Справа № 183/6677/16
№ 1-кп/183/105/18

У Х В А Л А
26 липня 2018 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, -
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
В судовому засіданні поставлено на обговорення питання про доцільність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, оскільки строк запобіжного заходу спливає 02.08.2018 року.
Прокурор ОСОБА_5 висловився про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою на 60 днів, оскільки на теперішній час не змінились ризики, які враховувались судом під час обрання вказаного запобіжного заходу. Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні ряду тяжких корисливих злочинів, а тому, перебуваючи на волі, може продовжити вчиняти нові злочини, впливати на свідків, потерпілих та переховуватися від суду з огляду на покарання, що йому загрожує.
Потерпілий ОСОБА_6 підтримав позицію прокурора.
Захисник ОСОБА_7 заперечував проти продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, оскільки обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений та має на утриманні дитину, свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнає повністю і не буде впливати на свідків, потерпілих та переховуватися від суду. З цих підстав просив змінити обвинуваченому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.
Обвинувачений ОСОБА_4 погодився з позицією свого захисника, просив змінити йому запобіжний захід на домашній арешт. Зазначив, що вже тривалий час перебуває під вартою, свою вину визнає повністю, на свідків та потерпілих тиск не чинив і не збирається цього робити. Він одружений, має малолітнього сина, має постійне місце проживання, планує працевлаштуватися. Пояснив, що буде з`являтися до суду за першим викликом.
Вислухавши думку учасників кримінального провадження суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1,4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
З огляду на те, що відносно ОСОБА_4 складено обвинувальні акти, які розглядаються судом, це свідчить про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення. Суд також вважає, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду, продовжує існувати з огляду на покарання, яке йому може бути призначене судом. Тобто існують обставини, визначені п. 1,2 ч. 1 ст. 194 КПК України.
Вирішуючи питання щодо доцільності продовження раніше обраного запобіжного заходу обвинуваченому суд також враховує обставини, визначені ст. 178 КПК України. Так, суд враховує, що ОСОБА_4 раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений та має на утриманні малолітню дитину. Вказане свідчить, в свою чергу, про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків за місцем свого проживання. Однак, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні чотирьох корисливих тяжких злочинів. Тому суд враховує і тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у інкримінованих йому злочинах. Однак сама по собі тяжкість обвинувачення і покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, на переконання суду, не може бути самостійною і достатньою підставою для подальшого продовження застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу, враховуючи вже тривалий час його перебування під вартою з 24.10.2017 року.
Суд, крім того, керується положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі Конвенція), а також практикою і правовими позиціями Європейського суду з прав людини, викладеними в п.п. 75-85,98 рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України» від 06.11.2008 року, рішенні у справі «Гавула проти України» від 16.05.2013 року, рішенні у справі «Коберник проти України» від 25.07.2013 року, рішенні у справі «Таран проти України» від 17.10.2013 року, рішенні у справі «Тодоров проти України» від 12.01.2012 року, рішенні у справі «Адам`як проти Польщі», п. 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», п. 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії», п. 36 рішення від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України», п. 30 рішення від 3 жовтня 2006 року у справі «МакКей проти Сполученого Королівства», в яких Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на неприпустимості порушення прав людини, гарантованих ст.ст. 5,6 Конвенції, а саме щодо необґрунтованого і тривалого тримання обвинуваченого під вартою, необхідності розгляду судом питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів до обвинуваченого, особливо який вже тривалий час утримується під вартою, про обов`язковий періодичний судовий контроль щодо доцільності продовження перебування особи під вартою, а також щодо того, що тяжкість обвинувачення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання, самі по собі, не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення.
Так, згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»). Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються.
Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Отже, основною метою ст. 29 Конституції України є недопущення свавільного обмеження (позбавлення) свободи чи особистої недоторканності особи.
Про фундаментальність права на свободу та особисту недоторканність свідчить також факт його закріплення у більшості міжнародних правових актів. Зокрема, у Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9), у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року вказано, що ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9).
Право на свободу та особисту недоторканність, як і будь-яке інше право, потребує захисту від свавільного обмеження, для чого вимагається періодичний судовий контроль за обмеженням чи позбавленням свободи та особистої недоторканності, що має здійснюватися у визначені законом часові інтервали.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Враховуючи зазначене суд вважає, що прокурором не доведено недостатність застосування до обвинуваченого інших більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаному вище ризику. Приймаючи рішення суд також бере до уваги ту обставину, що стороною обвинувачення протягом судового розгляду неодноразово не забезпечувалась явка потерпілих і свідків обвинувачення для допиту в суді, що призводило до зриву судових засідань та чергового відкладення розгляду справи, що змушувало суд неодноразово вирішувати питання про запобіжний захід.
Таким чином, з огляду на всі вищезазначені обставини, суд приходить до переконання про відсутність достатніх і вагомих підстав для подальшого тримання обвинуваченого під вартою та можливість і доцільність зміни останньому запобіжного заходу на домашній арешт із забороною залишати житло цілодобово, з покладенням обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України, що дозволить мінімізувати можливість настання ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст. 177 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 194, 331 КПК України, суд,
п о с т а н о в и в :
Обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт на строк 60 (шістдесят) днів по 23 вересня 2018 року включно.
Заборонити ОСОБА_4 цілодобово залишати своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду.
Зобов`язати ОСОБА_4 по 23 вересня 2018 року включно:
1)з`являтися своєчасно до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області за першою вимогою;
2)утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні.
ОСОБА_4 звільнити з-під варти негайно в залі суду.
Ухвалу направити до Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області для виконання, та до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4» до відома.
Контроль за виконанням цієї ухвали покласти на процесуальних керівників у даному кримінальному провадженні.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1