Постанова

іменем України
19 липня 2018 року

м. Київ
справа № 305/1081/16-к
провадження № 51-1973км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Закарпатської області від 2 березня 2017 року та касаційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_7 на вироки Рахівського районного суду Закарпатської області від 6 жовтня 2016 року й Апеляційного суду Закарпатської області від 2 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000083, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком районного суду ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання й покладено на нього певні обов`язки. Постановлено запобіжний захід щодо ОСОБА_6 у вигляді грошової застави залишити без зміни до вступу вироку в законну силу. Питання щодо речових доказів та судових витрат вирішено судом відповідно до вимог закону.
Згідно з вироком 15 травня 2016 року приблизно о 15:00 ОСОБА_6 , керуючи мотоциклом «Вайпер» об`ємом 200 см куб., який не зареєстровано у законному порядку, рухаючись по вул. Центральній у с. Лугах Рахівського району Закарпатської області в напрямку прис. Говерли, навпроти будинку № 4 не забезпечив безпеки дорожнього руху і грубо порушив вимоги пунктів 1.10, 1.5, 1.7, пп. «б» п. 2.3, пп. «в» п. 2.9, пп. «а» п. 2.10, підпунктів «в», «г», п. 12.1, п. 12.3 Правил дорожнього руху, під час керування транспортним засобом: проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася; побачивши на узбіччі групу неповнолітніх та малолітніх дітей без нагляду батьків, не врахував указаної дорожньої обстановки, й завчасно не вжив заходів до зменшення швидкості руху до безпечної відповідно до цих дорожніх умов, а продовжував рухатися по своїй смузі руху зі швидкістю близько 60 км/год., у результаті чого допустив наїзд на малолітню ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перебувала без нагляду батьків на лівому узбіччі в напрямку руху водія та почала переходити дорогу зліва направо. У наслідок дій ОСОБА_6 остання отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала її смерть.
Апеляційний суд задовольнив частково апеляційні скарги прокурорів, скасував вирок районного суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання й ухвалив у цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Суд постановив обчислювати строк відбування покарання ОСОБА_6 із моменту приведення вироку до виконання. У решті вирок районного суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду та звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком на підставі статей 75, 76 КК. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції при призначенні покарання повною мірою не врахував того, що ОСОБА_6 визнав вину у кримінальному правопорушенні в повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому, попросив у потерпілої вибачення та примирився з нею, потерпіла просила не позбавляти його волі, а також суд не врахував наявності пом`якшуючих покарання обставин (щирого каяття й активного сприяння розкриттю злочину, повного визнання вини, позитивної характеристики за місцем проживання, відсутності судимостей). З урахуванням викладеного рішення апеляційного суду, на думку скаржника, є незаконним.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити судові рішення щодо засудженого та звільнити його від відбування покарання на підставі статей 75, 76 КК. Вказує на те, що посилання районного суду на обставину, що обтяжує покарання (вчинення злочину щодо малолітнього), є неправильним і підлягає виключенню з рішення, оскільки прямого умислу на завдання шкоди саме малолітній особі у ОСОБА_6 не було. Крім того, посилання апеляційного суду при обґрунтуванні свого рішення на те, що ОСОБА_6 «їхав у селі з недопустимою швидкістю» та «не впорався з керуванням в той час, коли малолітня переходила дорогу», є необґрунтованим, оскільки у кримінальному провадженні не було встановлено факту перевищення швидкості засудженим, як і не було встановлено того, що він не впорався з керуванням транспортним засобом, а тому ці посилання підлягають виключенню з рішення. Також апеляційний суд, зазначаючи про неможливість застосувати до засудженого вимоги ст. 75 КК, безпідставно послався на те, що ОСОБА_6 «керував транспортним засобом, який не зареєстрований у встановленому порядку», що це «спричинило тяжкі наслідки у вигляді смерті малолітньої», оскільки ці обставини є невід`ємною частиною об`єктивної сторони злочину, і покарання за такі діяння передбачено санкцією статті кримінального закону. Апеляційний суд не взяв до уваги ряду обставин, що пом`якшують покарання, позиції потерпілої сторони, й ухвалив несправедливий та незаконний вирок, призначивши ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг і просив залишити їх без задоволення.

Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 286 КК у касаційних скаргах не оскаржуються. При розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обстави, які ніким не оспорюються.
Доводи захудженого та його захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання через суворість є необґрунтованими з огляду на нижченаведене.
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд керувався саме вказаними вимогами кримінального закону.
З вироку Рахівського районного суду Закарпатської області від 6 жовтня 2016 року убачається, що суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного (раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно), наявність пом`якшуючих покарання обставин (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику, добровільне відшкодування збитків потерпілим, молодий вік засудженого). Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину стосовно малолітньої особи.
З урахуванням викладеного суд призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік і звільнив засудженого від його відбування з випробуванням, оскільки вважав, що таке покарання буде достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурорів, суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням районного суду в частині звільнення засудженого від відбування покарання і зазначив що таке рішення є необґрунтованим, оскільки не узгоджується з положеннями ст. 50 КК.
Зокрема, апеляційний суд, ухвалюючи свій вирок у частині призначення ОСОБА_6 покарання, зазначив, що місцевий суд у своєму рішенні не мотивував, які саме обставини доводять, що засуджений може виправитися без ізоляції від суспільства, а також які саме відомості та дані про особу винного вказують про істотне зниження суспільної небезпеки вчиненого, і дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, що призвело до невиправданої м`якості заходу примусу, незабезпечення його мети.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції зважив на те, що ОСОБА_6 визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, взяв до уваги думку потерпілої ОСОБА_9 , яка претензій до засудженого не мала і просила не призначати йому суворого покарання, а також врахував грубе порушення правил дорожнього руху засудженим і дійшов висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання у межах санкції кримінального закону, за яким його засуджено, в мінімальному розмірі та з обов`язковим призначенням додаткового покарання відповідає загальним правилам визначеним у ст. 65 КК, з чим погоджується й колегія суддів.
Переконливих доводів щодо явної несправедливості призначеного засудженому покарання через суворість у касаційних скаргах не міститься.
Таким чином, апеляційний суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, призначив ОСОБА_6 покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК.
Підстав для пом`якшення покарання і, зокрема, застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання, про що йдеться у касаційних скаргах засудженого та захисника, Суд не вбачає.
Доводи захисника про безпідставне не зарахування судом апеляційної інстанції ОСОБА_6 у строк відбування покарання строку його попереднього ув`язнення, на думку Суду, є обґрунтованими.
Так, ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 травня 2016 року обрано щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено розмір застави, достатній для забезпечення виконання покладених на нього обов`язків, в розмірі 72 500 грн. Строк тримання ОСОБА_6 під вартою визначено обчислювати з моменту його фактичного затримання 15 травня 2016 року.
При цьому, як убачається з матеріалів кримінального провадження, 18 травня 2016 року за ОСОБА_6 внесено заставу і звільнено його з ізолятора тимчасового тримання.
З урахуванням викладеного, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК необхідно зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 15-го по 18 травня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а тому касаційна скарга з доповненнями захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а касаційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Апеляційного суду Закарпатської області від 2 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 змінити. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 15 травня 2016 року по 18 травня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У решті судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3