Справа № 496/552/17
Провадження № 1-кп/496/51/18
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Біляївка матеріали кримінального провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кремидівка Комінтернівського району Одеської області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, не одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Органами досудового розслідування, згідно обвинувального акту затвердженого 30 червня 2017 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000035, ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 11 січня 2017 року, близько 17 години 00 хвилин, знаходячись біля лиману «Хаджибей» в с. Нерубайське, вздовж вулиці Берегова, більш точного місця не встановлено, біля зарослей комишу, він знайшов пластмасову каністру синього кольору, обмотану липкою стрічкою та переніс її до багажнику свого автомобілю марки «MAZDA СХ-7», тим самим придбав та привласнив знайдене. Близько 20 години 00 хвилин наступного дня, а саме 12.01.2017 р., ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою свого мешкання, а саме: АДРЕСА_3 , згадав, що в багажному відділенні його автомобілю знаходиться пластмасова каністра, після чого діставши та відкривши останню, виявив боєприпаси у вигляді ручної осколкової гранати Ф-1, ручної осколкової гранати РГН, електродетонатор, три тротилові шашки типу 200 та патрони калібром 5.45 в кількості 90 штук. Прийнявши виявлені предмети за боєприпаси та вибухові пристрої, не маючи на те передбаченого законом дозволу, ОСОБА_5 вирішив їх залишити за місцем мешкання, без мети збуту, за адресою: АДРЕСА_3 , закопавши дані предмети в ґрунтовій підлозі дерев`яної конструкції яка розташована на території домоволодіння, таким чином продовжив зберігати їх.

Органом досудового розслідування такі дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК України, а саме - придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

Частиною 1 ст. 22 КПК України, встановлено, що під час розгляду кримінального провадження по суті, суд повинен забезпечити дотримання вимог змагальності сторін, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення їхніх правових позицій

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України (ч. 2 та 6 ст. 22 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 себе винним не визнав, при цьому пояснив, що 11.01.2017 року він був на зимній рибалки, де знайшов коробку, обмотану скотчем, вирішив її зберегти та дома подивіться що знаходиться у середні. Потім він про неї забив та згадав наступного дня. Коли він відкрив каністру, то побачив що там знаходяться патрони та ще якісь предмети, показав дружині, вона злякалася та почала кричати щоб він це виніс з дому та викликав поліцію, але не дочекалась нього та сама викликала поліцію. В той час була сильна ожеледь та довго не було поліцейських, тому ОСОБА_5 закопав вказані боєприпаси на огороді. Біля полуночі приїхали поліцейські та він їм видав боєприпаси. Після того, як поліція поїхала, вони виявили, що боєприпаси вилучили не всі. Знов зателефонували до поліції, на що співробітники поліції повідомили, що вони приїдуть вранці. Він присипав боєприпаси для безпеки в кінці городу піском. Вранці приїхали співробітники поліції і він віддав їм боєприпаси, які залишились.

Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні і свідок ОСОБА_6 , яка пояснила, що в лютому 2017 року ОСОБА_5 з дитиною поїхав на лиман, де вони знайшли коробку, яка була заклеєна скотчем та привезли її додому. Після того як привезли додому відкрили її та злякались, так як там були боєприпаси. Потім одразу ввечері зателефонували за тел. «102», після чого приїхала поліція пізно вночі та вилучила боєприпаси. Після від`їзду поліцейських вони виявили ще частину боєприпасів, які залишилися. Після чого знов зателефонували до поліції, на що отримали відповідь, що в зв`язку з поганими погодними умовами приїдуть вранці. Вона з чоловіком ОСОБА_5 для безпеки присипали коробку з боєприпасами піском на території будинку в кінці городу.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що у минулому році йому дзвонила дружина ОСОБА_5 та повідомила, що її чоловік приніс додому коробку, в якої виявилися боєприпаси. ОСОБА_7 подзвонив у поліцію, але йому сказали, що виклик вже був.

Свідок ОСОБА_8 пояснила у судовому засіданні, що два роки тому їй зателефонувала дружина ОСОБА_5 .. Вона прийшла до них зі своїм чоловіком та була «понятою» при вилученні боєприпасів, але при ній цього не було, вилучали без неї. Коли вона прийшла, то всі були у будинку, у приміщенні кухні, на столі була коробка, як пояснили працівники поліції, що вони вилучили боєприпаси, але при цьому її та її чоловіка не було, їй надали підписати вже заповнений документ.

Аналогічні покази надав у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 .

За клопотанням прокурора, на підтвердження обґрунтованості позиції обвинувачення, судом були дослідженні наступні докази:

- протокол обшуку від 12.01.2017 року домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_3 , в ході якого були знайдені та вилучені боєприпаси (а.с.29-37);

- постанова про доручення проведення вибухотехнічної експертизи від 13.01.2017 року ( а.с.42);

- постанова про доручення проведення балістичної експертизи за спеціальністю 3.2 (дослідження боєприпасів і слідів пострілу) від 13.01.2017 року (а.с. 43-44);

- висновок експерта №26-Б від 13.01.2017 року з ілюстративною таблицею, згідно якого надані на дослідження 90 патронів являються боєприпасами патронами калібру 5,45х39мм, призначеними для стрільби з нарізної вогнепальної зброї та інших відповідного калібру, надані на дослідження 90 патронів виготовленні промисловим способом та до стрільби придатні (а.с.46-51);

- довідка про категорію небезпеки виявлених вибухових матеріалів (а.с.53);

- висновок експерта №10В від 02.02.2017 року, з ілюстративною таблицею, згідно якого корпус гранати Ф-1 та запал УЗРГМ -2 в сукупності складають ручну осколкову гранату Ф-1, ручна осколкова граната РГН без запалу та запал УДЗ у сукупності складають ручну осколкову гранату РГН, ручні осколкові гранати Ф-1 та РГН є вибуховими пристроями та відносяться до бойових припасів, електродетонатор ЕДП являється засобом підриву та відноситься до бойових припасів, тротилова шашка тип 200 являється конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини тротилу (а.с. 54-76).

Допитавши обвинуваченого ОСОБА_5 , свідків, перевіривши та дослідивши зібрані у справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме: придбанні, носінні та зберіганні бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

До такого висновку суд прийшов виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні під час судового розгляду, покладається на прокурора.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Одними із доказів з боку обвинувачення вказуються протокол обшуку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 від 12.01.2017 року.

Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 223 КПК України обшук або огляд житла чи іншого володіння особи, обшук особи здійснюються з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої (розшукової) дії.
Зазначена норма встановлює, що поняті повинні бути присутні при проведені такої слідчої дії, як обшук.
Із наданого протоколу обшуку вбачається, що дана процесуальна дія була проведена 12.01.2017 року слідчим СВ Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , за участю понятих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 у період часу з 23 год. 40 хв. по 00 год. 57 хв.

Разом з тим, допитані у судовому засіданні ОСОБА_8 та ОСОБА_11 пояснили, що вони були запрошені бути понятими при вилученні боєприпасів, але при них цього не було зроблено, вилучали все у їх відсутність. Коли вони прийшли, то всі були у будинку, у приміщенні кухні, на столі була коробка, зміст якої їм не показували, їм надали підписати вже заповнений документ, який був складений без їх участі.

З огляду на вимоги п. 2 ч. 7 ст. 223 КПК України зазначені дії працівників поліції, які складали протокол обшуку є незаконними, оскільки поняті обов`язково повинні бути присутні під час обшуку з самого початку та до завершення обшуку.
Викладене дає суду всі підстави вважати, що дана слідча дія є незаконною, оскільки була проведена з порушенням норм КПК та усі відомості, встановлені таким обшуком, не можуть бути доказами у даному кримінальному провадженні.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, як вбачається із прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (див. п. 40 рішення у справі № 34006/06 від 25 лютого 2016 року «Зякун проти України», п. 54 рішення у справі № 75520/01 від 06 грудня 2007 року «Козинець проти України», п. 33 рішення у справі № 17969/09 від 10 грудня 2015 року «Тихонов проти України»).

В контексті забезпечення права на справедливий суд доречно нагадати й акцентування Європейського суду з прав людини на необхідності чіткого дотримання положень з питань допустимості доказів. І хоча Євросуд у своїх рішеннях наголошує, що допустимість доказів є справою національних судів й він не має загальної компетенції вирішувати, чи припустилися національні суди помилок у застосуванні законодавства або оцінці фактів, він все ж покликаний перевіряти справедливість провадження (рішення від 24.11.2000р. у справі «Дактарас проти Литви»).

Статтею 86 КПК України зазначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно частин 1-3 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

У зв`язку з вище викладеним, суд погоджується з думкою обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника про те, що протокол обшуку від 12.01.2017 року є недопустимим доказом, так як проведена слідча дія є незаконною, та усі відомості, встановлені таким обшуком, отримані всупереч вимогам КПК України.

Крім того, частиною 3 ст. 62 Конституції України закріплено основний принцип допустимості доказів, який полягає у тому, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Рішенням Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року надано офіційне тлумачення положення першого речення ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, необхідно розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.

Що стосується висновків експертів №26-Б від 13.01.2017 року та №10В від 02.02.2017 року, то дані, що містяться у вказаних висновках експертиз не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для даного кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 263 ч. 1 КК України. Ці дані вказують на те, що вилучені під час обшуку предмети відносяться до бойових припасів та вибухових речовин, проте не доводять сам факт незаконного придбання та зберігання їх обвинуваченим.

Інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 263 ч. 1 КК України стороною обвинувачення не надано.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. У відповідності до ч. 4 цієї статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто наявність всіх елементів, що становлять факт кримінального правопорушення (об`єкт, суб`єкт, об`єктивна й суб`єктивна сторона). Недоведеність вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа, означає, що сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду всебічно, повно й неупереджено доказати факт (подію) вчиненого кримінального правопорушення, або відсутність факту (події) кримінального правопорушення. Встановлення в суді відсутності факту (події) кримінального правопорушення зобов`язує суд ухвалити виправдовувальний вирок. Обвинувальний вирок може бути ухвалений за умови, що висновки суду про винуватість обвинуваченого повністю підтверджені матеріалами кримінального провадження, які перевірені в судовому засіданні.

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб жоден невинуватий не був засуджений.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кримінального кодексу України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Кримінального кодексу України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Тобто, злочином є виключно передбачене нормами Кримінального кодексу України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність). Це поняття розширеному тлумаченню не підлягає.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_5 інкримінується вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України, а саме «придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу».

Об`єктом злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України є громадська безпека в частині забезпечення від порушення, встановлених законом України правил обороту (користування населенням) бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв.

Об`єктивна сторона злочину може бути виконана шляхом вчинення альтернативних суспільно небезпечних діянь: 1) носіння; 2) зберігання; 3) придбання; 4) виготовлення; 5) ремонт; 6) передача; 7) збут. Усі ці дії характеризуються незаконністю, тобто здійснюються без відповідного дозволу, обов`язковість якого передбачено нормативно-правовим актом не нижче закону України.

Аналіз ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України дає можливість дійти висновку про її бланкетний характер, оскільки вона відсилає до норми іншого закону України, в якому передбачено обов`язок особи отримати спеціальний дозвіл на носіння, придбання та зберігання бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин.

Із змісту поданого до суду обвинувального акту не зрозуміло якого саме дозволу не мав ОСОБА_5 , та яким законом України передбачено обов`язок отримання такого дозволу.

Відповідно до ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Згідно з п. 3 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.

Під час розгляду кримінального провадження, прокурор не зміг довести існування закону України, який передбачає обов`язок фізичної особи отримувати дозвіл на придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв.

Із змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у придбанні, носінні та зберіганні бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв.

Нормою ст. 8 Конституції України передбачено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Аналіз змісту норми ст. 8 Конституції України дає підстави дійти висновку, що вона визначає існування таких джерел права як:

-Конституція України (норми якої є нормами прямої дії);

-закони України;

-інші нормативно-правові акти (видаються на підставі закону, відповідно до закону і для його виконання, до яких входять акти органів виконавчої влади, зокрема і Кабінету Міністрів України який відповідно до ст. 113 Конституції України є вищим органом у системі органів виконавчої влади).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Крім того, аналізуючи зміст ст.ст. 8, 19, 75, 85 Конституції України у системному зв`язку із нормою ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України дає підстави дійти висновку, що склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України в даному випадку утворюється лише у тому випадку, коли нормативно-правовим актом, який має силу закону України, буде заборонено фізичним особам придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв без дозволу на це, та передбачено обов`язок для таких осіб отримати відповідний дозвіл на це.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду (України), враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України у своїй постанові від 03 березня 2014 року № 5-49к13 дійшов висновку про те, що відсутність певного законодавства виключає можливість покарання за його порушення, оскільки не може бути покарання за порушення неіснуючого порядку.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування в правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (п. 5.4 рішення).

Крім того, в своєму рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 Конституційний Суд України зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності. Так, у рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» зазначено таке: «Суд вважає, що відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства, не відповідає критерію «передбачуваності закону» для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд також нагадує, що практика, яка виникла у зв`язку із законодавчою прогалиною і яка зумовлює тримання особи під вартою протягом необмеженого і непередбачуваного строку за обставин, коли таке тримання не передбачається ні конкретним положенням законодавства, ні будь-яким судовим рішенням, сама по собі суперечить принципу юридичної визначеності, який імплікований Конвенцією і який становить один із основних елементів верховенства права» (пункт 53).

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (пункт 19).

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що дії фізичної особи які проявились у придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв, утворюють склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України виключно у разі існування закону України, яким заборонено фізичним особам придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв без дозволу на це, та передбачено обов`язок для таких осіб отримати цей дозвіл. За відсутності такого закону, відсутня і заборона фізичній особі в придбанні, носінні та зберіганні бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв та обов`язок отримувати такий дозвіл. Застосування норми ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України з розширенням її тлумачення в частині посилання на інші підзаконні нормативно-правові акти буде порушенням принципу юридичної визначеності, що тягне за собою порушення ст. ст. 5, 6, 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 7 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом.

Тобто, суд не має права визнавати особу винуватою у вчиненні злочину, якщо її дії на час їх вчинення не визнавалися законом як кримінально-каране правопорушення.

З урахуванням викладеного, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме: діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дійшов висновку, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, а тому, ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ст. 263 ч. 1 КК України, підлягає виправданню.
Винесення виправдувального вироку забезпечить дієву реалізацію одного із завдань кримінального провадження, передбаченого ст. 2 КПК України: охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, щоб жоден невинуватий не був засуджений.

Процесуальні витрати за залучення експерта під час досудового розслідування слід віднести на рахунок держави.

Суд не входить до вирішення питання щодо речових доказів, оскільки суд не було надано з цього приводу жодного доказу (постанова про визнання речовими доказами, тощо).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України визнати невинуватим та виправдати за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Судові витрати за залучення експертів на стадії досудового розслідування за проведення експертиз віднести на рахунок держави.

Запобіжний захід не обирався.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити ОСОБА_5 та прокурору.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області ОСОБА_1 .