Номер провадження: 11-сс/785/1831/18
Номер справи місцевого суду: 504/3602/17, 1-кс/504/685/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.11.2017 року по кримінальному провадженню №0001888 від 13.01.2017 року, -

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого Лиманського ВП ГУНП в Одеській області лейтенанта поліції ОСОБА_9 та накладено арешт на автомобіль «Хонда Акорд» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску, чорного кольору (кузов та VIN: НОМЕР_2 , двигун НОМЕР_3 ) та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 16.01.2016, виданого ТСЦ №4841 в Миколаївській області, із забороною ОСОБА_8 , чи іншим особам розпоряджатись автомобілем.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 в інтересах власника автомобіля ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в який просить поновити строк на оскарження ухвали слідчого судді, посилаючись на те, що клопотання слідчого було розглянуто за відсутністю власника майна, а копію оскаржуваного рішення власник майна отримала 30.10.2018 року, а 02.11.2018 року була подана апеляційна скарга. В апеляційній скарзі представник власника майна, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого. Апелянт вказує, що під час розгляду клопотання слідчий суддя не врахував вимог ст.167 КПК України, та не взяв до уваги, що автомобіль не є предметом кримінального правопорушення та не використовувався для його вчинення.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження в суді першої інстанції; перевіривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги в інтересах особи, яка не має в кримінальному провадженні процесуального статусу, апеляційний суд виходить з наступного.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, якими визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що у кримінальному провадженні, в рамках якого накладено арешт на майно, підозра будь-якій особі не оголошувалась. З клопотання слідчого та представлених матеріалів убачається, що автомобіль «Хонда Акорд» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску, чорного кольору (кузов та VIN: НОМЕР_2 , двигун НОМЕР_3 ), на який слідчим суддею накладено арешт, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 16.01.2016, виданого ТСЦ №4841 в Миколаївській області, належить ОСОБА_8 .
Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, ОСОБА_8 є особою, яка може звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на автомобіль, оскільки вона є власником цього майна.

Що стосується строків звернення з апеляційною скаргою, апеляційним судом встановлене таке.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена 13.11.2017 року. В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що власника майна про розгляд клопотання слідчого повідомлено не було, як і не було направлено копію ухвали слідчого судді про накладення арешту. Матеріали справи не містять відомостей про направлення копії оскарженої ухвали або її вручення апелянту. Копію оскаржуваної ухвали власник майна отримала 30.10.2018 року, а апеляційна скарга подана 02.11.2018 року, що свідчить про те, що скарга подана у визначені ст.395 КПК України строки, а тому строк на апеляційне оскарження поновлення не потребує.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, прокурор повідомив, що власник автомобіля, в інтересах якої подано апеляційну скаргу не є підозрюваним та на час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, в кримінальному провадженні про підозру не повідомлено жодній особі.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, прийняв його до розгляду та ухвали передчасне рішення.

Так, обгартовуючи клопотання про необхідність накладення арешту, слідчий послався на те, що відповідно до експертного дослідження 16/5147/Д5 від 13.10.2017 року, двигун автомобіля мав ознаки підробки номеру, що свідчить про відповідність його критерію речового доказу в кримінальному провадженні, передбаченому ст.290 КК України.

Разом з цим, в матеріалах кримінального провадження, долучених до клопотання слідчого та матеріалах судової справи зазначений в клопотанні слідчого відсутній.
За таких підстав, враховуючи недотримання слідчим вимог ст.171 КПК України, слідчий суддя районного суду повинен був керуватися вимогами ч.3 ст.172 КПК України та мусив повернути прокурору клопотання для усунення недоліків.

Не звернувши уваги на недоліки клопотання слідчого, слідчий суддя прийняв клопотання до розгляду, розглянув його та постановив оскаржуване рішення, але таке рішення суперечить положенням ст.ст. 2, 7, 170, 173 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу слідчого судді без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, та приймаючи до уваги повідомлення прокурора про те, що в даному кримінальному проваджені на даний час підозру нікому не оголошено, що свідчить про наявність строків досудового розслідування, що дає можливість прокурору усунути недоліки клопотання та, у разі потреби, повторно звернутися до слідчого судді районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.11.2017 року по кримінальному провадженню №0001888 від 13.01.2017 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ УР КР СО прокуратури та процесуального задоволено клопотання слідчого Лиманського ВП ГУНП в Одеській області лейтенанта поліції ОСОБА_9 та накладено арешт на автомобіль «Хонда Акорд» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску, чорного кольору (кузов та VIN: НОМЕР_2 , двигун НОМЕР_3 ) та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 16.01.2016, виданого ТСЦ №4841 в Миколаївській області скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого Лиманського ВП ГУНП в Одеській області лейтенанта поліції ОСОБА_9 в кримінальному провадженні №0001888 від 13.01.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України, про арешт автомобіля «Хонда Акорд» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску, чорного кольору (кузов та VIN: НОМЕР_2 , двигун НОМЕР_3 ) та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 16.01.2016, виданого ТСЦ №4841 в Миколаївській області повернути прокурору для усунення недоліків на протязі 72 (семи десяти двох) годин, з моменту отримання повного тесту ухвали апеляційного суду.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4