УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 562/149/14-к

провадження № 51-5068км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та його захисника

ОСОБА_5 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від

7 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від

21 грудня 2017 року у кримінальній справі за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця с. Бриків
Рівненскої області, зареєстрованого у
АДРЕСА_1 , жителя м. Києва,
раніше не судимого,

за ч. 1 ст. 119 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 7 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого

ч. 1 ст. 119 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
Відповідно до ст. 76 КК України суд поклав на ОСОБА_6 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без дозволу органу кримінально-виконавчої системи, повідомляти органам кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи.
На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання за ч. 1 ст. 119 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 змінено. Резолютивну частину вироку суду першої інстанції викладено в такій редакції: « ОСОБА_6 визнати винним

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, та на підставі

ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від призначення покарання звільнити у зв`язку

із закінченням строків давності.»
У цьому провадженні були постановлені такі судові рішення:

За вироком Корецького районного суду Рівненської області від 20 червня

2013 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого

ч. 1 ст. 125 КК України, і призначено покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 119 КК України виправдано.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 серпня 2013 року вирок місцевого суду від 20 червня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.
За вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2015 року ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого

ч. 1 ст. 119 КК України, і призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Апеляційний суд Рівненської області вироком від 17 листопада 2015 року скасував вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області

від 23 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 , визнав його винним за

ч. 1 ст. 119 КК України та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі статей 75, 104 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки згідно з пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України. Звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 квітня 2016 року скасував вирок Апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 , а справу направив на новий судовий розгляд.
Апеляційний суд Рівненської області ухвалою від 30 травня 2016 року скасував вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 лютого

2015 року і направив справу на новий судовий розгляд.
За вироком районного суду ОСОБА_6 , учня 11-го класу загальноосвітньої школи

с. Користь, засуджено за те, що він 22 вересня 2010 року близько 13:30

у приміщенні кабінету класу допризовної підготовки вказаної школи, на перерві між 5-м та 6-м уроками, на ґрунті особистих неприязних відносин, що раптово виникли, вивів неповнолітнього однокласника ОСОБА_9 в кінець кабінету класу. Після цього ОСОБА_6 умисно завдав останньому не менше двох ударів кулаком та коліном у живіт, а потім двома руками штовхнув ОСОБА_9 у груди, від чого останній ударився задньою частиною тіла об стінку. Після цього

ОСОБА_6 умисно завдав ОСОБА_9 не менше одного удару кулаком у обличчя та удар ногою в живіт.

Далі ОСОБА_6 підбив ноги ОСОБА_9 та піднявши за одяг у горизонтальному положенні на висоту приблизно 1 м із силою кинув хлопця спиною на підлогу.
Внаслідок цих дій ОСОБА_6 ОСОБА_9 було заподіяно тілесних ушкоджень у вигляді двох саден на правій боковій поверхні шиї та садна в проекції правої ключиці.
Завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_6 сприяли розвитку у ОСОБА_9 гострого перенапруження серцевого м`язу, що стало пусковим механізмом до виникнення раптового загострення міокардіодистрофії (ідіоматичної кардіоміопатії), котра призвела до тотальної серцево-судинної недостатності, у результаті чого ОСОБА_9 втратив свідомість і помер.
Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 та його захисник

ОСОБА_5 ставлять вимоги скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 , справу закрити на підставі ст. 6 Кримінально-процесуального кодексу України

1960 року (далі КПК України 1960 року). Зазначають, що суди неправильно кваліфікували дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 119 КК України, оскільки причиною смерті потерпілого ОСОБА_9 стали не дії ОСОБА_6 , а природна раптова смерть, викликана прижиттєвим захворюванням серця. На думку скаржників суди не виконали вказівок, зазначених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року. Стверджують, що суди першої та апеляційної інстанцій фактично лише перерахували докази у справі, а оцінку доказам не дали.

Позиції учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_6 та його захисник

ОСОБА_5 підтримали свою касаційну скаргу.
Прокурор ОСОБА_4 , потерпілий ОСОБА_7 , представник потерпілого

ОСОБА_8 заперечували проти задоволення касаційної скарги засудженого та його захисника.

Мотиви Суду
Згідно зі ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обгрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Відповідно до вимог ст. 398 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали є істотне порушення кримінально-процесуального закону.

Стаття 370 КПК України 1960 року зазначає, що істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обгрунтований і справедливий вирок.

Вирок в усякому разі належить скасувати, якщо за наявності підстав для закриття справи її не було закрито.
Згідно з ч. 1 ст. 334 КПК України 1960 року мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину.
З вироку місцевого суду колегія суддів убачає, що зазначених вимог кримінально-процесуального закону не було виконано.
Суд першої інстанції визнав винним ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, поклавши в основу обвинувального вироку показання ОСОБА_6 , свідків, експертів, дані протоколу огляду місця події, протоколів очних ставок, висновків судово-медичних експертиз. Як на доказ винності ОСОБА_6 місцевий суд, зокрема, послався на висновки судово-медичної експертизи від 3 листопада 2010 року № 82/72, відповідно до яких на тілі ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у вигляді двох саден на правій поверхні шиї та садно у проекції правої ключиці, які у причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті не перебувають, не можуть розглядатись як фактор, що сприяв виникненню гострого перенапруження серцевого м`язу та серцевої недостатності, у живих осіб характеризуються незначними зовнішніми скороминулими наслідками тривалістю не більше 6 днів і кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Причиною раптової смерті неповнолітнього

ОСОБА_9 слід вважати гостру лівошлуночкову недостатність, яка розвинулась на ґрунті хворобливих змін серця (дистрофії) та гострого перенапруження серцевого м`яза. Психоемоційний фактор, який, судячи із наведених у вивчених матеріалах перевірки та постанові відомостей, мав місце безпосередньо перед смертю ОСОБА_9 , сприяв розвитку в нього гострого перенапруження серцевого м`яза, що і стало пусковим механізмом до виникнення такого раптового загострення вищевказаного захворювання серця.

Відповідно до матеріалів комісійної судово-медичної експертизи від 30 грудня 2010 року № 124 смерть ОСОБА_9 настала внаслідок захворювання міокардіодистрофії (ідіопатичної кардіоміопатії), що призвела до тотальної серцево-судинної недостатності. Тілесні ушкодження, виявлені на тілі

ОСОБА_9 , у прямому причинному зв`язку з настанням смерті останнього не перебувають, як і клінічні захворювання, діагностовані при житті у нього.

Згідно з висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи

від 17 квітня 2012 року № 364/11 у дитини з існуючими змінами серцевого м`язу і наявністю периваскулярного фіброзу на фоні стресу зі збільшенням частоти серцевих скорочень та підвищенням потреби в кисні не відбулись адаптаційні зміни, які забезпечили б адекватну реакцію, що призвело до зупинки серця та настання смерті. Тобто за відсутності вказаних змін серця стресова ситуація не призвела б до таких наслідків. Таким чином, між подіями, що мали місце

22 вересня 2010 року, та настанням смерті прямий причинний зв`язок відсутній.

Районний суд, описавши висновки зазначених вище експертиз щодо причин настання смерті ОСОБА_9 , не дав їм належної оцінки та не вказав, які дії

ОСОБА_6 призвели до наслідків, передбачених ч. 1 ст. 119 КК України.
Даних, які би свідчили, що смерть ОСОБА_9 повязана з тілесними ушкодженнями, завданими ОСОБА_6 потерпілому за описаних у вироку обставин, суд не встановив.

Диспозиція ч. 1 ст. 119 КК України визначає кримінальну відповідальність за вбивство, вчинене через необережність. Із суб`єктивної сторони таке вбивство може бути вчинено внаслідок як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості.
Відповідно до положень ст. 25 КК України необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочиннну недбалість. Необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна і могла їх передбачити.
Вбивство внаслідок злочинної недбалості необхідно відмежовувати від невинного заподіяння смерті (коли особа не передбачала можливості настання смерті, не повинна була і (або) не могла його передбачити).
У судових рішеннях відсутні посилання на фактичні дані, які би підтверджували те, що ОСОБА_6 міг передбачити наявність у ОСОБА_9 хвороби серця, а отже, і наслідки своїх дій у виді смерті потерпілого.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що доводи в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_5 є обгрунтованими, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій фактично ґрунтуються на припущеннях.
Указані порушення вимог кримінально-процесуального закону є істотними, вони перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і призвели до безпідставного засудження ОСОБА_6 .
Відсутність у діянні засудженого таких ознак об`єктивної сторони злочину, як причинний зв`язок між діянням і наслідком, та суб`єктивної сторони, як вина у формі необережності, свідчать про відсутність складу злочину.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину.
Відповідно до ст. 400-1 КПК України 1960 року касаційний суд, установивши обставини, передбачені статтями 6, 7, 7-1, 7-2, 8, 9, 10, 11-1 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи постанову і закриває справу.
Виходячи з наведеного, вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 підлягають скасуванню, а справа закриттю на підставі

п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року за відсутністю в діянніОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.
Керуючись статтями 394396, 398, 400-1, 400-2 КПК України 1960 року, пунктом 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України та параграфом 3 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та його захисника

ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 7 грудня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня

2017 року скасувати, а справу закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України

1960 рокуза відсутністю в діянні ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3