ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/6625/15-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/288/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2 Категорія: ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

потерпілої - ОСОБА_8 ,

представника потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_11 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2018 року, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Іверське, Олександрівського району, Донецької області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей 2011 р.н. та 2016 р.н., не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобам на 3 роки.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», ОСОБА_12 від відбування покарання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_13 : в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 8134, 30 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн., в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з наданням юридичної допомоги 5 000 грн., а загалом 1 013 134, 30 грн.

Вироком встановлено, що 06.02.2015 року, приблизно о 19:40 год., ОСОБА_10 керував технічно справним автомобілем «ФіатДобло», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Сумській в м. Харкові з боку вул. Петровського в напрямку вул. Каразіна зі швидкістю 40 км/год. Під час руху по вказаній вулиці, в районі будинку №88, ОСОБА_10 грубо порушив вимог п.п. 1.5, 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

- п.1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган.»;

- п.18.1. «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»,

та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , який перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво відносно руху його автомобілю.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_14 від отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні. Згідно даних висновку судово-медичної експертизи №83-Ат/15 від 25.03.2015 року, причиною смерті ОСОБА_14 стала важка черепно-мозкова травма: забій головного мозку з контузій ним осередком лівої чолової долі, крововилив в мозолисте тіло та у стовбур головного мозку, внутрішньо черепові крововиливи, перелом основи черепу, множинні синьці та садна обличчя.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_10 , знаходяться у причинному зв`язку з подією та наслідками, що підтверджується висновком авто технічної експертизи № 173/5 від 12.03.2015 року та виразилося в тому, що він, керуючи транспортним засобом, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, по якому рухався пішохід ОСОБА_14 справа наліво по ходу його руху, і якого він міг бачити, не прийняв заходи щодо зменшення швидкості або зупинки автомобіля та скоїв наїзд на вищевказаного пішохода, що спричинило тяжкі наслідки.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_10 та ОСОБА_15 подали на нього апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2018 року змінити; пом`якшити призначене йому основне покарання за ч.2 ст.286 КК України; на підставі ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити від додаткового покарання у виді права керування транспортними засобам строком на 3 роки; зменшити суму стягнення моральної шкоди до 300000 грн.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений посилається на те, що висновки суду, зазначені в оскаржуваному рішенні, не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки він намагався відшкодувати потерпілій шкоду, але остання відмовилася від отримання коштів.Потерпілий ОСОБА_14 також порушив правила дорожнього руху; стягнута з нього моральна шкода на користь потерпілої єзанадто завищеною, у зв`язку з тим, що обвинувачений на утриманні має двох неповнолітніх дітей, його сім`я вимушена була покинути місце свого мешкання, внаслідок з проведенням антитерористичної операції, та знаходиться в важкому матеріальному становищі.

Крім того, ОСОБА_10 зазначає в своїй апеляційній скарзі, що він не був затриманий працівниками Інтерполу, а самостійно подав заяву до районного суду щодо найскорішого призначення справи до судового розгляду та самостійно з`явився до приміщення суду, але був затриманий працівниками правоохоронних органів.

Також обвинувачений вказує на те, що призначене покарання є занадто суворим, оскільки він вчинив необережний злочин; під час вчинення злочину не перебував в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння; має на утриманні двох малолітніх дітей; має стійкі соціальні зв`язки; раніше не судимий; перебуває на обліку як особа, що вимушено переміщена з тимчасово окупованої території; добре характеризується за місце мешкання; обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

В своїх апеляційних доводах ОСОБА_10 також зазначає, що раніше він працював водієм, але суд призначив йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобам, чим позбавив його основного виду заробітку.

Захисник ОСОБА_16 просить вирок районного суду в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову потерпілої змінити. ОСОБА_17 призначене покарання; звільнити від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобам, застосувавши положення ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році»; зменшити суму стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування своєї апеляційної вимоги захисник вказує на те, що призначене покарання є занадто суворим, оскільки обставин, що обтяжують покарання, не встановлено; ОСОБА_10 раніше не судимий; раніше працював в державних органах; має дружину та двох малолітніх дітей; його сім`я є переселенцями з зони АТО та знаходиться в скрутному матеріальному положенні; вчинив злочин з необережності; одразу після вчинення злочину намагався допомогти потерпілому; здійснював заходи щодо відшкодування завданої шкоди, але потерпіла відмовилася від отримання коштів. Також, як зазначає захисник, не можна вважати факт ухилення обвинуваченого від слідства, як підставу для призначення ОСОБА_10 покарання в максимальних розмірах,що встановлені санкцією частини 2 статті 286 КК України. Більш того, обвинувачений сам висловив бажання з`явитися до суду.

Крім того, захисник ОСОБА_16 вказує в своїх апеляційних доводах на те, що у суду були підстави для звільнення обвинуваченого від додаткового покарання відповідно до положень Закону України «Про амністію у 2016 році» або не призначати в максимальних його розмірах.

Обґрунтовуючи свою вимогу щодо зміни вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілої та зменшення суми стягнення моральної шкоди, захисник зазначає про те, що обвинувачений має на утриманні двох малолітніх дітей та дружину, яка не працює; не має постійного місця роботи, у зв`язку з чим визначений вирок розмір стягнення моральної шкоди є необґрунтованим та несправедливим.

Заслухавши доповідь головуючого судді, поясненнязахисника, який підтримав апеляційні скаргисторони захисту в повному обсязі, а також заперечення прокурора,потерпілої та її представника, які вважали оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок, дійшла висновку про те, що апеляційні скаргиобвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України у апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_10 призначено покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, в межах безальтернативної санкції ч.2 ст.286 КК України - у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але і об`єктивно врахував тяжкість завданих наслідків, що спричинило смерть потерпілого, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також взявши до уваги відомості, що характеризують обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, взятий на облік, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання характеризується задовільно.

Поряд з цим, твердження у апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника про те, що призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років за злочин, пов`язаний з порушення правил дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, не відповідає внаслідок суворості ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66 КК України, а саме додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував дані про особу обвинуваченого. При цьому судом належно враховано, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію загальної та особистої превенції.

Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст. 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Колегія суддівбере до уваги той факт, що обвинуваченийне виконував покладені на нього обов`язки, ухилявся від явки на виклики до суду та тривалий час знаходився у розшуку, а саме з 08 лютого 2016 року по 28 грудня 2017 року, що також свідчить про негативну поведінку ОСОБА_10 та його ставлення до наслідків від вчиненого злочину. Таким чином, доводи апелянтів про те, що обвинувачений самостійно з`явився до районного суду після оголошення його у розшук, будь-яким чином не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, що виправлення та перевиховання ОСОБА_10 не можливе без ізоляції від суспільства.

Апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника про необґрунтоване застосування до ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобам на 3 роки є суб`єктивними та безпідставними. Матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей про те, що ОСОБА_10 працює водієм та це є єдиним джерелом доходів його родини. Цих даних не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду, що свідчить про необгрунтвоаність доводів апелянтів в цій частині.

Окрім того , надаючи оцінку доводам апеляційних скарг захисника та обвинуваченого щодо суворості призначеного покрання та безпідставності призначення додаткового покрання у виді позбалення права керування транспортним засобом , колегія суддів враховує, що порушення порушення правил дорожнього руху ОСОБА_10 мало явно грубий характер , оскільки він скоїв наїзд на пішохода безпосередньо на місці пішохідного переходу.

Крім того, Законом України «Про амністію у 2016 році» передбачена можливість звільнення особи, на яку поширюється дія цього Закону, від додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна. Тобто вирішення цього питання є дискреційними повноваженням суду, як і призначення винній особі певного виду та розміру покарання, а також від його звільнення з випробуванням.

Обвинуваченим ОСОБА_10 та його захисника не надано нових даних, які не були встановлені судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку та які могли свідчити про можливість застосування до обвинуваченого норм ст.ст.69, 69-1, 75, 76 КК України.

З огляду на викладене, враховуючи ступень тяжкості злочину, в сукупності з негативними наслідками, що настали після вчиненого злочину, процесуальну позицію потерпілої ОСОБА_8 , яка категорично заперечувала проти задоволення апеляційних скарг,доводи апелянтів про зміну оскаржуваного вироку та про призначення обвинуваченому більш м`якого покарання є безпідставними.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання у виді позбавлення на підставі п. «в» ст. 1 України «Про амністію у 2016 році», оскільки ОСОБА_10 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, 2011 та 2016 років народження, відносно яких не позбавлений батьківських прав, а тому є суб`єктом цього Закону.

Крім того, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами захисника та обвинуваченого щодо незаконності оскаржуваного судового рішення в частині вирішення питання стягнення розміру моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 , з огляду на наступне.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.п.3 та 5 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до показань потерпілої ОСОБА_8 , яка вона безпосередньо надавала в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду, їй були спричиненні від злочинних дій обвинуваченого моральні страждання у зв`язку із знаходженням сина на тривалому лікуванні в медичному закладі та його подальшою смертю, у неї погіршився стан здоров`я: почалися часті серцеві напади, безсоння, постійне нервове напруження, проходить лікування в медичних закладах, через що несе значні витрати на лікування, яких їй не вистачає та вона вимушена звертатися за фінансовою допомогою до родичів та знайомих, внаслідок чого має борги.

Окрім того колегія суддів враховує , що загиблий був єдиною дитиною потерпілої , яка є самотньою жінкою , що подальшому буде негативно впливати на все її життя.

З огляду на викладене, апеляційні ОСОБА_18 та його захисника про те, що суд невірно встановив розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь потерпілої ОСОБА_8 - є суб`єктивними та необґрунтованими, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду про те, що сума позовних вимог, заявлена потерпілою, відповідає характеру і обсягу душевних страждань, характеру немайнової втрати її тривалості і неможливості відновлення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного вироку, не вбачається. Тому судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки відповідає вимогам ст.370 КПК України.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та ОСОБА_19 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_11 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді