судді Великої Палати Верховного Суду
15 листопада 2018 року
Провадження № 13-62зво18
у справі за клопотанням ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд судових рішень з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, за наслідками розгляду якого 15 листопада 2018 року Великою Палатою Верховного Суду відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його клопотання про поновлення строку для перегляду вироку Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2007 року та вироку Апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2008 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, а заяву з усіма доданими до неї матеріалами повернуто заявнику.
Із висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуюсь та висловлюю окрему думку з огляду на таке.
12 листопада 2018 рокудо Верховного Суду надійшло клопотання про поновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд в порядку виключного провадження постановлених щодо нього судових рішень з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом. ОСОБА_1 посилався на наявність рішення Європейського суду з прав людини у справі «Садков проти України» від 06 липня 2017 року (набуло статусу остаточного 11 грудня 2017 року), яким встановлено факт порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи заявника національними судами України.
Вважаючи, що строк пропущено з поважних причин, ОСОБА_1 у клопотанні про поновлення строку зазначив, що з листа Міністерства юстиції України від 28 грудня 2017 року йому стало відомо про те, що рішення ЄСПЛ у справі «Садков проти України» від 06 липня 2017 року вступило в законну силу, але звернутися з відповідною заявою до Верховного Суду у передбачений законом строк він не мав можливості у зв`язку з перебуванням на амбулаторному лікуванні в період з 10 січня 2018 року по 12 листопада 2018 року.
На підтвердження цих обставин заявник додав до клопотання копії довідок, виданих міською клінічною лікарнею № 11 м. Одеси, які засвідчують, що ОСОБА_1 в період з 10 січня 2018 року по 06 березня 2018 року, з 07 березня 2018 року по 10 травня 2018 року, з 11 травня 2018 року по 10 липня 2018 року, з 11 липня 2018 року по 12 вересня 2018 року, а також з 13 вересня 2018 року по 12 листопада 2018 року знаходився на амбулаторному лікуванні.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про відсутність підстав для поновлення процесуального строку для подання ОСОБА_1 заяви про перегляд за виключними обставинами постановлених щодо нього рішень та не знайшла підстав вважати, що заявник був позбавлений можливості подати заяву про перегляд судових рішень в межах встановленого законом строку як до початку амбулаторного лікування, так і після цього., з огляду на те, що копії довідок, які заявник долучив до клопотання про поновлення строку, містять лише інформацію про діагноз, з яким ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні, але не містять будь яких відомостей про те, що заявник у зазначений період не міг вчиняти певні дії; перебування на амбулаторному лікуванні ОСОБА_1 в період з 10 січня 2018 року по 12 листопада 2018 року, не є поважною причиною пропуску подання заяви, бо не є непереборною, такою, що позбавляла заявника можливості звернутися до суду в межах встановленого законом строку; безперервне перебування на амбулаторному лікуванні не перешкодило ОСОБА_1 у вересні 2018 року подати клопотання про поновлення пропущеного строку, у задоволенні якого Велика Палата відмовила ухвалою від 16 жовтня 2018 року (провадження № 13-52зво18).
З такими висновками не погоджуюся у повному обсязі.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно з статтями 2, 7 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі Конвенція), а також статтею 6 Конвенції, якою закріплено принцип доступу до правосуддя, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
В рішеннях ЄСПЛ від 20 травня 2010 у справі «Пелевін проти України», від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (пункт 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, при цьому
Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Крім того, згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.
Що стосується забезпечення реалізації права на оскарження судового рішення у контексті пропуску строку на таке оскарження, у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика, відповідно до якої поновлення строків на оскарження може бути виправданим, якщо: 1) пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника, а тим більше, якщо пропуск строку стався з вини судів попередніх інстанцій, зокрема, у зв`язку з несвоєчасним врученням повного тексту судового рішення при одночасній добросовісній поведінці скаржника та вчиненні останнім усіх залежних від нього дій з метою отримання такого рішення; 2) оскарження судового рішення здійснюється не з метою перегляду остаточного рішення, а обумовлене метою виправлення судової помилки, яка має суттєве значення для захисту прав та інтересів особи або становить значний суспільний або у, виняткових випадках, державний інтерес.
Одним із визначальних критеріїв для прийняття судом рішення про поновлення чи непоновлення строку є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов`язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності. При цьому дотримання строків однаковою мірою стосується всіх учасників судового спору, які мають абсолютне право на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Порядок кримінального провадження визначається Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК України) та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність прав і обов`язків суб`єктів у сфері кримінального судочинства,та гарантій їх реалізації.
КПК України у статті 2 закріплює, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 461 КПК України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 3 статті 459 цього Кодексу особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, не пізніше тридцяти днів із дня, коли така особа дізналася або могла дізнатися про набуття цим рішенням статусу остаточного.
Частиною першою статті 117 КПК України визначено, що пропущений з поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.
Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.
Норми КПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Відповідно до вказаних правил тридцятиденний строк на звернення із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами для ОСОБА_1 починається з 29 грудня 2017 року і закінчується, відповідно 27 січня 2018 року.
Саме неможливість звернення до суду з 27 січня 2018 року і є визначальною. Відповідно до довідки Комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 11» ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 01 січня 2018 року по 06 березня 2018 року.
Доказів на спростування цієї довідки чи доказів, що ОСОБА_1 мав можливість звернутися до суду із заявою про перегляд матеріали заяви не містять.
Судді не є фахівцями в галузі медицини, а робити висновок на припущеннях не лише не передбачено, а прямо заборонено законом, та свідчить про обмеження конституційно гарантованого права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя.
Необхідно врахувати, що заяву засудженим подано з метою поновлення порушених визначених Конвенцією прав та виправлення судової помилки і недоліків судочинства у рішеннях національних судів, що є складовою верховенства права, згідно з практикою ЄСПЛ, про що вказано, зокрема, в його рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року.
Вважаю, що є підстави для поновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд судових рішень з підстав встановлення міжнародною установою (ЄСПЛ), порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
Суддя О. М. Ситнік