КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

16 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року,
за участю сторін провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
законного представника ОСОБА_8
та підозрюваної ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року, клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0012385 від 20 жовтня 2017 року повернуто прокурору.
Приймаючи рішення про повернення прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 за ознаками вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, суд першої інстанції послався на те, що воно не відповідає вимогам КПК України, оскільки у зазначеному клопотанні фактично не висловлено позицію стосовно виду примусових заходів медичного характеру, що орган досудового розслідування пропонує застосувати стосовно ОСОБА_9 .

Окрім того, в ухвалі суду зазначається про те, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 505 КПК України під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру встановлюється, зокрема характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечними діями або кримінальним правопорушенням, проте, орган досудового розслідування не вказав у клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 характер шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням, обмежившись посиланням на те, що кримінальним правопорушенням майнової та моральної шкоди не завдано.

Також, суд звернув увагу на те, що у клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 чітко не визначено на яке саме психічне захворювання страждала остання у момент, коли було вчинено суспільно-небезпечне діяння, оскільки за текстом клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 , замість зазначення конкретного психічного захворювання, яке за своїм характером позбавляє особу можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, слідчий зазначає що ОСОБА_9 перебувала у стані неосудності (відповідно до висновку комплексної комісійної судово-психіатричної експертизи № 21 від 19.12.2017).

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2018 про повернення прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0012385 від 20.10.2017 стосовно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0012385 направити на новий судовий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання у суді першої інстанції.

В обґрунтування поданої скарги апелянт посилається на те що, оскаржувана ухвала є незаконною та підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема ч. 3 ст. 314 КПК України, та невідповідністю висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження.
Зокрема, як зазначає апелянт, з матеріалів даного провадження вбачається, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 , складене слідчим СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_10 , відповідає вимогам ст. ст. 291, 292 КПК України, та містить, зокрема, виклад фактичних обставин вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію з посиланням на положення закону і частину статі закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Також, як вказує прокурор, в ньому зазначені анкетні дані особи стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; прізвище, ім`я та по батькові, займана посада слідчого, прокурора, відсутність обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання; відсутність шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір витрат та залучення експертів в даному кримінальному провадженні; дата, місце його складення та затвердження; клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру підписане слідчим, який його склав та затверджене прокурором, до якого додані реєстр матеріалів досудового розслідування та розписки законного представника особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру і захисника про отримання копії клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, реєстру матеріалів досудового розслідування.
Що стосується посилань суду першої інстанції на той факт, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру не відповідає вимогам ч. 2 ст. 292 КПК України, то, на думку прокурора, зазначені обставини не відповідають дійсності та є надуманими, оскільки клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру містить всі передбачені частиною другою вказаної статті відомості, крім передбачених ч. 2 ст. 291 КПК України у зв`язку з чим, як зазначає апелянт, факт, що у вищезазначеному клопотанні щодо ОСОБА_9 позицію стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які орган досудового розслідування пропонує застосувати стосовно ОСОБА_9 висловлено не повністю, є технічною помилкою та може бути виправлено в порядку зміни обвинувачення на підставі ст. 338 КПК України.
Щодо не зазначення у клопотанні характеру шкоди, завданої, завданої суспільно небезпечним діянням, то як вказує апелянт, повертаючи прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 , суд умисно ігнорує відомості про потерпілих, представників потерпілих, законного представника особи, відносно якого вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, а саме: внаслідок вчинення суспільно-небезпечного діяння настала смерть ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який був сином ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
Окрім цього, прокурор зазначає про те, що батько ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернувся до органів досудового розслідування з заявою про визнання його законним представником ОСОБА_9 , внаслідок чого, відповідно до ст. 44 КПК України, органом досудового розслідування винесено постанову про залучення законним представником ОСОБА_9 її чоловіка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отже, в результаті вчинення у стані неосудності суспільно небезпечного діяння ОСОБА_9 , 20.10.2017, приблизно о 16 год. 30 хв., заподіяно смерть малолітнього ОСОБА_11 , проте, матеріальної та моральної шкоди в розумінні п. 6 ч. 1 ст. 506 КПК України, суспільно-небезпечним діянням не завдано.

На думку апелянта, в даному випадку матеріальний еквівалент спричиненої фізичної шкоди визначити неможливо, у зв`язку з чим, у такому випадку зазначається саме моральна шкода та фізична шкода у відповідності до висновку судово-медичної експертизи, і таким чином, відсутність у клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням проти життя та здоров`я особи, не може бути перешкодою для призначення судового розгляду.
Не погоджується апелянт і з висновком суду щодо зазначення слідчим того, що ОСОБА_9 перебувала у стані неосудності (відповідно до висновку комплексної комісійної судово-психіатричної експертизи № 21 від 19.12.2017) замість зазначення конкретного психічного захворювання, яке за своїм характером позбавляє особу можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, оскільки, перевірка вказаних обставин, а саме інкримінованого ОСОБА_9 вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, проводиться під час судового розгляду відповідно до вимог ст. 512 КПК України, та, в залежності від отриманих доказів, судом виноситься ухвала про застосування примусових заходів медичного характеру або відмову в їх застосуванні.
В письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 просить її відхилити у зв`язку з необґрунтованістю, а ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити; пояснення підозрюваної, її захисника та законного представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити ухвалу суду без змін; вивчивши матеріали судового провадження за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог, передбачених п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, якщо воно не відповідає вимогам цього Кодексу.
Клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, як це передбачено ч. 2 ст. 292 КПК України, має відповідати вимогам ст. 291 цього Кодексу, а також містити інформацію про примусовий захід медичного характеру, який пропонується застосувати, та позицію щодо можливості забезпечення участі особи під час судового провадження за станом здоров`я.
Як вбачається зі змісту клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0012385 від 20 жовтня 2017, яке складено слідчим СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_10 та затверджено прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 16 липня 2018 року, воно, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, не відповідає вимогам закону, зокрема ст.ст. 291, 292 КПК України, оскільки, як обґрунтовано зазначено в оскаржуваній ухвалі, фактично не містить у собі інформації про примусовий захід медичного характеру, який пропонується застосувати та який би відповідав вимогам ст. 94 КК України, а також позиції щодо можливості забезпечення участі особи, в даному випадку ОСОБА_9 , під час судового провадження за станом здоров`я.
Посилання у клопотанні на необхідність застосування до ОСОБА_9 примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу, не може бути визнане таким, що відповідає вимогам закону, зокрема ст. 94 КК України, оскільки в ньому не зазначено не тільки режиму нагляду, а й відповідного обґрунтування госпіталізації ОСОБА_9 до психіатричного закладу з відповідним режимом нагляду.
Крім цього, у клопотанні не обґрунтовано позиції сторони обвинувачення щодо проведення судового розгляду у відсутності ОСОБА_9 , з урахуванням стану її здоров`я.
З огляду на ці та інші обставини, наведені в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про повернення прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 через його невідповідність вимогам КПК України, є законним та обґрунтованим.
Що ж стосується доводів, наведених в апеляційній скарзі прокурора, у тому числі щодо невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, то вони не містять у собі законних підстав для скасування ухвали суду, яка оскаржується та направлення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0012385 на новий судовий розгляд до суду першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що за наслідками апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року, слід ухвалити рішення, яким залишити зазначену ухвалу суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року, якою клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0012385 від 20 жовтня 2017 року повернуто прокурору залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/1581/2019

Категорія: п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України
Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_12

Доповідач - суддя ОСОБА_1