КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/1301/2019 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 314 КПК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_10 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000432 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Талаліївка Чернігівської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2019 року обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0000432 від 23.05.2018 за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України повернуто прокурору для виконання вимог ст. 291 КПК України.

Цією ж ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто по 23 березня 2019 року.

Своє рішення в частині повернення прокурору обвинувального акту суд першої інстанції обґрунтував тим, що вказаний процесуальний документ не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України. Зокрема, не містить відомостей про час і місце вчинення злочину, а наявні в обвинуваченні дані свідчать лише про виникнення у ОСОБА_9 близько 07 год. 30 хв. 23.05.2018 в квартирі АДРЕСА_3 умислу на заподіяння співмешканці ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень. Відсутні також в акті дані щодо способу завдання тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , їх перелік та відомості щодо перебування у прямому причинному зв`язку з настанням її смерті, за що передбачено відповідальність ч. 2 ст. 121 КК України. Отже, неконкретне формулювання обвинувачення ОСОБА_9 в обвинувальному акті унеможливлює з`ясування об`єктивної сторони як необхідного елементу складу інкримінованого обвинуваченому злочину, позбавляє можливості встановити межі судового розгляду та є безумовною перешкодою для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2019 року скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційного прохання зазначає, що при складанні обвинувального акта стосовно ОСОБА_9 дотримано вимог кримінального процесуального закону, в тому числі положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України. Обвинувальний акт містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію правопорушення та формулювання обвинувачення з урахуванням вимог ч. 1 ст. 91 КПК України, отже висновки суду щодо неконкретності формулювання обвинувачення є безпідставними.

Окрім того, як зазначає прокурор, у підготовчому судовому засіданні не вирішуються питання про доведеність вини обвинуваченого, не досліджуються обставини вчинення кримінального правопорушення та інші питання, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду. Висування обвинувачення є виключною компетенцією прокурора, а тому суд, визначивши неконкретним обсяг висунутого прокурором обвинувачення, вийшов за межі наданих йому повноважень у підготовчому судовому засіданні та припустився оцінки правильності викладу обвинувачення щодо його суті. Таким чином, суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Також прокурор звертає увагу на те, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 уже повертався судом першої інстанції з аналогічних підстав прокурору, але судове рішення від 26 листопада 2018 року було скасовано ухвалою Київського апеляційного суду від 08 січня 2019 року, при цьому суд апеляційної інстанції у своєму рішенні вказав, що в обвинувальному акті викладено ті фактичні обставини кримінального правопорушення, які щодо обвинуваченого прокурор вважає встановленими, зазначено правову кваліфікацію правопорушення та наведено формулювання обвинувачення.

Крім того, до початку апеляційного розгляду прокурором було подано клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, потерпілої, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та клопотання, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги і клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Обвинувальний акт, як це передбачено ст. 291 КПК України, складається і підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

Обов`язкові відомості, які повинен містити в собі обвинувальний акт, визначені в ч. 2 ст. 291 КПК України.

Зокрема, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачає, що обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Враховуючи, що зміст фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, відповідно до вимог ст. 91 КК України, визначається тими обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні і є необхідними та достатніми для його вирішення по суті, то обвинувальний акт в цій частині не повинен містити положення, які суперечать одне одному, тобто фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, і формулювання обвинувачення повинні узгоджуватися між собою та з положеннями тієї частини статті закону України про кримінальну відповідальність, посилання на які наведені в обвинувальному акті, бо в протилежному випадку не буде дотримана одна з основних засад кримінального провадження - забезпечення права на захист.

Зокрема, обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього, як це передбачено пунктом 3 (а) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України.

Проте, зі змісту обвинувального акта щодо ОСОБА_9 , який надійшов на розгляд до Броварського міськрайонного суду Київської області, вбачаються явні суперечності між формулюванням обвинувачення і змістом правової кваліфікації кримінального правопорушення, а також їх невідповідність викладеним фактичним обставинам кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, що свідчить про неконкретність обвинувачення та може зашкодити праву обвинуваченого на захист.

Суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, обґрунтовано звернув увагу на те, що в обвинувальному акті, а саме у сформульованому обвинуваченні, хоча і зазначено, що ОСОБА_9 завдав множинні удари ОСОБА_11 в область обличчя, голови та тіла, використовуючи невстановлені предмети, і спричинив тілесні ушкодження, проте не вказано їх характер та ступінь тяжкості. Далі ж наведено, що ОСОБА_11 у тяжкому стані з чисельними тілесними ушкодженнями в області голови, обличчя та тіла у виглядів синців, саден та порізів госпіталізовано до Вишгородської ЦРЛ з попереднім діагнозом: відкрита черепно-мозкова травма і в реанімаційному відділенні лікарні вона померла від отриманих тілесних ушкоджень.

В той же час із викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, слідує, що синці та садна, тобто згадані у сформульованому обвинувачені тілесні ушкодження, які були виявлені у ОСОБА_11 , при тому, що про порізи взагалі не зазначено, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Отже, наведені в обвинувальному акті, а саме у сформульованому обвинуваченні, фактичні дані в своїй сукупності не дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, з огляду на його правову кваліфікацію за ч. 2 ст. 121 КК України, що в даному випадку доводить недотримання прокурором вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, може вплинути як на право ОСОБА_9 на захист, так і на права потерпілої сторони у кримінальному провадженні та, у свою чергу, позбавляє суд можливості виконати вимоги ч. 1 ст. 348 КПК України, тобто роз`яснити ОСОБА_9 під час судового розгляду суть обвинувачення, що є обов`язком саме суду.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги прокурора, які зводяться до того, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України, є непереконливими. Висновки суду в указаній частині, з огляду на зміст обвинувального акта, ґрунтуються не на оцінці суті обвинувачення, як про це помилково зазначає прокурор, а встановленої судом невідповідності формулювання обвинувачення з тими фактичними обставинами кримінального правопорушення, які встановив прокурор, і положеннями тієї частини статті закону України про кримінальну відповідальність, посилання на які наведені в обвинувальному акті, що є законною підставою для повернення цього процесуального документа прокурору.

При цьому колегія суддів вважає, що прийняте судом апеляційної інстанції рішення, яким була скасована ухвала суду першої інстанції від 26 листопада 2018 року про повернення прокурору обвинувального акта стосовно ОСОБА_9 , не є безумовною підставою для визнання незаконними усіх подальших рішень суду першої інстанції, пов`язаних із вирішенням питання щодо відповідності обвинувального акта вимогам КПК України.

Що стосується висновків суду в ухвалі про відсутність у формулюванні обвинувачення відомостей про час і місце вчинення злочину, способу завдання ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , то в цій частині колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що зазначені обставини викладені в обвинувальному акті таким чином, як їх вважав встановленими прокурор, а тому вказані висновки суду підлягають виключенню із судового рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції від 23 січня 2019 року - зміні шляхом виключення посилання суду на недоліки обвинувального акта, які в даному випадку не можуть бути визнані колегією суддів такими, що свідчать про невідповідність обвинувального акта вимогам КПК України і є законною підставою повернення цього процесуального документа, яким ОСОБА_9 було висунуте обвинувачення, прокурору.

Таким чином, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково.

Що стосується клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою, то колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до вимог ст. 331 КПК України, суд, в тому числі апеляційної інстанції, під час судового розгляду, за клопотанням сторони обвинуваченого або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, за наслідками розгляду якого, суд своєю вмотивованою ухвалою може продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що не може перевищувати двох місяців.

За приписами ст. 177 КПК України, підставою як для застосування, так і для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 цієї статті.

Згідно з положеннями ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, а також інші обставини зазначені в законі.

За змістом ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

У рішеннях Європейського суду з прав людини означено, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.

З огляду на викладені вимоги кримінального процесуального закону, враховуючи сукупність усіх даних про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , тяжкість покарання, яке загрожує йому у разі доведеності винуватості у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, а також позицію обвинуваченого, який не порушив питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який та підтримав клопотання прокурора, колегія суддів вважає за доцільне продовжити раніше обраний щодо ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, оскільки на даний час відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі, запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, тобто і на цей час продовжують існувати ризики переховування від суду, перешкоджання встановленню фактичних обставин у справі під час судового провадження, які були враховані судом першої інстанції при обранні та продовженні запобіжного заходу щодо ОСОБА_9 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2019 року, якою обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0000432 від 23.05.2018 за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України повернуто прокурору для виконання вимог ст. 291 КПК України - змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали вказівки суду про необхідність зазначення в обвинувальному акті даних про час і місце вчинення злочину, а також про спосіб завдання тяжких тілесних ушкоджень.

У решті ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 10 травня 2019 року включно.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ________________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4