Єдиний унікальний номер 205/2313/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2018 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3

представника ДУ «ДВК (№89)» - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність із чинним кримінальним законодавством України, -

В С Т А Н О В И В:

До Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшло зазначене клопотання, в якому засуджений ОСОБА_5 просив суд привести у відповідність з діючим кримінальним законодавством України вирок судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.05.2002 року, яким його засуджено за п.п. «а», «г», «і» ст.93, ч.3 ст.142 КК України (в редакції 1960 року), ч.3 ст.185, ст.ст.70,72 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. Своє клопотання засуджений мотивував тим, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить вимогам Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав своє клопотання, просив суд його задовольнити, привівши вирок, яким його засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, у відповідність з чинним кримінальним законодавством, шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, оскільки, на його думку, суд, що приймав рішення про визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів та про призначення йому покарання, невірно застосував положення кримінального закону, що діяли на момент ухвалення вироку відносно нього.

Прокурор проти задоволення клопотання засудженого заперечував, при цьому зазначив, що ухвалений відносно ОСОБА_5 вирок судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.05.2002 року є повністю законним і таким, що відповідає нормам нині діючого кримінального законодавства України, що знайшло своє підтвердження, в тому числі, і в ході касаційного оскарження зазначеного вироку, отже, на переконання прокурора, підстав для задоволення клопотання засудженого про приведення вироку у відповідність з кримінальним законодавством, в тому числі, шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк, немає, що вказує на неможливість задоволення клопотання засудженого.

Суд, заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_5 , з`ясувавши думку прокурора, дослідивши клопотання засудженого, його особову справу, приходить до висновку, що дане клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 був засуджений вироком судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.05.2002 року, яким його засуджено за п.п. «а», «г», «і» ст.93, ч.3 ст.142 КК України (в редакції 1960 року), ч.3 ст.185, ст.ст.70,72 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 12.11.2002 року вказаний вище вирок від 28.05.2002 року залишено без змін.

На даний час засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)»

У своїй заяві засуджений стверджує, що з огляду на той факт, що до санкції ст.93 КК України (в редакції 1960 року) було внесено зміни шляхом виключення покарання у виді смертної кари, і при цьому не було встановлено покарання у виді довічного позбавлення волі, максимальний строк покарання за вчинені ним злочини, який міг бути призначений вказаним вище вироком суду від 28.05.2002 року, складав 15 років позбавлення волі. На думку ОСОБА_5 , подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить вимогам Конституції України та положенням кримінального законодавства України, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Суд не погоджується з такими доводами ОСОБА_5 з наступних підстав.

Так, у відповідності до ст.152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.

22.02.2000 року Законом України №1483-ІІІ Кримінальний кодекс України 1960 року доповнено статтею 252 «Довічне позбавлення волі», а також доповнено статтю 23 пунктом 1-1) вказаного Кодексу, якими передбачалося застосування до осіб, що вчинили злочини, довічне позбавлення волі. Вказаний вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі був встановлений законодавцем з метою заміни такого виду покарання, як смертна кара.

ОСОБА_5 був засуджений вироком суду від 28.05.2002 року до довічного позбавлення волі, тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі, за вчинення особливо тяжких злочинів. При цьому ОСОБА_5 не було здійснено заміни смертної кари в порядку помилування на покарання у виді позбавлення волі.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

При розгляді клопотання засудженого суд виходить з того, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачена і можлива виключно у порядку ч.2 ст.87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.

Посилання засудженого ОСОБА_5 на порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які розтлумачені, зокрема, в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20 травня 2014 року у справі «Пасло Магьяр проти Угорщини» та від 09.07.2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства» в частині незастосування судом більш м`якого кримінального закону, прийнятого до винесення остаточного рішення у кримінальній справі, суд вважає неправильним, оскільки суд на момент ухвалення вироку від 28.05.2002 року відносно ОСОБА_5 вірно застосував положення кримінального закону в частині призначення остаточного покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією особистого майна, як такі, що діяли на момент ухвалення вказаного вище вироку. Поряд з цим, суд вважає за необхідне звернути увагу на некоректність посилання засудженого на рішення у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства», оскільки в зазначеному рішенні знайшла своє втілення така характеристика англо-саксонської правової системи, як прецедентність, що була покладена в його основу (оскільки заявники у вказаній справі були засуджені до довічного позбавлення волі саме на підставі законодавства Об`єднаного Королівства). Крім того, правильність застосування судом кримінального закону при ухваленні зазначеного вироку знайшла своє підтвердження і в ході розгляду касаційної скарги ОСОБА_5 . Верховним Судом України, який своєю ухвалою від 12.11.2002 року залишив вирок колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.05.2002 року без змін.

З огляду на зазначене вище, суд приходить до обґрунтованого і безсумнівного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.537-539 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність із чинним кримінальним законодавством України залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її проголошення до судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Суддя ОСОБА_1

З оригіналом згідно: Суддя -

Секретар -