21.02.2019
Провадження № 1-кс/522/3035/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 - представника цивільного позивача ОСОБА_5 , про арешт майна,

В С Т А Н О В И В :

Адвокат ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням про арешт майна.
Як вбачається з клопотання адвоката, слідчим СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 здійснюється кримінальне провадження №0004875 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 55 КПК України, потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.
Відповідно до ч. 2 ст. 55 КПК України, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
26.09.2018 року, він подав заяву про залучення до кримінального провадження № 0004875 в якості потерпілого(копія додається).
Отже, я є потерпілим у кримінальному провадженні №0004875.
Частиною 1 та частиною 2 ст. 61 КПК України передбачено, що цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
Права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.
Відповідно до ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
26.09.2018 року він подав цивільний позов у кримінальному провадженні № 0004875 (копія додається).
Відповідно до ч. 1 ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.
Користуючись правом, яке надане чинним законодавством, він подав клопотання про накладення арешту.
Так, ОСОБА_5 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області 17.04.2015 року здійснював наступне:
у березні 2008 року бажаючи придбати квартиру, ОСОБА_5 уклав договір № 63 про пайову участь будівництва житла з ТОВ «Центр-Стройінвест» (), який датувався 10.01.2006 р.. Хоча фактично договір укладався, підписувався та виконувався у березні 2008 року, що підтверджується Додатком № 1 від 15.04.2008 року до Договору № 63 про пайову участь будівництва житла, яким передбачено те, що він сплатив 163 336 дол., 00 цент, по курсу НБУ станом на 15.04.2008 року, що становило 100% відсотків вартості оплати за даним Договором. Оплата даної суми здійснювалася двома платежами відповідно до чого йому було видано квитанцію до прибуткового касового ордера № 33 від 26.03.2008 р. стосовно сплати 505 000 грн., 00 коп. та квитанцію № 34 від 01.04.2008 р. стосовно сплати 314 796 грн. 80 коп.
Внаслідок цього ТОВ «Центр-Стройінвест» надало мені Довідку вих. № 14 від 01.04.2008 р., у якій зазначалося, що майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , третій поверх належать йому відповідно до Договору № 63 про пайову участь будівництва житла. Та зазначалося, що Договір № 63 про пайову участь будівництва житла оплачений в повному об`ємі.
Також, аналогічним чином, у березні 2008 року, бажаючи придбати машино-місце в паркінгу,він уклав договір № 2 про дольову участь будівництва паркінгу з ТОВ «Центр-Строінвест» (), який датувався 10.01.2006 р. Хоча фактично договір укладався, підписувався та виконувався у березні 2008 року, що підтверджується Додатком № 1 від 05.04.2008 року до Договору № 2 про дольову участь будівництва паркінгу, яким передбачено те, що він сплатив 35 000 дол., 00 цент., що по курсу НБУ станом на 05.04.2008 року, що становило 100% відсотків вартості оплати за даним Договором. Оплата даної суми здійснювалася одним платежем відповідно до чого йому було видано квитанцію до прибуткового касового ордера № 35 від 03.04.2008 р. стосовно сплати 176 750 грн., 00 коп.
ТОВ «Центр-Стройінвест» надав йому, як наслідок виконання ним своїх зобов`язань за Договором, Довідку вих. № 13 від 01.04.2008 р., у якій зазначалося, що майнові права на машино- місце в паркінгу, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Жуковського, буд. 9 належать ОСОБА_5 відповідно до Договору № 2 про дольову участь будівництва паркінгу. Там зазначалося, що Договір № 2 про дольову участь будівництва паркінгу оплачений в повному об`ємі.
Надалі у 2010 р. до нього звернулися представники ТОВ «Центр-Стройінвест» та повідомили, що сплачені ним кошти згідно Договорів не були проведені на банківський рахунок ТОВ «Центр-Стройінвест». Після того, як він надав усі підтверджуючі документи йому запропонували зустрітися з ОСОБА_7 , який, як йому повідомили, був директором ТОВ «Центр-Стройінвест» на той час. Він пообіцяв, що питання вирішиться в найскоріший термін та йому буде передано квартиру.
Але, так як ніяких обіцяних дій зі сторони ОСОБА_7 чи будь - яких інших відповідальних дій здійснено не було, то він звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про визнання права приватної власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (будівельна адреса) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр-Будінвест», справа № 522/10529/14- ц. провадження № 2/522/1132/15.
Надалі до нього звернувся ОСОБА_7 з пропозицією вирішення даного питання в позасудовому порядку та передання мені у приватну власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (фактична адреса), але для цього він вимагав відмовитися мені від встановлених ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.06.2014 р. арешту квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та заборони будь-яким особам вселятися в квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Через неправомірний вплив та обіцянку зі сторони ОСОБА_7 нарешті передати у приватну власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ., 16.12.2014 року, він звернувся до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, яку суд задовольнив.
Пізніше ОСОБА_7 запропонував йому фіктивно купити квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_6 , парадна № 1 та машино- місце в паркінгу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 , обіцяючи цим більшу надійність та ефективність даного правочину. Спочатку квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 , парадна № 1 було продано за договором купівлі-продажу між ТОВ «ШАНС 2013«(продавець) та ТОВ «Берлум» (покупець) від 12.02.2015 р., який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , зареєстровано в реєстрі під № 154. Лише потім дана квартира була продана ТОВ «Белрум» (продавець) ОСОБА_5 (покупець) відповідно до договору-купівлі-продажу від 16.02.2015 р., який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , зареєстровано в реєстрі під № 178. А щодо машино-місця в паркінгу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 було укладено Договір купівлі-продажу від 27 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №251.
Тобто, виникли ситуації: коли він повністю оплатив вартість машино-місця в паркінгу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 35 від 03.04.2008 р. стосовно сплати 176 750 грн., 00 коп та Довідкою вих. № 13 від 01.04.2008 р., але через шахрайські дії ОСОБА_7 машино-місце в паркінгу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 стало предметом розгляду справи № 522/3196/16-ц за позовом ОСОБА_7 щодо розірвання Договору купівлі-продажу від 27 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 251 , щодо зобов`язання ОСОБА_5 повернути ОСОБА_7 машиномісце № НОМЕР_2 , розташоване за адресою: м. Одеса, Деволанівський узвіз, буд. 12, стягнути з ОСОБА_5 суму сплаченого судового збору за подання цього позову в розмірі 1102,40 гривень та встановлення порядку виконання рішення суду, згідно з яким таке рішення є підставою для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на машиномісце № НОМЕР_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_6 .
Коли він повністю оплатив вартість квартири, що підтверджується квитанцію до прибуткового касового ордера № 33 від 26.03.2008 р. стосовно сплати 505 000 грн., 00 коп., квитанцію № 34 від 01.04.2008 р. стосовно сплати 314 796 грн., 80 коп. та Довідкою вих. № 14 від 01.04.2008 р., але через шахрайські дії ОСОБА_7 та ТОВ «Белрум» квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 , парадна № 1 стала предметом розгляду справи № 522/3197/16-ц за позовом ТОВ «Белрум» () до ОСОБА_5 про розірвання договору купівлі-продажу, укладеного 16.02.2015 року між ТОВ «Белрум» () та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , зареєстрований за № 178 та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_5 .
На даний момент, квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_9 (копія витягу додається), а машино-місце в паркінгу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 належить на праві приватної власності ОСОБА_7 .
Щодо квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , парадна № 1.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
Підстави припинення права власності передбаченні у ст. 346 ЦК України.
Спірна квартира фактично не могла вибути із власності ОСОБА_5 на це він своєї згоди не надавав, свої права, як інвестора нікому не переуступав.
Слід припустити що в договорах, які були укладені між ТОВ «Центр-Будінвест» та ТОВ «Шанс 2013», ТОВ «Шанс 2013», ТОВ «Белрум» і ОСОБА_9 , було вказано про те, що продавець повідомив про те, що треті особи не мають прав на цю квартиру і правочини не суперечать правам та інтересам інших осіб.
Тому слід зробити висновки, що договори між ТОВ «Центр-Будінвест», ТОВ «Шанс 2013», ТОВ «Белрум» і ОСОБА_9 про купівлю-продаж квартири у парадному АДРЕСА_8 (будівельна адреса квартира АДРЕСА_9 ) порушує законні права ОСОБА_5 на цю квартиру, оскільки ним зобов`язання виконанні в повному обсязі.
Відповідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
На момент укладення купівлі-продажу квартири між ТОВ «Центр-Будінвест» та ТОВ «Шанс 2013», ТОВ «Центр-Будінвест» було достеменно відомо про існування прав на це майно у ОСОБА_5 про що воно не повідомило ТОВ «Шанс 2013».
Відповідно до ст. 659 ЦК України, продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продасться (права наймача, право застави, право довічного користування тощо).
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувасться на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1,4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Положенням ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, зокрема правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Оскільки, ТОВ «Центр-Будінвест» вчинило відчуження квартири без отримання на це згоди ОСОБА_5 , який має право на цю квартиру за раніше укладеним договором слід дійти до висновку про те, що договори купівлі-продажу квартири у парадному № 1 за адресою: Деволанівський узвіз, 12 в м. Одесі (будівельна адреса квартира АДРЕСА_9 ) укладені між ТОВ «Центр-Будінвест» та ТОВ «Шанс 2013», ТОВ «Шанс 2013» та ТОВ «Белрум» мають бути визнанні недійсними (оспорювані правочини).
Щодо місця в паркінгу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 .
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
Підстави припинення права власності передбаченні у ст. 346 ЦК України.
Спірне місце для паркінгу фактично не могло вибути із власності ОСОБА_5 на це він своєї згоди не надавав, свої права, як інвестора нікому не переуступав.
Слід припустити що в договорі, який був укладений між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_7 , було вказано про те, що продавець повідомив про те, що треті особи не мають прав на цю квартиру і правочини не суперечать правам та інтересам інших осіб.
Тому слід зробити висновки, що договір між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_7 про купівлю-продаж машино-місця в паркінгу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 порушує законні права ОСОБА_5 на цю квартиру, оскільки ним зобов`язання виконанні в повному обсязі.
Відповідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
На момент укладення купівлі-продажу машино-місця в паркінгу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_7 було достеменно відомо про існування прав на це майно у ОСОБА_5 .
Відповідно до ст. 659 ЦК України, продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо).
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Положенням ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, зокрема правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Оскільки, ТОВ «Центр-Будінвест» вчинило відчуження машино-місця для паркінгу без отримання на це згоди ОСОБА_5 , який має право на це машино-місце за раніше укладеним договором слід дійти до висновку про те, що договір купівлі-продажу машино-місця в паркінгу, що знаходиться за адресою вул. Деволанівський узвіс, буд. 12 укладений між ТОВ «Центр- Будінвест» та ОСОБА_7 має бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).
Окрім цього, наслідком шахрайський дій ОСОБА_7 та посадових осіб ТОВ «Центр-Стройінвест», ТОВ «ШАНС 2013», ТОВ «Белрум» йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінюю в 200 000 грн., так як своїми неправомірними діями ОСОБА_7 та посадові особи ТОВ «Центр-Стройінвест», ТОВ «ШАНС 2013», ТОВ «Белрум» порушили гарантоване йому право власності. Він пережив душевні страждання, які він зазнав у зв`язку із втратою свого майна внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 та посадових осіб ТОВ «Центр-Стройінвест», ТОВ «ШАНС 2013», ТОВ «Белрум». Такі протиправні дії відповідачів приголомшили його. Звернення до правоохоронних органів, допити, участь в судових засіданнях, розмови знайомих порушили його життя.
При цьому викрадене майно є для нього справжньою матеріальною цінністю. Він не може спокійно спати вночі, думаючи про те, що позбавлений майна, на яке так довго наживав та збирав. В нього погіршився стан здоров`я, копії квитанцій з аптек били наданні під час судового засідання.
Частинами 1, п.2 ч.2, ч.З ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. (Пункт 3 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Пленуму Верховного суду N 5 ( V0005700-01 ) від 25.05.2001 ).
Відповідно до ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до ст. 1190 ЦПК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.
Відповідно до п. 10 ВС України про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.
Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Таким чином, з метою захисту законних прав та інтересів позивача (потерпілого) й з метою уникнення будь-яких дій з боку відповідачів, спрямованих на продаж спірного майна іншим особам, що, в свою чергу, ускладнить виконання можливого рішення по справі, вважаємо за необхідне накласти арешт на вказане майно, а також заборонити будь-яким іншим особам вселятися у зазначену квартиру.
Враховуючи викладене, адвокат просив накласти арешт на зазначене нерухоме майно.
У судовому засіданні адвокат підтримав клопотання про накладення арешту на вищезазначене майно та просив його задовольнити в повному обсязі з наведених підстав.
Слідчий у судовому засіданні підтримав клопотання про накладення арешту на вищезазначене майно.
Розглянувши клопотання, вивчивши надані матеріали, заслухавши адвоката та слідчого, суд приходить до висновку, що клопотання слідчого підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/абокористування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Таким чином, з метою захисту, охорони прав та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування у кримінальному провадженні, задля встановлення істини у справі, з метою збереження вказаного майна в якості речових доказів, суд приходить до висновку про необхідність накладення арешту, оскільки існує реальна загроза відчуження, зміни або знищення вказаного майна, а його втрата - може слугувати втратою доказової бази у провадженні.
Відтак, метою накладення арешту є збереження вказаного майна в якості речових доказів у кримінальному провадженні.
Аналіз наданих матеріалів дозволяє суду у відповідності до вимог ст. 173 КПК України зробити висновок про достатність доказів, що вказують на наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого КПК України, та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 13 Конституції України «держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).
Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи, що вказане в клопотанні нерухоме майно, може бути предметом кримінального правопорушення, та те, що незастосування арешту даного майна може призвести до зникнення, втрати або пошкодження даного майна та настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, суд вважає, що адвокатом та слідчим доведено необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
Таким чином, існують всі передбачені Законом підстави для арешту зазначеного майна.
Керуючись ст.ст. 130,131, 170-173, 372,376 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 - представника цивільного позивача ОСОБА_5 , про арешт майна - задовольнити.
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_10 (будівельна адреса - квартира АДРЕСА_9 ).
Заборонити буд-яким іншим особам вселятися у квартиру АДРЕСА_10 (будівельна адреса - квартира АДРЕСА_9 ).
Накласти арешт на машино-місце в паркінгу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 .
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: