Ухвала
іменем України

1 лютого 2019 року

м. Київ

справа №524/8332/17
провадження № 51-300 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 липня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року,
встановив:
За вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 липня 2018 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Кременчука, визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Застосовано до останнього примусові заходи медичного характеру у виді надання йому амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 17 вересня 2017 року близько 01:30, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_1 , де проживав потерпілий ОСОБА_6 разом із своєю сімєю, з метою заподіяння смерті останньому, наніс йому один удар ножем в область шиї, від чого ОСОБА_6 помер на місці.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 14 листопада 2018 року вирок залишив без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні вказаного злочину, порушує питання про зміну судових рішень через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, вважаючи його занадто суворим. Просить застосувати ст. 69 КК та пом`якшити засудженому ОСОБА_4 призначене покарання до 6 років позбавлення волі, визнавши відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК пом'якшуючою покарання обставиною його щире каяття у вчиненому. На думку захисника, при постановленні рішень суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки особі засудженого, його характеристикам за місцем проживання та місцем роботи, а також даним про стан його здоров`я. Вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_4 суди не врахували повною мірою того, що останній підпадає під дію ч. 2 ст. 20 КК, оскільки визнаний обмежено осудним, а також поведінку потерпілого, яка і стала причиною конфлікту.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі.
Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень, районний суд, обґрунтовуючи свій висновок щодо розміру покарання ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. 65 КК, разом із ступенем тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією ст. 12 КК відноситься до особливо тяжких, також й урахував дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, його сімейний стан, стан здоров'я та вік, особу потерпілого та його поведінку, яка передувала вчиненню злочину.
Пом`якшуючими покарання засудженому ОСОБА_4 обставинами суд вказав його визнання вини у вчиненому та відшкодування шкоди.
Окрім цього, суд умотивовано розцінив твердження ОСОБА_4 про його щире каяття у вчиненому, як обраний спосіб захисту, спрямований на зменшення відповідальності за вчинений ним злочин. При цьому, суд зазначив, що засуджений не продемонстрував готовності понести заслужене покарання, так як деяких обставин вчинення злочину не пам`ятає, жодної допомоги після події потерпілому не надав, залишив місце вчинення злочину, що не може бути виправданням або підставою для поблажливого ставлення до нього, а тому обґрунтовано дійшов висновку про відсутність у засудженого щирого каяття та як наслідок визнання його пом`якшуючою покарання обставиною.
Також, підставою для пом`якшення покарання ОСОБА_4 районний суд зазначив у своєму судовому рішенні результати висновку судово-психіатричного експерта № 83 від 26 квітня 2018 року, згідно яких в період часу, який відноситься до інкримінованого йому діяння, по своєму психічному стану останній не міг в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними, як і в теперішній час. Тому судом обґрунтовано визнано ОСОБА_4 обмежено осудним і відповідно до положень ст. 20, 94 КК та положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» застосовано примусові заходи медичного характеру у виді надання йому амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання.
Обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_4 судом встановлено не було.
З огляду на ці обставини районний суд дійшов умотивованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк в мінімальних межах санкції статті, яка передбачає відповідальність за вчинене, зазначивши, що таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження скоєння ним нових злочинів.
Як убачається з вироку, при розгляді справи судом не було встановлено обставин, які би істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, як це передбачено ст. 69 КК.
Таким чином, суд першої інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене засудженому покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості не вбачається.
Крім того, доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі захисника, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який ці доводи належним чином розглянув і вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи наведене правових підстав стверджувати про суворість призначеного ОСОБА_4 покарання колегія суддів не знаходить.
Переконливих аргументів на спростування висновків районного суду, з якими погодився й апеляційний суд, щодо відсутності такої кількості обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і є правовою підставою для призначення засудженому основного покарання нижче від найнижчої межі у касаційній скарзі захисника не наведено. З огляду на викладене, вимоги касаційної скарги захисника ОСОБА_5 слід визнати неприйнятними.
Зміст касаційної скарги та наведені у ній доводи не дають підстав для їх задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Cуд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 липня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3