Ухвала
Іменем України
03 квітня 2019 року

м. Київ
справа № 460/784/18
провадження № 51-1654ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 січня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:
У касаційній скарзі порушується питання про перевірку вказаного судового рішення у касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог п. 4 ч. 2 цієї статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначається обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог.
Проте всупереч вищевказаному прокурор в поданій скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не навів у касаційній скарзі переконливих доводів для скасування оскаржуваної ухвали з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України.
При цьому, як убачається зі змісту касаційної скарги, прокурор у вступній її частині вказує на оскарження ним лише ухвали апеляційного суду, тоді як у мотивувальній зазначає про незаконність судових рішень як суду першої, так і апеляційної інстанцій, з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, чим допустив суперечності.
До того ж твердження прокурора про застосування судом апеляційної інстанції до засудженого ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України, у чому він вбачає незаконність оскаржуваної ухвали, не відповідає дійсності з огляду на зміст доданої копії судового рішення, з якої убачається, що апеляційним судом вирок суду першої інстанції було залишено без зміни.
Окрім зазначеного, прокурор у касаційній скарзі, вказуючи на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, лише формально посилається на несправедливість призначеного ОСОБА_4 покарання через м`якість, при цьому не наводить доводів щодо його явної несправедливості з огляду на положення ст. 414 КПК України.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху.
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 січня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_4 залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.

У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3