, надання іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину суд відповідно до положень ст.66 КК України визнає обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого.

Обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, відсутні.

Згідно досудової доповіді Саратського районного сектору з питань пробації філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області, ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній. Виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства (т.1 а.с. 221-227).

Ураховуючи зазначені обставини, а також думку потерпілого ОСОБА_6 який просив суд суворо не карати обвинуваченого, не позбавляти його волі та не позбавляти права керування транспортними засобами, суд приходить до висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі, у межах санкції ч.2 ст.286 КК України.

З урахуванням наслідків для здоров`я потерпілого суд вважає за необхідне призначати обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд вважає, що зазначене покарання буде сприяти виправленню обвинуваченого та запобігати вчиненню ним нових злочинів.

Під час розгляду справи обвинувачений ОСОБА_5 заявив клопотання про звільнення його від відбування основного та додаткового покарання на підставі п. "в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", посилаючись на те, що його обвинувачують у вчиненні необережного злочину, який відповідно до ст.12 КК України не є особливо тяжким, та він має на утриманні дитину, якій не виповнилося 18 років.

Вислухавши думку прокурора, потерпілого ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 , цивільних позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які не заперечували проти задоволення клопотання; захисника ОСОБА_4 , який підтримав клопотання обвинуваченого, суд приходить до наступного.

Статтею 85 КК України визначено, що на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Відповідно до ч.2 ст.86 КК України законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Частинами 1, 2 ст.1 Закону України "Про застосування амністії в Україні" визначено, що амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

07.09.2017 року набрав чинності Закон України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 р. №1810-VIIІ. За положеннями ст.12 вказаного Закону, його дія поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році" питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою прокурора, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.

Пунктом "в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" передбачено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили: не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Статтею 15 цього ж Закону встановлено, що особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_13 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.2 а.с.12). Довідка Саратської районної державної адміністрації Одеської області підтверджує, що ОСОБА_5 не позбавлений батьківських прав стосовно своєї дитини ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.2 а.с.41). Згідно довідки Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області за № 936 від 07.05.2019 року, ОСОБА_13 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.42).

Обвинувачений вперше, до набрання чинності законом України "Про амністію у 2016 році", вчинив необережний злочин, який відповідно до ст. 12 КК України не є особливо тяжким.

Обвинувачений ОСОБА_5 ініціював питання про застосування до нього амністії, про що подав відповідне клопотання (т. 2 а.с.40).

Обмежень щодо застосування стосовно обвинуваченого амністії, передбачених ст. 4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст.9 Закону України "Про амністію у 2016 році", судом не встановлено, раніше амністія до ОСОБА_5 не застосовувалась.

За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого поширюється дія Закону України "Про амністію у 2016 році", тому його клопотання є обґрунтованим та він підлягає звільненню від відбування як основного так і додаткового покарання. При цьому суд також враховує думку потерпілого ОСОБА_6 , а також те, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю відшкодував потерпілому завдані збитки, до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України жодного разу не притягувався, у момент вчинення злочину не перебував в стані алкогольного сп`яніння.

За положеннями частини 5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.129 КК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Однією із загальних засад кримінального провадження є диспозитивність, відповідно до якої сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 5 частини 1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Судом встановлено, що завдана потерпілому матеріальна шкода відшкодована обвинуваченим у повному обсязі та потерпілий ОСОБА_6 подав заяву про залишення позову щодо стягнення матеріальної шкоди без розгляду. З вищевказаних підстав позов потерпілого ОСОБА_6 щодо стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди у загальному розмірі 92082 гривні належить залишити без розгляду, що не суперечить засаді диспозитивності кримінального судочинства.

Частинами 1-3 ст.23 ЦПК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Отже, цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 щодо стягнення з обвинуваченого моральної шкоди в розмірі 130000 гривень підлягає повному задоволенню, оскільки він підтверджений доказами та не оспорюється обвинуваченим. Визначаючи розмір грошової компенсації моральної шкоди суд відповідно до ст. 23 ЦК України враховує, характер кримінального правопорушення; глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, який внаслідок ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження, переніс фізичний біль та душевні страждання, протягом тривалого часу лікувався, втратив працездатність та визнаний особою з інвалідністю 1 групи, потребує стороннього догляду, зазначені негативні фактори порушили звичайний спосіб життя потерпілого; шкоди завдано унаслідок необережного злочину. Суд також враховує вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Цивільні позови ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо відшкодування кожному з них моральної шкоди у розмірі по 10000 гривень також підлягають повному задоволенню, тому що є доведеними та визнані обвинуваченим у повному обсязі. Визначаючи розмір грошової компенсації завданої цивільним позивачам моральної шкоди, суд враховує, що унаслідок вчиненого обвинуваченим злочину, син цивільних позивачів ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, протягом тривалого часу проходив лікування, визнаний особою з інвалідністю 1 групи, унаслідок чого цивільні позивачі зазнали моральних та душевних страждань, змушені були докладати додаткових зусиль для організації свого життя, ОСОБА_9 залишила роботу та здійснює догляд за потерпілим.

Вимоги цивільних позивачів щодо стягнення з обвинуваченого на їх користь судового збору у розмірі по 704,80 грн. не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. статтею 1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з: 1) судового збору; 2) витрат, пов`язаних з розглядом справи. Отже поняття "судові витрати" ширше, ніж поняття "процесуальні витрати".

За приписами ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Вичерпний перелік видів процесуальних витрат наведений у ст. 118 КПК України, судовий збір до вказаних витрат не належить.

Суд також враховує, що особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність у кримінальному провадженні, насамперед має статус обвинуваченого, якому має бути гарантовано додержання закріпленої у статтях 7, 9 КПК України засади законності, отже й вищевказаних положень ст.118 та ч.1 ст.124 КПК України. Тому суд приходить до висновку, що вимоги цивільних позивачів щодо стягнення з обвинуваченого на їх користь судового збору не підлягають задоволенню.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, який міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Cуду від 23.01.2019 року, відповідно до якого застосування ч. 3 ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" щодо стягнення із засудженого судового збору суперечить ч. 5 ст. 128, статтям 2, 7, 9, 118, 119, 370 КПК України Кодексу в їх взаємозв`язку.

Речові докази: автомобіль марки "ВМW- 735і" реєстраційний номер НОМЕР_1 вважати повернутим ОСОБА_5 , автомобіль марки "ВАЗ-21093" д/з НОМЕР_2 вважати повернутим ОСОБА_6 .

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України з обвинуваченого на користь держави належить стягнути витрати на залучення експертів у загальній сумі 6133 гривні 20 копійок.

Керуючись ст. ст. 369-371, 373, 374, 395 КПК України, п. «в» ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22.12.2016 року №1810-VIIІ, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік .

На підставі п. "в" ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22.12.2016 року звільнити засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного судом основного та додаткового покарання.

Цивільний позов ОСОБА_6 в частині стягнення з ОСОБА_5 матеріальної шкоди залишити без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_6 щодо стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 130000 (сто тридцять тисяч) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_9 щодо стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_8 щодо стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Речові докази: автомобіль марки "ВМW-735і" реєстраційний номер НОМЕР_1 вважати повернутим ОСОБА_5 , автомобіль марки "ВАЗ-21093" реєстраційний номер НОМЕР_2 вважати повернутим ОСОБА_6 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта у загальній сумі 6133 гривні (шість тисяч сто тридцять три) гривні 20 копійок.

Вирок може бути оскаржено учасниками судового провадження до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саратський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити прокурору та обвинуваченому.

Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1