АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/850/18 Справа № 203/4694/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2018 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

1)01.02.2008 року Апеляційним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 187 КК України до 5 років позбавлення волі, 21.09.2012 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання;

2)02.10.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі;

3)14.11.2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі;

4)03.02.2015 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 4 ст. 296, ч. 3 ст. 185, ч. 1, ч. 4, ст. 70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 19.07.2017 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання

визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003517, -

встановила:

Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2018 року ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 28 жовтня 2017 року, приблизно о 01 год. 45 хв., знаходячись за адресою: м. Дніпро, пр. Пушкіна біля буд. 15, побачивши раніше не знайому ОСОБА_9 та з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, яке виразилось у демонстрації останній заздалегідь заготовленого ножа, виказав вимогу передати йому особисті речі, на що та передала йому належне їй майно на суму 1833 грн., після чого, ОСОБА_7 з викраденим майном з місця події зник.

Вказані злочинні дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 187 КК України та за даним законом йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту взяття під варту, тобто, з 24 листопада 2017 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Прокурор не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ч. 2 ст. 187 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на певний строк з обов`язковою конфіскацією майна.

Між тим, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі без застосування обов`язкового додаткового покарання у виді конфіскації майна, що суперечить Закону України про кримінальну відповідальність.

Потерпіла в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. З урахуванням думки учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за її відсутності, відповідно до вимог ст. 405 КПК.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення, просив їх задовольнити.

Обвинувачений не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

В судових дебатах учасники провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність скасування вироку з ухваленням нового з наступних підстав.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом дотримано вимоги ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року про те, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Між тим, вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані не в повному обсязі.
Його висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину при обставинах, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК України, вірні. Вони ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, та ніким з учасників кримінального провадження не оскаржуються.
Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 65 КК України та роз`яснень, які містяться в п. 2 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні призначати його в межах, встановлених санкцією статі (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

За злочин, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України передбачено покарання від 7 до 10 років позбавлення волі з обов`язковою конфіскацією майна.

Однак, як вбачається з резолютивної частини вироку, останнього визнано винним за ч. 2 ст. 187 КК України та призначено тільки основне покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Таким чином, суд першої інстанції в порушення зазначених вимог, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, не назначив додаткового покарання конфіскацію майна, яке передбачено ч. 2 ст. 187 КК України, що є порушенням Закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, тягне за собою скасування судового рішення.

Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій, у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги прокурора обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а вирок від 13 лютого 2018 року щодо ОСОБА_11 в частині призначеного покарання скасуванню з ухваленням нового.

Керуючись ст. ст. 407, 420 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.

Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 187 КК України до 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набуває чинності з дня проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, які тримаються під вартою, в той же строк з дня вручення його копії.

Копію вирок негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4