Дата документу 24.04.2019 Справа № 310/9540/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/9540/18 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/818/19 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції з приміщенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_10 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бердянськ Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не маючий, працюючий слюсарем в ТДВ «Бердянський хлібокомбінат», проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначеного покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1144 гривень в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за наступних обставин.

3 жовтня 2018 року приблизно об 11 год. 35 хв. ОСОБА_7 , в світлу пору доби, в м. Бердянську Запорізької області, керуючи легковим, технічно справним, автомобілем «ВАЗ-21083», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух проїзною частиною по пр. Азовському з боку вул. Шевченко в напрямку вул. Консульська, наближуючись до регульованого світлофором перехрестя з вул. Свободи, де в той час в напрямку його руху був ввімкнений зелений сигнал світлофора, який дозволяв рух.

В цей же час, на перехресті пр. Азовського та вул. Свободи, на дальній від водія ОСОБА_7 межі перехрестя, проїзну частину по пр. Азовському, на червоний сигнал світлофора, що забороняє рух, почала переходити ОСОБА_11 , яка рухалась з правої сторони проїзної частини на ліву сторону, відносно напрямку руху автомобіля «ВАЗ-21083» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Під час проїзду перехрестя пр. Азовського та вул. Свободи, водій ОСОБА_7 з причин власної необережності, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_11 та маючи при цьому технічну можливість запобігти наїзду на неї, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП.

В результаті наїзду пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження з якими її було доставлено до лікарні, де в той же день, від отриманих тілесних ушкоджень настала її смерть внаслідок сполученої травми голови та кінцівок, яка ускладнилась набряком головного мозку, що і стало безпосередньою причиною смерті.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а призначене ОСОБА_7 покарання є таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не врахував наслідки вчинення злочину у вигляді смерті людини та прийшов до помилкового висновку про можливість призначення обвинуваченому мінімального покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано не призначив обвинуваченому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, пославшись на те, що він в процесі роботи використовує автомобіль, натомість, обвинувачений працює не водієм, а слюсарем, і використовує автомобіль лише для того, щоб дістатись на роботу.

Вважає, що дослідивши висновок судової інженерно-транспортної експертизи, суд не дотримався приписів ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки під час судового розгляду було визнано недоцільним дослідження інших доказів, які ніким не оспорюються.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробування з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а в решті вирок залишити без змін.

Від обвинуваченого та його захисника на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вони зазначають, що обвинувачений свою вину визнав, вчинений ним злочин є необережним, він зі своєю родиною влаштував поховання та поминальний обід та взяв на себе відповідні витрати, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, працює автослюсарем, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, потерпілий просив суд не позбавляти його волі та призначити покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, претензії матеріального та морального характеру відсутні. Вирок суду просили залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Від потерпілого ОСОБА_9 на адресу апеляційного суду також надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначає, що його бабуся переходила через дорогу на заборонений сигнал світлофору, а обвинувачений вчинив необережний злочин, визнав себе винним, розкаявся, попросив вибачення, в повному обсязі відшкодував витрати, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, використовує автомобіль для роботи, а тому просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі та зазначила, що мінімальне покарання не відповідає наслідкам злочину у вигляді смерті людини, вважала, що додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами повинно бути призначено обов`язково, до того ж, обвинувачений не працює на автомобілі.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що всі свої доводи виклав у письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурора.

Потерпілий в судовому засіданні апеляційного суду просив вирок залишити без змін та не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами, зазначивши, що обвинувачений відшкодував витрати на поховання у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинуваченого та його захисника і потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).
У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії необережних тяжких злочинів, визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування матеріальної і моральної шкоди за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання та роботи, за якими характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції врахував досудову доповідь органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк, а також думку потерпілого, який просив не призначати обвинуваченому суворе покарання.

За наявності сукупності цих обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо із застосуванням звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Судова колегія вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 основного покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість не призначати обвинуваченому ОСОБА_7 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної Постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Приходячи до висновку про недоцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд в достатній мірі врахував, що потерпіла ОСОБА_11 порушила вимоги п. 4.9 Правил дорожнього руху України.

Крім того, колегія суддів враховує категоричну думку потерпілого з приводу можливості призначити обвинуваченому покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням та не призначати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, а також факт повного відшкодування витрат на поховання.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора з приводу того, що суд першої інстанції порушив порядок судового розгляду, оскільки дослідження висновку судової інженерно-транспортної експертизи при проведенні судового розгляду за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України не можна вважати порушенням в розумінні цієї статті.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_10 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 грудня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 грудня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4