Справа № 343/2502/14-к
Провадження № 11/779/1/2018
Категорія ч.2 ст. 365 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретарів с/з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

виправданого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Івано-Франківську кримінальну справу за апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_9 , на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2016 року по кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 365 Кримінального кодексу України (далі КК), -

в с т а н о в и л а:

Вказаним вироком ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, з незакінченою вищою освітою, неодруженого, працюючого водієм в Болехівському держлісгоспі, раніше не судимого, громадянин України, -

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченню за ч.2 ст.365 КК та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_10 у вигляді підписки про невиїзд скасовано.

Позов ОСОБА_13 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальних та моральних збитків залишено без розгляду.

Позов Долинського міжрайонного прокурора в інтересах Долинського районного відділу держказначейства в особі Долинської ЦРЛ до ОСОБА_10 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого залишено без розгляду.

Арешт на майно від 14 вересня 2011 року скасовано та вирішено питання речових доказів. Згідно з оскарженим вироком суд встановив, що органом досудового слідства ОСОБА_10 обвинувачувався у вчиненні злочину ч.2 ст. 365 КК, тобто в перевищенні влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу.

На підставі даних встановлених органом досудового розслідування та наведених в постанові про притягнення особи, як обвинуваченого від 15.09.2011 року, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_10 відповідно до наказу № 243 від 01.07.2011 р. "Про організацію та проходження навчальної практики курсантів 3-го курсу Львівського державного університету внутрішніх справ України ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 ," в період з 01 по 29 липня 2011 року проходив навчальну практику в Долинському РВ УМВС України в Івано-Франківській області та перебував в органах внутрішніх справ з серпня 2008 року.

Згідно розпорядження начальника Долинського РВ УМВС № 33 «Про проведення оперативно-профілактичного відпрацювання на території обслуговування Долинського РВ УМВС» від 11.07.2011 р. працівникам Долинського РВ УМВС було доручено провести 11.07.2011 р. в період з 19 до 23 години силами особового складу Долинського РВ УМВС оперативно-профілактичне відпрацювання сіл Велика Тур`я, Тростянець, Белеїв, Слобода Долинська і складено відповідний план. Відповідно до п. 2 плану працівників міліції було зобов`язано забезпечити перевірку по місцю проживання осіб, які перебувають на обліку в Долинському РВ УМВС України, у тому числі раніше судимих. Згідно плану розстановки сил та засобів на 11.07.2011 р. ОСОБА_10 як працівник правоохоронного органу, маючи спеціальне звання рядовий міліції, тобто будучи службовою особою, яка наділена владними повноваженнями, та осіб, відносно яких справа направлена на додаткове розслідування, входили в групу № 2, яка мала перевірити раніше судимого ОСОБА_13 . Згідно розпорядження старшим групи було визначено особу, відносно якої справа направлена на додаткове розслідування, та проведено з ними відповідний інструктаж.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення про те, що він з особами, відносно яких справа направлена на додаткове розслідування, о 21.00 годині 11.07.2011 р. на зупинці в с. Тростянець, діючи умисно, будучи об`єднані єдиним умислом, не бажаючи рахуватися з покладеними на них Конституцією України, Законом України "Про міліцію", іншими нормативно-правовими актами обов`язками, не звертаючи уваги на службові інтереси, інтереси держави, органів внутрішніх справ, явно виходячи за межі наданих їм прав та повноважень, не представившись працівником міліції, не показавши своє службове посвідчення, не пояснивши причину, із застосуванням фізичної сили, всупереч волі, незважаючи на відмову ОСОБА_13 посадили його у службовий автомобіль та поїхали в сторону м. Долина.

По дорозі, ОСОБА_10 та особи, відносно яких справа направлена на додаткове розслідування, умисно, явно виходячи за межі наданих їм прав та повноважень, з метою приниження особистої гідності потерпілого, почали обзивати ОСОБА_13 нецензурними та іншими образливими словами, при цьому, особами відносно яких справа направлена на додаткове розслідування було нанесено ОСОБА_13 декілька ударів кулаками та ліктями в район обох передпліч останнього.

З метою нанесення ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, рухаючись на автомобілі, всі вищевказані особи повернули наліво на дорогу, яка веде до лісу, що поблизу с. Рахиня Долинського району та проїхавши близько 250 метрів, звернули на лісову галявину, де особи, відносно яких справа направлена на додаткове розслідування, та ОСОБА_10 вийшли з автомобіля.

В подальшому одна із осіб, відносно якої справа направлена на додаткове розслідування, наказала потерпілому ОСОБА_13 вийти з автомобіля, а коли потерпілий відмовився, він, застосовуючи фізичне насилля, схопив його за одяг, та витягнув його з автомобіля та повалив на землю. Після цього, особи, відносно яких справа направлена на додаткове розслідування, та ОСОБА_10 , явно виходячи за межі наданих їм прав та повноважень, спільно, умисно стали наносити руками і ногами удари по голові та інших ділянках тіла потерпілого, розірвавши при цьому його навушники від мобільного телефону.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, особа, відносно якої справа направлена на додаткове розслідування, взяла ремінь з автомобіля, зв`язала руки потерпілого, при цьому інші особи допомагали утримувати потерпілого та умисно нанесли ОСОБА_13 удари руками і ногами по тілу. Побиття потерпілого супроводжувалося нецензурною лексикою та погрозами з метою принизити його особисту гідність.

В результаті таких злочинних дій, що явно виходять за межі наданих посадовим особам повноважень, потерпілий ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани, садна та синців в ділянці обличчя; крововиливу під конюнктиву правого ока; синця по внутрішній поверхні лівого плеча, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, як таких, що викликали короткочасний розлад здоров`я.

З метою приховати свої злочинні дії особи, відносно яких справа направлена на додаткове розслідування, діючи у змові з іншою особою, справа щодо якої виділена в окреме провадження, та ОСОБА_10 , 11.07.2011 р. склали протоколи про нібито вчинення потерпілим ОСОБА_13 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та про адміністративне затримання, на підставі чого потерпілого ОСОБА_13 того ж дня о 23 год. 20 хв. було поміщено в кімнату для затриманих чергової частини Долинського РВ УМВС, де він незаконно утримувався до розгляду справи суддею Долинського районного суду, який у подальшому адміністративну справу щодо ОСОБА_13 за ст. 173 КУпАП повернув начальнику Долинського РВ УМВС.

Свою позицію про визнання ОСОБА_10 невинуватим та виправдання суд першої інстанції мотивував наступним чином.

Суд виходив з того, що оцінивши докази, на які посилається орган досудового слідства, та, які вичерпно поповненні в судовому слідстві, враховуючи, що можливість збирання доказів по справі щодо ОСОБА_10 в інкримінованому йому злочині за ч. 2 ст. 365 КК завершено, перевіривши та оцінивши всі здобуті як в ході досудового, так і судового слідства докази, в сукупності, прийшов до висновку, що прямих доказів на підвердження винуватості особи у вчиненні злочину не має, як і не має обо"язкових ознак перевищення службових повноважень певним способом, що характеризують об`єктивну та суб`єктивну сторону злочину, жоден із перевірених ним доказів не підтверджує пред`явлене обвинувачення, що дає підстави стверджувати про відсутність у діянні підсудного ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК. Тому на переконання суду, його слід визнати невинуватим.

Не погоджуючись з вироком суду в частині виправдування ОСОБА_10 , прокурор Долинського відділу Калуської місцевої прокуратури ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду, фактичним обставинам справи, та порушення вимог кримінально процесуального закону.

Так, на погляд прокурора, судом не надано належної оцінки наданих доказів, які беззаперечно підтверджують вину обвинуваченого, а саме: показанням свідка ОСОБА_16 , який бачив, як четверо осіб заштовхували потерпілого ОСОБА_13 в автомобіль; показанням свідка ОСОБА_17 , який підтвердив даний факт, і про який йому стало відомо зі слів потерпілого ОСОБА_13 під час відвідин останнього в лікарні. Відповіддю ПАТ «Київстар» спростовано висновок суду про недостовірність показань свідка ОСОБА_17 та його перебування на зупинці в с. Тростянець Долинського району.

Показаннями свідків-працівників Долинської ЦРЛ ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 підтверджується факт наявності тілесних ушкоджень на обличчі потерпілого ОСОБА_13 .

Також прокурор посилається, на неправильність судом відображення та оцінки діям потерпілого ОСОБА_13 в частині непослідовності та суперечливості його показань. Вказує на те, що потерпілий тільки в 2013 році кардинально змінив свої показання на користь обвинуваченого ОСОБА_10 , оскільки отримав від невідомої особи за зміну показань грошові кошти в розмірі 1500 доларів США. Однак протягом всього судового розгляду, показання потерпілого щодо ОСОБА_10 , та його участі в нанесенні йому тілесних ушкоджень були незмінні. Натомість суд взяв до уваги показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , які вони змінили під час досудового розслідування, та вказали про фізичну відсутність проміжку часу, необхідного для заїзду на лісову галявину. В той же час, потерпілий ОСОБА_13 в своїх показаннях повністю впізнав галявину в лісі, куди його відвезли працівники міліції, та впізнав заїзд до неї, а відомості щодо віддаленості розміщення від дороги вказані ним приблизні, оскільки там він був вперше.

Що стосується протоколу огляду місця події та фото таблиць до нього, то такі, на думку прокурора, одержані з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки огляд будинку проводився без згоди власника будинку ОСОБА_26 , а судом не витребовувались правовстановлюючі документи на будинок. Факт проживання та реєстрації в будинку свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_27 і, з дозволу яких проводився огляд будинку, без з`ясування дійсного власника будинку, має істотне значення для правильного вирішення справи.

Крім того, прокурор вказує, на ряд процесуальних порушень під час досудового розслідування, а саме: заміри часу на секундомірі, які відображені в протоколі відтворення обстановки і обставин події із застосуванням технічних засобів від 23.07.2011 року, складені з показань слідчого, що підтверджується свідками ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , які прочитали та підписали вказаний протокол. А висновки суду щодо неточності даних двох понятих, та їх місця проживання спростовуються відомостями ,що містяться в матеріалах справи. Судом не надано належної оцінки висновку криміналістичної експертизи від 10.03.2016 року, відеозвукозапису проведених 23.07.2011 року слідчих дій з врахуванням показань свідків ОСОБА_30 та ОСОБА_31 про те, що записування відеофонограми проводилось з зупинками.

Виправдовуючи ОСОБА_10 за ч.2 ст.365 КК суд першої інстанції, на думку прокурора, порушив принцип усності та безпосередності судового процесу, оскільки не розмежував та детально не дослідив належним чином показання потерпілого та кожного із свідків окремо, не дав аналіз усіх зібраних по справі доказів, а обмежився коротким викладом обставин справи.

З цих підстав, вирок суду першої інстанції, прокурор просив скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в Долинський районний суд.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2016 року, АС прокурора Долинського відділу Калуської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , залишено без задоволення, а вирок Долинського районного суду від 03 червня 2016 року щодо ОСОБА_10 без зміни.

В подальшому, ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВСС України) від 09 листопада 2017 року, касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судами першої та апеляційної інстанції, задовольнено частково, та скасовано ухвалу апеляційного суду з призначенням нового судового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Своє рішення ВСС України мотивував тим, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення апеляцію прокурора та всупереч вимогам ст. 377 КПК 1960 року, не навів в ухвалі відповідних мотивів такого рішення, лише послався на ті ж докази, що і суд першої інстанції, достовірність яких оскаржувалась в апеляції, без їх аналізу й оцінки, не спростувавши викладених у апеляціях доводів, при цьому зазначивши, що суд обґрунтовано виправдав ОСОБА_10 за ч.2 ст. 365 КК.

В засіданні апеляційного суду при повторному розгляді ОСОБА_10 пояснив, що 11 липня 2011 року проходив навчальну практику в Долинському райвідділі міліції. Надійшла вказівка начальника райвідділу про те, щоб перевірити раніше судимих осіб. Він разом з працівниками міліції сів в автомобіль, керівником групи був Лаврів. Спочатку заїхали на пилораму, а потім поїхали в с. Тростянець Долинського району. На автобусній зупинці з маршрутки вийшов потерпілий ОСОБА_32 . До нього підійшли працівники міліції, однак, він з автомобіля не виходив. Повернувшись назад, він побачив, як ОСОБА_32 наносить собі удари. Потім ОСОБА_33 зв`язав ОСОБА_34 руки і повезли його в лікарню на освідчення. Заперечив спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_34 , як ним, так і його колегами.

В засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_13 пояснив, що повертаючись додому з роботи, його зупинили невідомі йому люди, які виявились працівниками міліції,запропонували йому сісти до них у службовий автомобіль, він впирався, але вони його заштовхали силоміць. Це були працівники міліції ОСОБА_35 , ОСОБА_10 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 .. По дорозі повідомили, що везуть його у райвідділ, по дорозі працівники міліції його ображали нецензурними словами та іншими образливими словами, штовхали, погрожували, говорили, що завезуть у ліс і заставлять копати яму. Завезли на галявину до лісу і сказали, щоб він вийшов з машини, він виривався, не хотів виходити, працівники міліції його виштовхали і застосували фізичне насилля. Лаврів дістав ремінь і зв`язав йому руки, завернувши їх за спину, а інші наносили тілесні ушкодження. Лаврів погрожував йому, що зґвалтують його, потім повезли в лікарню. Яцинин також його штовхав і копав. В лікарні його освідчили і повезли в райвідділ.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_3 , пояснення прокурора ОСОБА_9 , яка підтримала подану нею апеляцію; пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які заперечили проти апеляції прокурора та просять залишити вирок суду в силі, провівши часткове судове слідство, перевіривши матеріали справи та додані документи, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.323 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КПК), вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.

Таких вимог закону при постановленні вироку у даній справі суд дотримався у повній мірі.

Покликання прокурора в поданій апеляції на те, що судом першої інстанції не дано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_16 , який ствердив суду, що він бачив, як четверо осіб затягували потерпілого ОСОБА_13 в автомобіль, а також такі показання вказаний свідок давав і на досудовому слідстві, є необґрунтованими, виходячи із наступного.

Так, судом першої інстанції в повній мірі надано належну оцінку показанням свідка ОСОБА_16 . Згідно його показань, в автомобіль ОСОБА_13 затягували двоє чоловік, щоб вони наносили йому тілесні ушкодження не бачив. Його показання в цій частині відповідають його поясненням від 14.07.2011 р. (т. 1 а.с. 46), показанням підсудного ОСОБА_10 та допитаних в даній справі, як свідків ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , які були попереджені про право не свідчити проти себе.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дав правильну оцінку його показанням, дані в судовому засіданні 08.04.2013 р. (т. 3 а.с. 103), оскільки вони не конкретизовані, суперечливі та не підтверджені іншими законними та допустими доказами, хоча судом були вжиті всі заходи з метою їх перевірки.

Колегія суддів також погоджується з тим, що судом вірно не взято до уваги протокол огляду місця події від 11.01.2016 р. та фототаблиці додані до нього (т. 5 а.с. 127-137) як доказ, оскільки він здобутий з порушенням вимог чинного законодавства. Аналізуючи показання свідків, судом встановлено, що огляд в будинку проводився без згоди його власника, яким являється ОСОБА_26 , що підтверджується довідкою № 12/02-29 від 01.02.2016 р. (т. 5 а.с. 181), та суперечить конституційним засадам. Крім того, з показань свідків ОСОБА_27 та свідків - понятих ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , встановлено, що обстеження в будинку ОСОБА_26 проводився при інших обставинах, ніж при тих, на які вказував свідок ОСОБА_16 .

Органом обвинувачення не представлено, а в судовому засіданні, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не здобуто жодного доказу, що підсудний ОСОБА_10 з метою приниження особистої гідності потерпілого, обзивав ОСОБА_13 нецензурними та іншими образливими словами, а згідно ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Щодо показань в суді першої інстанції свідка ОСОБА_17 , який стверджував, що він 11.07.2011 року о 20 год. 21 хв. нібито бачив на зупинці в с. Тростянець, Долинського району, як працівники міліції заштовхували в машину ОСОБА_13 про що останній сам повідомив його через два дні, колегія суддів вважає, що вони не відповідають дійсності, зважаючи на наступне.

Оцінюючи показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , суд встановив, що у мотивувальній частині висновку за результатами перевірки інформації щодо протиправних дій працівників Долинського РВ УМВС в області від 21 липня 2011 року, який підписаний старшим оперуповноваженим в ОВС ВВБ в Івано-Франківській області ДВБ МВС України ОСОБА_43 , затвердженому т.в.о начальника ВВБ в Івано-Франківській області ОСОБА_44 22 липня 2011 року, вказано, що встановити ще будь-яких свідків, які б підтвердили чи спростували факт непокори ОСОБА_13 чи нанесення йому тілесних ушкоджень працівниками міліції не представилось можливим (т. 1 а.с. 51-53). Свідок ОСОБА_17 та ОСОБА_16 був встановлений 28.07.2011р. на виконання доручення прокуратури від 26 липня 2011 року, що підтверджується рапортом старшого оперуповноваженого в ОВС ВВБ в Івано-Франківській області ДВБ МВС України ОСОБА_45 . Разом з тим, слід звернути увагу, що пояснення в ОСОБА_17 були відібрані старшим помічником Долинського міжрайонного прокурора ОСОБА_46 ще 18 липня 2011 року (т. 1 а.с. 45). При цьому, потерпілий у своїх заявах від 12.07.2011 р., 14.07.2011 р. (т. 1 а.с. 6, 7), поясненнях від 12.07.2011 р., 13.07.2011 р. (т. 1 а.с. 11, 28) жодного разу не згадує про ОСОБА_17 , а у телефонній розмові з ОСОБА_47 , яка відображена у стенографії розмов між ОСОБА_47 та ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 81) та у протоколі прослуховування та стенографії аудіо запису від 05 вересня 2011 року (т. 1 а.с. 180), він вказує, що подію з працівниками міліції бачив тільки хлопець з податкової. Як встановлено, цим хлопцем є ОСОБА_48 . Уже після так званого встановлення очевидця подій ОСОБА_17 , а саме аж 02 серпня 2011 року, згадує про нього і ОСОБА_13 , вказуючи, що він стояв 10 метрів від нього. Враховуючи вказане, стає незрозумілим, яким чином у ОСОБА_17 та ОСОБА_16 були відібрані пояснення, відповідно 18 липня 2011 року та 14 липня 2011 року, коли про їх існування, як очевидців подій було встановлено тільки 28 липня 2011 року, і про них потерпілий згадує тільки 02 серпня 2011 року.

Про перебування свідка ОСОБА_17 на зупинці під час спілкування ОСОБА_13 з працівниками міліції стверджує тільки сам свідок та потерпілий.

Однак допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_16 не змогли підтвердити факт перебування ОСОБА_17 у місці, на яке він вказує.

З метою встановлення чи дійсно свідок ОСОБА_17 , розмовляючи по телефону, перебував на автобусній зупиці у вищеописаний час, виносилася постанова від 21.05.2012 р. про витребування роздруківки телефонних дзвінків (т. 2 а.с. 88); постанова від 02.06.2014 р. про витребування інформації-роздруківки телефонних дзвінків ОСОБА_17 (т. 3 а.с. 200-201). Згідно відповіді мобільного оператора від 31 травня 2012 року інформацією про конкретне місцезнаходження абонента "Київстар" не володіє (т. 2 а.с. 90-91).

Будучи допитаним в судовому засіданні першої інстанції, свідок ОСОБА_17 суду пояснив, що 11.07.2011 року ввечері він бачив, як четверо осіб заштовхали ОСОБА_13 в автомобіль та поїхали в напрямку м. Долина. Однак, зазначаючи, що він був неподалік службового автомобіля, він не зміг ні описати інциденту, який відбувався перед ним, ні яким чином потерпілого заштовхували в автомобіль, де знаходилися інші особи по відношенню до потерпілого, що викликає сумніви у достовірності цих показань. Згідно п. 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Луценко проти України» зазначено, що у разі виникнення сумнівів стосовно достовірності певного джерела доказів відповідно зростає необхідність підтвердження його доказами з інших джерел, однак таких доказів у судовому засіданні не здобуто.

Доводи прокурора в частині неповноти дослідження показань потерпілого та інших доказів, є безпідставними. Крім цього, обвинувачення насичене рядом даних, що істотно не впливають на доведення вини конкретної особи. Серед таких надто деталізоване дослідження відповіді ПАТ «Київстар», яка була надана на постанову Долинського районного суду від 21.02.2012 року, і яка на думку прокурора спростовує сумніви суду першої інстанції про присутність свідка ОСОБА_17 на зупинці в с. Тростянець.

Так, згідно наданої Львівською філією ПрАТ «Київстар» відповіді, інформацією про конкретне місцезнаходження абонента Київстар не володіє, тому нанести на карту місцевості такі дані немає можливості. В той же час в компанії наявна інформація відносно адреси місцезнаходження базової станції, номер сектору та його азимуту за допомогою яких спілкувався абонемент, і відповідний додаток було надано суду.

Отже базова станція тільки зафіксувала роботу мобільного телефону ОСОБА_17 що жодним чином не підтверджує ту обставину, що вказаний свідок 11 липня 2011р. в період з 20 год. 00 хв. до 21 год.00 хв. знаходився саме в місці скоєння злочину, а свідчить про те, що він знаходився в радіусі розміщення базової станції, яка знаходиться на території приватного підприємства в с. Тростянець Долинського району Івано-Франківської області, що не може бути достатнім доказом вини ОСОБА_10 .

Безпідставними є доводи прокурора в частині не витребування правовстановлюючих документів, про право власності на будинок, в якому проводився огляд, оскільки наявність чи відсутність таких даних, жодним чином не може вплинути на кваліфікацію дій обвинуваченого. Крім того, згода на огляд будинку, була правомірно надана користувачами вказаного приміщення, однак такий огляд та фотографування здійснювались працівниками прокуратури в зимову пору року, що суттєво впливає на інформативний характер для з`ясування обставин вчинення злочину.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_10 за ч.2 ст. 365 КК, неправильно відобразив та оцінив досліджені в судовому засіданні показання потерпілого ОСОБА_13 , є безпідставними, виходячи із наступного.

Як убачається з матеріалів кримінальної справи, потерпілий ОСОБА_13 неодноразово допитувався на досудовому та судовому слідстві. Його показання були не послідовними, містили істотні суперечності, як щодо підстав його звернення до правоохоронних органів, так і щодо факту вчинення щодо нього злочину, його часу, місця, та винуватих, на його думку, осіб. Потерпілий неодноразово змінює на кардинально протилежні свої покази відносно ОСОБА_10 , стверджуючи, що він вчиняв неправомірні дії відносно нього, наносив удари, ображав його гідність разом з працівниками міліції, відносно яких проводиться додаткове розслідування, при цьому жодного разу не зміг пояснити, які саме дії він вчиняв, потім він категорчно заперечує причетність підсудного до інкримінованого йому злочину, вказуючи, що в момент застосування до нього насильства курсант стояв біля машини, на віддалі 2 метри від інших, тому не міг наносити йому удари, ще в інших випадках він заперечує подію злочину, стверджуючи, що тілесні ушкодження заподіяв собі сам з метою помсти працівникам міліції. ОСОБА_13 суду не зміг пояснити причину зміни показань, а при вирішенні клопотань сторони захисту що призначення судом йому судової психологічно-психіатричної експертизи, категорично заперечував, відмовлявся взяти в ній участь. Суперечність показів потерпілого були визнані і прокурором. Тому суд приходить до висновку, що показання потерпілого ОСОБА_13 є неправдиві, а відповідно не можуть бути покладені в основу вироку.

Факт побиття потерпілого на галявині лісу підтверджувався лише поясненнями самого потерпілого, об`єктивність якого підлягає обґрунтованому сумніву через непослідовність, відсутність конкретики та логічності, а також внаслідок спростування пояснень потерпілого висновком про відсутність на тілі тілесних ушкоджень, які би обов`язково мали місце при груповому побиттю.

Суд першої інстанції також правильно не взяв до уваги і речові докази, які всупереч будь-яких норм були виявлені не слідчими, а понятими, що робить незаконними результату огляду місця події. Більше того звинувачення наполягає як на доказ вини ОСОБА_10 факт оплати потерпілому грошей та схиляння його на дачу неправдивих показань припускаючи, що ці гроші сплачувалися в інтересах обвинуваченого. Однак такі припущення без проведеної перевірки та результатів, які би підтвердили їх є недопустимими

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що під час досудового розслідування та судового розгляду справи потерпілий ОСОБА_13 неодноразово змінював свої показання щодо обвинуваченого ОСОБА_10 .

Вказаний факт, ні в суді першої інстанції, ні в засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_13 не заперечив, пояснивши це тим, що за неправдиві свідчення в користь ОСОБА_10 він двічі отримував від невідомих людей грошові кошти в сумі 1500 доларів США, які були використані ним на купівлю автомобілів, один із яких в подальшому був вилучений як речовий доказ.

При цьому під час апеляційного розгляду потерпілий жодного разу не вказав на безпосередні протиправні дії саме обвинуваченого ОСОБА_10 , зазначаючи що всі четверо працівників міліції його заштовхали в службовий автомобіль, а потім відвезли на галявину лісу і всі в однаковій мірі його били , утримували та іншими діями перевищили свої службові повноваження. Ототожнюючи особу ОСОБА_10 з «всіма», показання потерпілого не відтворюють обставин події.

Однак, оцінюючи ряд документів зібраних у справі, а саме: заяву ОСОБА_13 . Долинському міжрайонному прокурору від 12.07.2011 року, пояснення працівників міліції від 12.07.2011 року, протокол - заяву від 14.07.2011 року, заяву від 21.07.2011 року, показання надані ОСОБА_13 28.12.2012 року під час судового розгляду справи іншим складом суду, колегія суддів вважає, що вони не узгоджуються між собою, і оцінка правдивості свідчень потерпілого ОСОБА_13 щодо обвинувачення ОСОБА_10 , вказує на те, що вони є абсолютно різними в частині викладення обставин подій. Оскільки, в заявах від 11.07.2011 року та від 12.07.2011 року надаючи свої пояснення в частині звинувачення працівників міліції, ОСОБА_13 не міг точно вказати дані щодо розміщення, як обвинувачених осіб, так і потерпілого в машині, на якій його везли в ліс, хто саме та куди наносив удари. В одній із заяв ОСОБА_13 вказував, що збоку від нього сиділо двоє осіб, в іншій, що тільки ОСОБА_10 , а в судовому засіданні, потерпілий вказував, що ОСОБА_10 сидів на передньому сидінні. Що стосується нанесення тілесних ушкоджень, то показанні в цій частині, є також суперечливими, оскільки потерпілий зазначав, що тілесні ушкодження заподіяв собі сам з метою помсти працівникам міліції, а коли змінював свідчення, то вказував на нанесення йому ударів працівниками міліції, однак такі свідчення були непослідовними як в часі нанесення ушкоджень, так і в зазначенні винуватих, на його думку, осіб.

Крім того, згідно висновку експерта №46/107/11/177/107-Е/11-Д за результатами проведення додаткової судово-медичної експертизи, будь яких медичних даних, про те, що потерпілому, крім ділянки обличчя, заподіяні множинні ушкодження волосистої частини голови не виявлено. Цей висновок суд правильно оцінив як об`єктивний доказ неправдивості показань потерпілого про обставини його побиття, який стверджував, що його били довго і наносили сильні удари в різні частини тіла і найбільше в голову майже до втрати ним свідомості.

Безпідставними є доводи прокурора в частині не витребування правовстановлюючих документів, про право власності на будинок, в якому проводився огляд, оскільки наявність чи відсутність таких даних, жодним чином не може вплинути на кваліфікацію дій обвинуваченого. Крім того, згода на огляд будинку, була правомірно надана користувачами вказаного приміщення, однак такий огляд та фотографування здійснювались працівниками прокуратури в зимову пору року, що суттєво впливає на інформативний характер для з`ясування обставин вчинення злочину.

Твердження в апеляції прокурора щодо факту заїзду на лісову галявину та подій, що там відбувалися, слід зазначити наступне.

З графіку руху автобуса «Долина Велика Тур`я» вбачається, що даний автобус у центр с. Тростянець прибуває о 21.11 год. (т. 1 а.с. 172-173).

Свідок ОСОБА_24 (водій автобуса) в судовому засіданні зазначив, що скоріше, ніж о 21.10 год. він не міг приїхати. З м. Долина до с. Тростянець йому треба їхати 40-45 хв, а з м. Долина останній рейс виїжджає о 20.30 год. Він міг приїхати на дану зупинку пізніше, але не раніше.

Як вбачається з протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивних речовин та стану сп`яніння від 11 липня 2011 року, медичний огляд ОСОБА_13 на факт вживання алкоголю в Долинській ЦРЛ було проведено 11.07.2011 р. о 21.40 год. (т. 1 а.с. 17). Свідок ОСОБА_20 суду підтвердила факт освідування потерпілого у вказаний час, при цьому зазначила, що з моменту доставленння ОСОБА_13 працівниками міліції на приймальний покій і до його освідчення пройшло 5-10 хв. Це також підтверджується записами в журналі освідувань, яким ними ведеться, та підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_22 , медсестра приймального покою. Таким чином, з моменту приїзду автобуса "Долина - Велика Тур`я" в с. Тростянець і до моменту доставлення ОСОБА_13 в Долинську ЦРЛ пройшло пройшло 20 - 25 хвилин.

Згідно протоколу відтворення обстановки і обставин події від 27.07.2015 р. вбачається, що з того моменту як потерпілий ОСОБА_13 показав, як він вийшов біля зупинки з автобуса і до того моменту як його привезли у Долинську ЦРЛ зафіксовано 60 хвилин 17 секунд з врахуванням часу перебування у лісовому масиві (т. 5 а.с. 113-114).

Згідно протоколу відтворення обстановки та обставни події від 13 січня 2016 року загальний час, починаючи від місця зупинки автобуса в с. Тростянець Долинського району біля приміщення крамниці «Лицур-Щадей» до огляду потерпілого лікарем у приймальному покої Долинської центральної районної лікарні, з врахуванням всіх обставин, на які вказує в своїх показаннях потерпілий, з врахуванням того часу, протягом якого потерпілий та підсудний перебували в тому чи іншому місці, з зазначенням хронометражу подій, опису дій, які вчинив конкретно підсудний ОСОБА_10 , складає 54 хвилини 19 секунд (т. 5 а.с. 138-143).

Таким чином, показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , протокол № 345 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивних речовин та стану сп`яніння від 11 липня 2011 року ОСОБА_13 , протоколи відтворення обстановки і обставин події від 27 липня 2015 року та від 13 січня 2016 року, протокол перегляду відеозапису від 13 січня 2016 року, є доказами, що підтверджують фізичну відсутність проміжку часу, необхідного для заїзду на лісову галявину.

Інші дані засвідчують, а саме протокол відтворення обстановки і обставин події із застосуванням технічних засобів від 23 липня 2011 року (т. 1 а.с. 125-126, т. 5 а.с. 193-196) та протокол відтворення обстановки і обставин події (слідчого експерименту) від 12 вересня 2011 року (т. 1 а.с. 135-136), які долучені як докази обвинувачення підсудного, однак вони не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки складені з порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства, тобто є недопустимими

Згідно вимог ст. 85 КПК України 1960 року в протоколі про кожну слідчу дію повинні бути зазначені: місце і дата його складання; посади і прізвища осіб, що проводять дію; прізвища осіб, які брали участь у проведенні слідчої дії, адреси цих осіб; роз`яснення їх прав і обов`язків; зміст проведеної слідчої дії, час її початку і закінчення; всі істотні для справи обставини, виявлені при виконанні даної слідчої дії. Протокол зачитується всім особам, що брали участь у проведенні слідчої дії, при цьому їм роз`яснюється їх право робити зауваження. Зазначені особи можуть ознайомитися з протоколом особисто.

Щодо протоколу відтворення обстановки і обставин події (слідчого експерименту) від 12 вересня 2011 року суд правильно зазначив, що, будучи допитаними в судовому засіданні як свідки - поняті ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , вказали різний час та місце підписання ними протоколу, не підтвердили, що вони його читали та що їм показували всі заміри часу, які проводилися. Крім того, з їх показань, даних в тому числі іншому складу суду, загального часу було затрачено 33 хвилини, а у протоколі зазначено, що автомобіль від зупинки біля магазину «Лицур-Щадей» до входу у приймальне відділення Долинської ЦРЛ приїхав за 16 хвилин 14 секунд 88 мікросекунд.

У протоколі відтворення обстановки і обставин події із застосуванням технічних засобів від 23 липня 2011 року, в порушення вимог закону, вказані не точні дані понятих, їх місця проживання. Так, понятий ОСОБА_52 проживає в с. Гошів Долинського району, хоча згідно довідки, виданої виконкомом Гошівської сільської ради (т. 2 а.с. 79) ОСОБА_52 у с. Гошів не зареєстрований та не проживає. Також не правильно зазначена адреса понятої ОСОБА_53 , згідно довідки Цінівської сільської ради (т. 2 а.с. 80) , вона за адресою, вказаною у протоколі не зареєстрована та не проживає.

При перегляді в судовому засіданні першої інстанції відеозапису вищевказаної слідчої дії встановлено, що понятим не читали протокол перед його підписанням, хоча в самому протоколі зазначено, що він прочитаний понятими вголос. Також при перегляді відеозапису було встановлено, що у слідчій дії брали участь особи, про яких не має запису в протоколі відтворення обстановки і обставин події, зокрема був присутній працівник ВВБ УМВС України в Івано-Франківській області Довганич. При цьому зазначено також, що у відтворенні брав участь оперуповноважений в ОВ ВВБ в Івано-Франківській області ДВБ МВС Ураїни ОСОБА_54 , який записаний як учасник слідчої дії, але не був членом слідчої групи, а проведення слідчої дії не уповноваженою особою свідчить про недопустимість вказаного доказу.

У цьому протоколі також записано, що потерпілий показав сліди від протектора автомобіля, однак на відеозаписі не видно, щоб ОСОБА_13 показував на якийсь явний слід від протектора автомобіля, як і не зафіксовано самого сліду протектора, а відповідно не проведено жодних порівняльних досліджень з метою належності його певному автомобілю.

Крім того, потерпілий ОСОБА_13 не зміг пояснити, за якими індивідуальними ознаками він впізнав галявину, на яку його нібито завезли підсудний та інші особи. Відомості щодо її віддаленості від дороги також різняться.

Щодо навушників, які були знайдені при проведенні даної слідчої дії, слід зазначити, що понята ОСОБА_55 була активним учасником слідчої дії, щось шукала у траві, чим продемонструвала свою зацікавленість, і знайшла фрагмент навушників, акуратно складений, а не хаотично розірваний в процесі побиття. Однак, відповідно до ч. 4 ст. 127 КПК України 1960 року, як поняті запрошуються особи, не заінтересовані в справі, вони мають бути присутніми при проведенні слідчих дій і засвідчувати своїми підписами відповідність записів у протоколі виконаним діям. КПК України 1960 року не уповноважував понятих вчиняти саму слідчу дію.

Також суд першої інстанції звертає увагу на те, що постановою Долинського районного суду від 02 березня 2016 року було призначено експертизу відео звукозапису проведених 23.07.2011 р. слідчих дій (допит потерпілого, виїмка, відтворення).

Згідно висновку № 1085 криміналістичної експертизи відео звукозапису у кримінальній справі № 343/2502/14-к, складеного 10 березня 2016 року, розміщення фрагментів на магнітній стрічці є характерні для відеозапису, що проводився у режимі запису «монтаж у процесі записування»; покази таймеру під час запису фрагментів № 10 у відеофонограмі 3 є меншим показів таймеру фрагментів № 8 та № 9 у цій відеофонограмі, що може бути пояснено накладанням фрагментів № 8 та № 9 на попередній запис; інших змін (ознак монтажу) та порушень послідовності запису у досліджуваних відеофонограмах 1-3 не виявлено ( т. 5 а. с. 214-216).

Враховуючи вищеописані порушення вимог КПК України 1960 року, зокрема, зазначення недостовірних даних у протоколі, перебирання понятими непритаманних їм функції, невідповідність даних, які містяться у протоколі даним, які встановлені при перегляді відеозапису слідчої дії, а також встановлення факту монтажу самого відеозапису слідчої дії, суд вірно вважав за необхідне визнати протокол відтворення обстановки і обставин події (слідчого експерименту) від 12 вересня 2011 року та протокол відтворення обстановки і обставин події із застосуванням технічних засобів від 23 липня 2011 року недопустимими доказами, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. Це конституційне положення було роз`яснено у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення ч. 3 ст. 62 Конституції України від 20 жовтня 2011 року № 12рп/2011, де вказано, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Суд критично ставився до позиції прокурора, що протоколи відтворення від 27 липня 2015 року та від 13 січня 2016 року не слід брати до уваги, так як вони не відповідають протоколам відтворення, які були складені на досудовому слідстві, оскільки протоколи відтворення обстановки і обставин події (слідчого експерименту) від 12 вересня 2011 року та протокол відтворення обстановки і обставин події від 23 липня 2011 року визнані недопустимими доказами, а підстав для визнання такими протоколи відтворення від 27 липня 2015 року та від 13 січня 2016 року прокурором не наведено, як і не встановлено судом порушень при їх складанні.

Вказуючи на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, прокурор зазначає, що суд першої інстанції порушив принцип усності та безпосередності судового процесу та положення ст. 323 КПК України, оскільки детально не розмежував надані показання свідками ОСОБА_56 , ОСОБА_49 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_16 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , та не дав їм правову оцінку окремо. Однак такі доводи прокурора є безпідставними, та такими, що зводяться до одностороннього тлумачення принципу безпосередності судового процесу та оцінки судом доказів. Так, в мотивувальній частині рішення, судом відображено показання кожного із вказаних свідків окремо, які були надані ними як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду справи, а відтак судом проведено зіставлення відомостей, що стосуються тієї самої обставини, із відповідним змістом аналогічного джерела доказів; досліджено їх, в сукупності, всебічно, повно, та об`єктивно.

Голослівними також є твердження прокурора про порушення судом першої інстанції передбачених КПК України правил оцінки доказів через надання переваги доказам сторони захисту. Матеріали кримінального провадження свідчать, що сторона захисту скористалась рівним зі стороною обвинувачення правом на збирання та подання до суду доказів та клопотань законними засобами.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що постановою заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_67 від 21.02.2018 року постанову старшого слідчого ОСОБА_68 від. 15.02.2016 року про закриття кримінального провадження № 0000114 скасовано, як незаконну та необґрунтовану. Вказані обставини на думку колегії суддів свідчать виключно про затягування стороною обвинувачення розгляду справи, оскільки вказана справа тривалий час ( більше семи років) була предметом розгляду в судах різних інстанцій і всі засоби для встановлення дійсних обставин події вже давно вичерпано. Судом неодноразово та повторно перевірялися докази, призначалися слідчі дії для додаткових перевірок цих доказів, однак так і не було встановлено об`єктивних даних щодо інкримінованих діянь саме ОСОБА_10 Розділення в окреме провадження матеріалів справи щодо інших співучасників досвідчених діючих на той час працівників міліції, направлення справи щодо них на додаткове розслідування і відсутність такої справи в суді, вказує на те, що слідство поза розумним строком, так і не визначилося щодо конкретних обставин справи. В зв`язку з цим неможливе, навіть теоретично, постановлення щодо одного із співучасників обвинувального вироку, якщо та сама подія ще не знайшла свого доказового підтвердження в іншому провадженні.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що постановляючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_10 , суд першої інстанції, врахував зазначені обставини, непослідовність та нелогічність процесуальних рішень органів досудового слідства, відсутність можливості виправити недоліки слідства додатковими слідчими діями та виходячи з наданих слідством доказів, вмотивовано прийшов до висновку, що в основу обвинувачення ОСОБА_10 у злочині, передбаченому ч.2 ст.365 КК лягли недостовірні та суперечливі докази, а саме непослідовні та такі, що не узгоджуються між собою показання потерпілого та свідків, що були надані ними під час досудового розслідування, та під час судового розгляду справи. Саме ж обвинувачення не містить конкретики та належного обґрунтування.

Згідно роз`яснень, даних у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», недопустимим є обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливі збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок, а не повертати справу на додаткове розслідування.

В рішенні ЄСПЛ у справі Вассіліоса Ставрополуса проти Греції (скарга № 35522/04, 27 вересня 2007 року п. 39), суд вважає, що на підставі принципу «in dubio pro reo» (сумніви тлумачаться на користь підсудного), який представляє собою приватне вираження принципу презумпції невинуватості, не повинно існувати ніякої якісної відмінності між виправдувальним вироком, зважаючи на відсутність доказів і виправдувальним вироком у зв`язку з констатацією безсумнівної невинуватості особи. У дійсності, виправдувальні вироки не розрізняються залежно від підстав, прийнятих до уваги в кожному окремому випадку суддею в кримінальному процесі.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналогічний зміст містить ст. 2 КПК України 1960 року, яка визначає завдання кримінального судочинства, а саме: завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

У відповідності до ч.4 ст.327 КПК України (1960 року) виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

В свою чергу, згідно п.п.21, 22 Постанови Пленуму ВСУ «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» від 29 червня 1990 року N 5 у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким підсудного було віддано до суду; результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на попередньому слідстві, так і поданих в судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність , зокрема, участі підсудного у вчиненні злочину. Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинність виправданого, не допускається. В мотивувальній частині виправдувального вироку необхідно також обгрунтувати і викласти висновок про виправдання по кожному епізоду обвинувачення із зазначенням підстави виправдання, передбаченої законом, і мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного є недопустимим. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.

Виконуючи такі вказівки суд першої інстанції не в змозі був самостійно деталізувати обставини вчинення злочину та виконувати прямі обов`язки органів досудового слідства, які так і не встановили дійсних обставин справи, а пред`явили обвинувачення лише одному учаснику в узагальненій формі, виділивши в окреме провадження дослідження інших учасників події. Таким чином суд досліджував та оцінював лише ті докази, що стосувалися обвинуваченого ОСОБА_10 , його участі та ролі.

Відповідно до ст. 65 КПК України (1960р.), доказами є фактичні дані на підставі яких робиться висновок про наявність чи відсутність суспільно-небезпечного діяння, наявність вини та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 22 КПК встановлено, що висновки суду повинні ґрунтуватись на повному, всебічному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

У вироку зазначено, що аналізуючи докази, на підставі яких стороною обвинувачення обґрунтовується обвинувачення ОСОБА_10 з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд вважав, що вони є суперечливими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Поряд з цим, представлені докази жодним чином не підтверджують наявність складу злочину в діях саме ОСОБА_10 . Серед таких є показання свідка ОСОБА_17 , який стверджував що працівники міліції на зупинці затримали потерпілого. Але ж цей факт і не заперечується ніким як і факт доставлення затриманого в медичний пункт та оформлення справи про вчинення ним правопорушення.

Оцінивши безпосередньо досліджені докази за правилами ст. 67 КПК України, у їх сукупності та взаємозв`язку, враховуючи загальну засаду кримінального провадження - презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини (поза розумним сумнівом), обов`язки доказування, які за загальними правилами покладаються на слідчого, прокурора відповідно до ст. 66 КПК України, а також положення ст. 62 ч. 3 Конституції України про необхідність тлумачити усі сумніви щодо доведеності вини особи на її користь, апеляційний суд дійшов висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази беззаперечно не доводять висунуте ОСОБА_10 обвинувачення, відповідно до обвинувального висновку.

Враховуючи позицію ВСС України, а також вищеперелічені обставини та відповідно до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно дослідив показання ОСОБА_10 , свідків та зібрані докази, дав їм належну оцінку, в їх сукупності, і дійшов обґрунтованого висновку про невинуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому законно, ухвалив виправдувальний вирок, тобто за відсутністю в його діянні складу злочину. Крім того, апелянт у підтвердження заявлених вимог не навів і не довів тих обставин, котрі є підставами для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, або направлення справи на додаткове розслідування, оскільки відсутні у нього можливості зібрання нових доказів на підтвердження висунутого обвинувачення. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що виправдувальний вирок щодо ОСОБА_69 є законним, обґрунтованим та вмотивованим. За таких обставин, АС прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанці,ї не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 365, 366, 377, 379 КПК (в редакції 1960 року), п.п. 11, 15 розд.11 Перехідних положень КПК (в редакції 2012 року), колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2016 року щодо ОСОБА_10 без змін. Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_5