Справа № 369/5888/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/453/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 28 21.05.2018
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження №0004794 за апеляційною скаргою прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новосілки Києво-Святошинського району Київської області, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано за недоведеністю, що в діянні є склад кримінального правопорушення.

Цим же вироком вирішено питання про судові витрати та речові докази.

В С Т А Н О В И Л А :

Згідно сформульованого в обвинувальному акті органом досудового розслідування обвинувачення, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, тобто в придбанні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу, вчиненому за наступних обставин.

22 вересня 2016 року близько 13:00 години (більш точного часу не встановлено) ОСОБА_7 , перебуваючи в лісі поряд з гаражним кооперативом «Гай», що в с. Новосілки Києво-Святошинського району Київської області (більш точного місця не встановлено), знайшов, тим самим незаконно придбав 49 (сорок дев`ять) предметів, схожих на набої.

Після чого, усвідомлюючи заборону вільного обігу боєприпасів, не маючи дозволу на придбання та зберігання зазначених боєприпасів, ОСОБА_7 з вказаного часу незаконно зберігав їх у будинку за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 до 26.11.2016 року.

26.11.2016 року в період часу з 11:30 години до 13:40 години працівниками Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області в ході обшуку за місцем проживанням ОСОБА_7 виявлено та вилучено 49 предметів, ззовні схожих на патрони, які згідно висновку експертизи №19/4-01/549 від 15.12.2016 року, являються боєприпасами, спортивно-мисливськими патронами калібру 5,6 мм малокаліберної нарізної зброї відповідного калібру, виготовлені промисловим способом, придатні для стрільби.

Вироком Києво-Святошинького районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано за недоведеністю, що в діянні є склад кримінального правопорушення. Своє рішення суд мотивував тим, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не доведена вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, тобто беззаперечних та переконливих доказів його вини не здобуто, а обсяг обвинувачення не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

На вказаний вирок, прокурор Києво-Святошинської прокуратури Київської області ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу в якій вважає вирок незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Апелянт зазначає, що диспозиція ст. 263 КК України прямо передбачає відповідальність за певні вказані у ній види поводження зі зброєю, якщо вони вчиняються без дозволу, а відсутність в Україні спеціального закону, який би передбачав доступ громадян до зброї, дає підстави стверджувати, що будь-яке поводження зі зброєю до прийняття такого закону є кримінально карним, а тому висновки суду щодо відсутності закону на день складання обвинувального акту щодо ОСОБА_7 є необґрунтованими. Також, апелянт вважає хибними висновки суду щодо порушення надання доручення слідчому та в результаті визнання протоколу обшуку недопустимим доказом, оскільки обшук за адресою місця проживання ОСОБА_7 проведено уповноваженою особою згідно вимог чинного законодавства України, що підтверджено наявними в матеріалах провадження доказами. До того ж, відмовивши у задоволенні клопотання прокурору про виклик свідків та захиснику про допустимість протоколу обшуку, як доказу, судом першої інстанції порушено вимоги ст. 22 КПК України, відповідно до якої кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності. Тому просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання у виді 3-х років позбавлення волі.

Заслухавши:
доповідь судді апеляційного суду;
думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити;
обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили залишити її без задоволення, а вирок суду без змін,
перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначене свідчить, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлено, зокрема, порядком оцінки доказів і визначення відповідно до статті 94 КПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно із ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У частині 2 ст. 87 КПК України надано перелік тих діянь, які суд безумовно зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, а саме: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що однією з підстав постановлення виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 є визнання судом недопустимим доказом протоколу обшуку від 26.11.2016 року, проведеного за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки вказаний обшук було проведено під керуванням слідчого ОСОБА_10 , а ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2016 року дозвіл на його проведення надано слідчому ОСОБА_11 або уповноваженим особам за його дорученням.

За даних обставин, на думку суду першої інстанції, обшук проведений з порушенням вимог ст. 40 та ч. 1 ст. 236 КПК України.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та вважає його необґрунтованим.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2016 року надано дозвіл слідчому СВ Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області ст. лейтенанту поліції ОСОБА_11 або уповноваженим особам за його дорученням на проведення обшуку житла та нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (а.п. 42).

При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що вищевказана ухвала слідчого судді постановлена в межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР №0003564 від 20.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, яке перебувало в провадженні слідчого ОСОБА_11 .

Оскільки під час проведення обшуку було виявлено предмет схожий на пістолет та боєприпаси, вказану інформацію 26.11.2016 року внесено до ЄРДР за №0004794 та доручено проведення досудового розслідування ст. слідчому ОСОБА_12 (а.п. 36, 37).

При цьому, суд першої інстанції, визнав недопустимим доказом протокол обшуку від 26.11.2016 року, встановивши порушення закону, під час розслідування кримінального провадження №0003564 від 20.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, яке у провадженні цього суду не перебувало.

Разом з тим, судом не було встановлено порушень Закону, допущених органом досудового розслідування під час здійснення кримінального провадження за №0004794, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 263 ч. 1 КК України, які можуть бути підставою для визнання протоколу обшуку від 26.11.2016 року, проведеного за адресою: АДРЕСА_2 , недопустимим доказом.

За даних обставин, висновки суду першої інстанції про визнання протоколу обшуку від 26.11.2016 року недопустимим доказом не можуть вважатися законними, а тому апеляційна скарга прокурора в цій частині знайшла своє підтвердження під час перегляду даного кримінального провадження судом апеляційної інстанції.

Не можуть бути підставою для постановлення виправдувального вироку й посилання суду першої інстанції на той факт, що на момент повідомлення ОСОБА_7 про підозру та складання щодо нього обвинувального акта, Верховною Радою України не прийнято Закону, який би встановлював порядок поводження з вогнепальною зброєю, вибуховими речовинами або вибуховими пристроями або ж порядок отримання дозволу на носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут вогнепальної зброї, бойових приписів, вибухових речовин або вибухових пристроїв.
Так, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 26.04.2002 року «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», при вирішення питання, чи є незаконними носіння, зберігання, виготовлення, ремонт, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), а також носіння, виготовлення, ремонт або збут холодної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, судам необхідно керуватися Положенням про дозвільну систему (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576 (576-92-п) з наступними змінами), Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року №622 (z0637-98); зі змінами, внесеними наказом від 13 квітня 1999 р. №292 (z0297-99) та іншими нормативними актами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про необхідність постановлення по даному кримінальному провадженню виправдувального вироку з мотивів не доведення, що в діях ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Зі змісту оскаржуваного вироку видно, що органами досудового розслідування та державного обвинувачення суду не надано жодного доказу, який би вказував на причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Крім того, під час апеляційного розгляду прокурор також не змогла вказати будь-який доказ причетності ОСОБА_7 до вчинення даного кримінального правопорушення.

За даних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та законного висновку про необхідність постановлення по даному кримінальному провадженню виправдувального вироку, однак неправильно зазначив мотив визнання останнього невинуватим.

У зв`язку з тим, що наведене не є підставою для скасування судового рішення та не погіршує становище виправданого, судове рішення підлягає зміні в частині визначення мотиву виправдання ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року, щодо ОСОБА_7 змінити.

Вважати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України і виправдати у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

_________________ ________________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4