Код суду 233 Справа № 233/4165/18
Вирок
Іменем України
05 грудня 2018 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в смт. Маньківка, Маньківського району, Черкаської області, українець, громадянин України, має вищу освіту, одружений, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимий, військовослужбовець військової служби за призивом під час мобілізації військової частини полова пошта НОМЕР_1 (нині назва військової частини НОМЕР_2 ), проходить військову службу на посаді командира 3-го розвідувального відділення розвідувального взводу 3 аеромобільно десантного батальйону вказаної частини, має військове звання «молодший сержант», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (нині назва НОМЕР_2 ) № 211 від 27.08.2014 року молодший сержант ОСОБА_5 , прибувши з військової частини до пункту постійної дислокації, був зарахований до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, та був призначений на посаду командира 3-го розвідувального відділення розвідувального взводу 3 аеромобільно-десантного батальйону вказаної військової частини.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, ціанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що: особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань. Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано: демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
18 березня 2014 року з дня опублікування набрав чинності Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Пунктом 1 зазначеного Указу Виконувача обов`язків Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014 року визначено оголосити та провести часткову мобілізацію (далі - мобілізація).
Згідно п. 4 вказаного Указу визначено Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, оперативно - рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, оперативна-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.
Тобто, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період.
Статтею 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що відповідно до повноважень, визначених Конституцією України. Президент України, зокрема: приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію і внесенням їх на затвердження Верховної Ради України; встановлює режим роботи органів державної влади, інших державних органів під час мобілізації та у воєнний час.
У 2014 році ще двічі оголошувалась часткова мобілізація, а саме: Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06.05.2014 року №454/2014 та від 21.07.2014 року №607/2014 (затверджені Законами України №1240 VII від 06.05.2014 року та №1595-VIІ від 22.07.2014 року відповідно).
Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року № 15/2015 (затверджений Законом України № 113-VІІІ від 15.01.2015 року) визначено Кабінету Міністрів України: перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь ПОВНА ГОТОВНІСТЬ: установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня ПОВНА ГОТОВНІСТЬ.
Рішення щодо звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період були прийняті:

- Указом Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» визначено провести у березні-травні 2015 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303:

- Указом Президента України №254/2015 від 06.05.2015 року «Про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 6 травня 2014 року № 454 «Про часткову мобілізацію»:

- Указом Президента України № 115/2016 від 25.03.2016 року «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15».

У подальшому, Указом Президента України №411/2016 від 26.09.2016 року «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15» визначено провести у вересні-жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період.

Станом на сьогоднішній день Указами Президента України чи Законами України не приймались рішення про порядок і терміни проведення заходів, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу (національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду переведено відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року №15/2015, який затверджений Законом України № 113- VIII від 15.01.2015 року), а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (військові формування України, оперативно-рятувальну службу цивільного захисту переведено на організацію та штати воєнного часу відповідно до Указу Виконувача обов`язків Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014 року).

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128, 221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовець зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби молодшому сержанту ОСОБА_5 , достеменно було відомо і до часу самовільного залишення військової частини дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Разом з тим, 19 березня 2015 року молодший сержант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, який проходить військову службу під час мобілізації, діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам нормативно-правових актів України, в період проходження військової служби та будучи придатним для несення та виконання службових обов`язків, не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків несення військової служби, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, без поважних причин, самовільно залишив розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 (нині назва військової частини НОМЕР_2 ). яка на час вчинення злочину дислокувалась в м. Костянтинівка, Донецької області.

Так, в період часу з 19 березня 2015 року по 21 травня 2018 року молодший сержант ОСОБА_5 , не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків військової служби, проводив час на власний розсуд, за адресою: АДРЕСА_2 , не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду.

21 травня 2018 року молодший сержант ОСОБА_5 самостійно прибув до військової прокуратури Донецького гарнізону, тим самим припинив вчиняти кримінальне правопорушення.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

05 грудня 2018 року між прокурором військової прокуратури Донецького гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно з даною угодою ОСОБА_5 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, щиро каявся та активно сприяв розкриттю злочину.

Сторони, з урахуванням обставин справи, ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особи винного, який за місцем проходження служби характеризується з позитивного боку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а також те, що ОСОБА_5 вчинив злочин внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, узгодили покарання із застосуванням ст. 69 КК України на більш м`яке, не зазначене в санкції ч. 4 ст. 407 КК України за цей злочин у виді штрафу у розмірі 590 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що складає 10030 грн.). При цьому ОСОБА_5 , якому роз`яснено наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України та наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України, дав згоду на його призначення.

Прокурор у судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просив цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання та інші передбачені угодою заходи.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні просив вказану угоду з прокурором затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, в обсязі підозри, щиро каявся, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання, а також інших заходів у разі затвердження угоди, заявивши, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.

Захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні вважав, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просив цю угоду затвердити.

Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 468 КПК України у кримінальному провадженні між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена угода про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 цілком розуміє положення ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 476 КПК України.

Суд, шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам ст. 472 КПК України.

Узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, а саме: пропонується із застосуванням ст. 69 КК України як більш м`яке, не зазначене в санкції ч. 4 ст. 407 КК України у виді штрафу та враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину і вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин.

Обвинувачений ОСОБА_5 раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем реєстрації та служби характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, у скоєному щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, вчинив злочин внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин.

Враховуючи, що угода про визнання винуватості була укладена обвинуваченим добровільно, відповідає закону і не порушує права, свободи, інтереси сторін та інших осіб, форма та зміст угоди відповідає вимогам КПК та КК України, суд дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження цієї угоди і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання, яка відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За таких обставин, суд вважає доведеним в судовому засіданні те, що обвинувачений ОСОБА_5 своїми умисними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, - самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, за яким належить призначити обвинуваченому узгоджену сторонами угоди про визнання винуватості міру покарання.

Цивільний позов у вказаному кримінальному провадженні не пред`являвся.

Відомості щодо речових доказів у вказаному кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати на залучення експертів відсутні.

По вказаному кримінальному провадженню запобіжний захід не обирався.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 100, 314, 373, 374, 468, 469, 475 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 05 грудня 2018 року між прокурором військової прокуратури Донецького гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому узгоджену сторонами угоди про визнання винуватості від 05 грудня 2018 року міру покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 590 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10030 (десять тисяч тридцять) гривень 00 копійок.

Роз`яснити ОСОБА_5 , що відповідно до ч. 5 ст. 476 КПК України умисне не виконання угоди є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Донецької апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Суддя ОСОБА_1