Справа № 739/39/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/446/2018
Категорія - ч.3 ст.355 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2018 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Костобобрів, Семенівського району, Чернігівської області, громадянина України, з вищою педагогічною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 3 ст. 355 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Карабани Новгород-Сіверського району Чернігівської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, одруженого, на утриманні малолітня дитина, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 3 ст. 355 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

адвоката ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2018 року визнано винуватими та призначено покарання:

ОСОБА_7 :

- за ч. 1 ст. 126 КК України у виді громадських робіт на строк 120 (сто двадцять) годин;

- за ч. 3 ст. 355 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбування ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі визначено рахувати з моменту його затримання на виконання даного вироку.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта для проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 659 (шістсот п`ятдесят дев`ять) гривень 70 копійок.

ОСОБА_8 :

- за ч. 1 ст. 126 КК України у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин;

- за ч. 3 ст. 355 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбування ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі визначено рахувати з моменту його затримання на виконання даного вироку.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта для проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 659 (шістсот п`ятдесят дев`ять) гривень 70 копійок.

Питання щодо речових доказів вирішено у порядку ст. 100 КПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , шляхом жорстокого поводження та неодноразового застосування фізичного та психологічного насильства примушували ОСОБА_10 до виконання цивільно-правового зобов`язання, а саме виконання договору позики, чим спричинили тяжкі наслідки, а саме скоєння самогубства ОСОБА_10 .

Так, в кінці травня 2016 року, точної дати слідством не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи в м. Новгороді-Сіверському, Чернігівської області, дав ОСОБА_10 в борг гроші у сумі 500 грн. з домовленістю про повернення ним тієї ж суми при можливості в найближчий час.

Також, на початку липня 2016 року, точної дати слідством не встановлено, ОСОБА_8 , перебуваючи в м. Києві, дав ОСОБА_10 в борг гроші у сумі 500 грн. та мобільний телефон марки «Nokia E51» з домовленістю про повернення ним тієї ж суми грошей та телефону при можливості в найближчий час.

Однак ОСОБА_10 , через скрутне матеріальне становище в подальшому не зміг повернути ОСОБА_7 та ОСОБА_8 позичені ними грошові кошти та мобільний телефон.

Починаючи з кінця липня 2016 року як по телефону, так і особисто, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 стали вимагати погашення боргу ОСОБА_10 .

Вказані дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 супроводжувалися вимаганням від ОСОБА_10 взяти гроші в кредит, систематичними образами його особи, нецензурною лайкою, нанесенням тілесних ушкоджень, а також погрозою їх застосування.

Зокрема, в кінці липня 2016 року, в денний час, ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 приїхали до господарства за адресою: АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_10 , та вимагаючи повернення боргу, в дворі вказаного господарства, завдали йому декілька ударів долонями рук в голову кожен, при цьому указані насильницькі дії супроводжували погрозами.

Далі, 20 серпня 2016 року, близько 20 год. 00 хв., ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи на території ферми ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка», що розташована на околиці с. Чайкине Новгород-Сіверського району Чернігівської області, вимагаючи від потерпілого ОСОБА_10 повернення позичених грошових коштів, нанесли декілька ударів останньому долонями рук по обличчю кожен, встановивши тижневий строк для повернення боргу.

Також, 29 серпня 2016 року, близько 22 год. 00 хв., ОСОБА_7 та ОСОБА_8 приїхали на територію зазначеної вище ферми ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка», де в той час працював ОСОБА_10 , та створивши ситуацію безвихідності та неможливість чинити опір, змусили останнього залізти в багажник автомобіля «ЗАЗ-1102», д.р.н. НОМЕР_1 , та відвезли його до лісу, що знаходиться за с. Карасі Семенівського району Чернігівської області, де з метою примусу ОСОБА_10 в найближчий час передати їм грошові кошти, застосовували до нього фізичне насильство, а саме наносили ОСОБА_10 удари руками по голові, при цьому висловлювали на його адресу погрози фізичною розправою у разі неповернення їм боргу в найближчий час. При цьому встановили ОСОБА_10 граничний термін повернення боргу до 02 вересня 2016 року, а у разі неповернення пригрозили розправою та після цього, в темну пору доби, лишили ОСОБА_10 в лісі.

Не витримавши жорстокого поводження, шантажу, систематичного приниження людської гідності, а також будучи неспроможним знайти гроші для ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , 03 вересня 2016 року, у вечірній час, перебуваючи у сараї господарства за місцем проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 , маючи намір померти, що виник в результаті протиправних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вчинив самогубство через повішення в петлі, залишивши передсмертну записку.

Також, 29 серпня 2016 року, близько 21 год. 30 хв., знаходячись у будинку за місцем проживання ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 наніс два удари долонею правої руки по лівій стороні обличчя ОСОБА_11 , заподіявши йому фізичного болю, що не потягло за собою спричинення тілесних ушкоджень.

Крім цього, 29 серпня 2016 року, близько 21 год. 30 хв., знаходячись в будинку за місцем проживання ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 наніс ОСОБА_11 три удари тильною стороною долоні правої руки в ділянку носа, заподіявши йому фізичного болю, що не потягло за собою спричинення тілесних ушкоджень

Не погоджуючись з рішенням суду адвокат ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою в інтересах обвинувачених, в якій просить вирок місцевого суду змінити, в частині засудження обвинувачених за ч. 3 ст. 355 закрити провадження та визнати винуватими за ч. 1 ст. 126 КК України, за якою призначити покарання у виді 120 годин громадських робіт.

В обґрунтування своїх вимог вказує на порушення, допущені в ході досудового розслідування, зокрема, щодо строку досудового розслідування на 1 місяць 6 днів, який не продовжувався і на які суд не звернув уваги, а також вказує на порушення права обвинувачених на захист.

Зокрема, вказує, що ні прокурором у обвинувальному акті ні судом у обвинувальному вироку, в порушення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, не визначено форму вини, що, на його переконання є істотним порушенням і є підставою для скасування або зміни вироку, оскільки містить в собі неконкретне обвинувачення.

Крім того вказує, що із сформульованого прокурором обвинувачення за ч. 3 ст. 355 КК України вбачається, що обвинувачені вчиняли злочин удвох, проте чи діяли вони у групі осіб без попередньої змови чи за попередньою домовленістю визначено не було, що позбавило останніх права на захист від обвинувачення через незрозумілість останнього. Тоді як суд у вироку зазначив про вчинення ними злочину за попередньою змовою групою осіб, в наслідок чого, на переконання захисника, вийшов за межі пред`явленого обвинувачення в бік погіршення, що неприпустимо. Так само прокурором не було конкретизовано, які саме тілесні ушкодження були завдані ОСОБА_10 , їх локалізація, ступінь тяжкості, тоді як суд, перелічив у вироку усі тілесні ушкодження, які малися у ОСОБА_10 відповідно до судово-медичної експертизи та поклав їх у основу вироку.

Крім того, призначаючи комплексну посмертну судову психолого-психіатричну експертизу за клопотанням прокурора, на запити експерта судом із власної ініціативи було витребувано ряд доказів, в тому числі і повторний допит потерпілої, який мав проводитись за участі як сторони обвинувачення так і захисту. Тому вважає, що такі дії суду є порушенням права обвинувачених на захист, внаслідок чого висновок експерта є недопустимим доказом.

Також вказує, що судом не було перевірено інших подій, які передували трагічному випадку із ОСОБА_10 , які також могли вплинути на прийняте ним рішення покінчити життя самогубством, однак ані досудовим розслідуванням ані судом дані версії не перевірялися, свідки допитані не були, тому вважає, що вина обвинувачених не доведена.

Прокурором подано письмові заперечення, в яких він просить залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, захисника, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення з підстав її необґрунтованості, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В судовому засіданні суду як першої так і апеляційної інстанцій обвинувачені визнали свою вину у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України стосовно завдання ударів потерпілому ОСОБА_11 , тоді як передбачену ч. 3 ст. 355 КК України не визнали та пояснили, що ОСОБА_10 дійсно заборгував їм кожному по 500 грн, а ОСОБА_8 також дав йому мобільний телефон, який той загубив, за що також мав борг у 500 грн, гроші давали безстроково. Вони неодноразово зверталися до ОСОБА_12 щоб той повернув їм борг, однак заперечують завдання тілесних ушкоджень, погроз, шантажу та змушування брати кредит, посилаючись лише на проведення з ним розмов. Підтвердили факт приїзду додому до ОСОБА_12 , де розмовляли з приводу боргу, приїзду на роботу, звідки забрали останнього та відвезли у багажнику (на що останній сам погодився, оскільки у машині не було місця) до лісу, а потім залишили на дорозі за 2 км від села в темну пору доби (оскільки в них було замало бензину) та щоб той пройшов та подумав.

Попри невизнання вини обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вина останніх у вчиненні інкримінованих їм діянь підтверджується сукупністю доказів, досліджених у суді першої інстанції.

Так, допитана в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_13 , мати ОСОБА_10 , суду показала, що у травні 2016 року її син їхав на заробітки з ОСОБА_7 та позичав гроші у останнього. В подальшому ОСОБА_7 почав телефонувати та шукати її сина, вимагаючи у того борг та погрожуючи. На її запитання, син відповідав, що дійсно винен гроші, телефон якийсь у нього також був, який він потім загубив. Десь 30-31 липня 2016 року до них додому приїхали обвинувачені. Син вийшов до них у двір, далі вона чула удари, після чого вийшла поцікавитися що сталося, дізналася, що обвинувачені приїхали з приводу боргу, який виявився зі слів обвинувачених великим. У подальшому телефонні дзвінки з погрозами продовжувалися на їхній спільний мобільний телефон, син просив казати, що його немає, після розмов був пригнічений. У серпні 2016 року до неї прибіг односельчанин та повідомив, що біля сараю б`ють ОСОБА_14 . Коли вони прибігла, то син вже був сам та повідомив їй, що має намір взяти кредит щоб віддати борг. У подальшому телефонні дзвінки ОСОБА_14 тривали, обвинувачені приїздили до них додому і питали про його місце знаходження. Одного дня коли вона повернулася додому, де був її співмешканець ОСОБА_11 та донька, в них вдома перебували обвинувачені, а у співмешканця була кров на обличчі, вони знову приходили до сина по борг, вона сказала, що сина немає удома та вигнала їх. В той день син повернувся додому близько 3 години ночі, на обличчі були синці, пошкодження в області губ. Від сторожа місцевої ферми вона дізналася, що напередодні її сина забирали обвинувачені, однак їй він казав, що сам з усім розбереться. 02 вересня 2016 року син сказав, що все це скоро закінчиться, а 03 вересня 2016 року вчинив самогубство, при ньому виявили передсмертну записку, в якій останній «передавав привіт» обвинуваченим та прощався із нею. На її думку, син покінчив життя самогубством через дії обвинувачених.

Такі показання свідка стосовно тиску на її сина та примушування повернути борг в повній мірі узгоджуються із показаннями потерпілого ОСОБА_11 , вітчима ОСОБА_10 , який показав, що його пасинок заборгував ОСОБА_15 гроші, які останній разом з ОСОБА_8 неодноразово вимагали від нього, в тому числі і застосовуючи силу, а також казали йому повідомити їх коли пасинок буде вдома, однак коли він цього не зробив, то сам постраждав від їх дій, які декілька разів вдарили його за це в обличчя, чув і від охоронця місцевої ферми, що обвинувачені і на фермі шукали ОСОБА_14 , а також був випадок, що вони його вивозили до лісу. Пасинок останнім часом ходив засмучений, планував взяти кредит щоб повернути борг, але 03.09.2016 покінчив життя самогубством.

Свідок ОСОБА_10 , сестра покійного ОСОБА_10 також суду показала про неодноразові візити обвинувачених до її брата з примушуванням повернути борг, а в один із таких візитів через те, що вітчим їм не повідомив коли брат вдома, вони побили і його. Зазначила, що останнім часом брат нічого не розповідав, був засмучений, тому пов`язує покінчення ним життя самогубством саме дерез дії обвинувачених.

Крім того, факт наявності боргу та примушування до повернення його ОСОБА_10 підтвердила у судовому засіданні і його сестра ОСОБА_16 , яка проживала окремо та пояснила, що за тиждень до смерті брат їй телефонував, цікавився умовами отримання кредиту та казав про велику суму боргу. А від своєї бабусі ОСОБА_17 вона чула, що остання бачила як обвинувачені десь у червні-липні 2016 року побили ОСОБА_14 та викинули із машини біля магазину в с. Чайкине, що в повній мірі узгоджується із показаннями, наданими суду свідком ОСОБА_17 , яка підтвердила такий факт та показала, що бачила як обвинувачені виштовхали ОСОБА_10 із автомобіля, при цьому ОСОБА_7 завдав останньому 5-6 ударів по голові, а потім вдарив ногою «під зад» та поїхали далі, а він пішов. Від людей також знала, що обвинувачені завдавали шкоди її двоюрідному онукові, але тоді не придала цьому значення, а коли дізналася, що той повісився співставила всі ці дії.

Факт приїзду обвинувачених на ферму, де працював ОСОБА_10 та вимагання від останнього повернення боргу підтвердили у судовому засіданні і свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , а також ОСОБА_20 , яка працює директором ТОВ «Ім.Шевченка» та повідомила, що дійсно взяла на роботу ОСОБА_10 , оскільки знала, що той заборгував гроші, які обвинувачені від нього вимагали, телефонувала і ОСОБА_8 , запевняючи, що ОСОБА_12 із зарплати віддасть гроші.

А свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні показала, що 02.09.2016 року до неї, як до менеджера банківської установи, в приміщенні магазину «побутова техніка» звертався ОСОБА_10 з приводу отримання кредиту, однак кредитним центром йому було відмовлено, що в повній мірі узгоджується із показаннями свідків, викладеними вище.

Таким чином, колегія суддів вважає, що факт примушування обвинуваченими ОСОБА_10 повернути борг шляхом як погроз так і фізичних дій підтверджується показаннями ряду свідків, які у своїй сукупності повністю відображають поведінку обвинувачених, спрямовану на примушування виконати останнім грошове зобов`язання перед ними.

Крім показань свідків, вина обвинувачених підтверджується рядом документальних доказів, зокрема протоколом огляду місця події від 04 вересня 2016 року, відповідно до якого під час огляду господарства за адресою: АДРЕСА_2 , у сараї було виявлено труп ОСОБА_10 в петлі мотузки, прив`язаної до балки даху сараю (том 1 а.п. 72-76);

Протоколом огляду трупа ОСОБА_10 та належного останньому одягу від 05 вересня 2016 року, під час якого в правій боковій кишені куртки виявлено передсмертну записку (том 1 а.п. 77-78), рукописні записи в якій, згідно висновку експерта № 2418 від 19 вересня 2016 року виконані ОСОБА_10 (том 1 а.п. 92-99);

Передсмертною запискою ОСОБА_10 та протоколом її огляду від 06 вересня 2016 року, яким зафіксовано, що остання адресована матері ОСОБА_10 , в якій він, використовуючи нецензурні слова, вказує, що йому набридли якісь особи, а також набридло ходити зі зламаним носом та зазначає, що він наважився на крайні заходи, просить матір не засмучуватися та зазначає, що так буде краще і для них, і для нього, що він сильно нагрішив у житті та вказує, що якщо дасть бог то він «дістане» якихось осіб, яких називає «клоунами», з того світу, а також зазначає, що якщо якісь особи, яких не називає, ще раз приїдуть, то він буде постійно поряд, а особливий «привіт» просить передати ОСОБА_22 (том 1, а.п. 79-84);

Висновком експерта № 72 від 12 жовтня 2016 року за результатами судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 , встановлено, що смерть настала від механічної асфіксії через повішання в петлі, смерть його могла настати 03 вересня 2016 року. При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця довкола правого ока, садно на зовнішній поверхні правого променево-зап`ясткового суглобу, садно на тильній поверхні правої кисті, садна на внутрішній поверхні лівого передпліччя у верхній третині, синець на внутрішній поверхні правого колінного суглобу, синець на передній поверхні правої гомілки у верхній третині, садно на передній поверхні лівої гомілки у верхній третині, синець на зовнішній поверхні лівої гомілки у верхній третині, котрі виникли від дії тупих предметів, в тому числі і в результаті нанесення ударів руками, ногами з боку сторонніх осіб і як усі в сукупності, так і кожне окремо мають ознаки легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності. Виявлені тілесні ушкодження утворилися в період часу за 5-7 днів до настання смерті та в причинно-наслідковому зв`язку зі смертю не перебувають. Приймаючи до уваги характер та локалізацію тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_10 , утворення їх при падінні з висоти власного зросту на площину експерт вважає неможливим. При судово-токсикологічній експертизі крові від трупа ОСОБА_10 виявлений етанол в концентрації 0,9 г/л, що відносно живої людини відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння (том 1, а.п. 103-104);

Також вина обвинувачених підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту від 07 вересня 2016 року, відповідно до якого в ході даної слідчої дії ОСОБА_23 розповів та продемонстрував місце, куди 29 серпня 2016 року, приблизно о 22 год. він разом з обвинуваченими вивозив ОСОБА_10 , яке розташоване за 2 500 м. від крайньої хати с. Чайкине на лівому узбіччі дороги «Чайкине Костобобрів», в лісі, на відстані 45 м від дороги. Згідно протоколу вони забрали ОСОБА_10 з ферми ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка» та у багажнику автомобіля «Таврія» завезли за с. Карасі до лісу. Там ОСОБА_10 виліз з багажнику і обвинувачені відвели його в глиб лісу, а він з ОСОБА_24 залишився біля автомобіля. Також він чув, звуки та зрозумів, що ОСОБА_10 б`ють, а саме дають «підзатильники». Періодично він підходив до них та казав, щоб ОСОБА_10 не били. При цьому чув, що обвинувачені казали ОСОБА_10 аби він повернув їм гроші, які винен. Через 15 хв. вони поїхали додому, а ОСОБА_10 пішов додому пішки (том 1, а.п. 113-116);

Протоколом проведення слідчого експерименту від 07 вересня 2016 року, відповідно до якого в ході даної слідчої дії ОСОБА_25 розповів та продемонстрував, що коли на початку серпня 2016 року він працював на фермі ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка» разом з ОСОБА_10 , приблизно біля 22 год. до ферми приїхав автомобіль «ВАЗ 2101», з якого вийшло троє чоловіків, які підійшли до ОСОБА_10 і почали питати у нього коли він поверне якийсь борг. Він знаходився від них на відстані, тому впізнати цих осіб не може. Далі один з тих чоловіків вдарив ОСОБА_10 долонею в задню частину голови, після чого вказані особи поїхали. 29 серпня 2016 року, приблизно у той самий час, він знову знаходився з ОСОБА_10 на території ферми, до них знову підійшли троє чоловіків, серед яких був ОСОБА_8 . Далі хтось із них сказав ОСОБА_10 аби той йшов з ними. Потім один з цих чоловіків підійшов вже до нього, поклав свою руку йому на шию ззаду і спитав чи впорається він сам, на що ОСОБА_25 відповів, що так. Далі вказані чоловіки та ОСОБА_10 пішли з ферми (том 1, а.п. 105-106);

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в умисному завданні потерпілому ОСОБА_11 ударів, які завдали фізичного болю останньому і не спричини тілесних ушкоджень та їх кваліфікація судом за ч. 1 ст. 126 КК України вірна.

Доведеність їх вини та кваліфікація дій не оспорюється учасниками судового провадження, підтверджена належними та допустимими доказами, яким судом першої інстанції надана оцінка у сукупності, тому судом апеляційної інстанції вирок у цій частині не перевіряється.

За встановлених фактичних обставин стосовно дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кваліфікованих за ч. 3 ст. 355 КК України, суд першої інстанції вірно кваліфікував їх як примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання, що спричинило тяжкі наслідки.

Така кваліфікація дій обвинувачених та формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним та викладеним у обвинувальному вироку суду із посиланням на докази у підтвердження встановлених судом обставин, не виходять за межі пред`явленого обвинувачення, внаслідок чого, доводи захисника з даного приводу є неспроможними, як і доводи апеляційної скарги захисника щодо недоведеності вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм діянь, оскільки вина їх підтверджена дослідженими, належними та допустимими доказами, оціненими судом у сукупності.

Є необґрунтованими доводи апелянта щодо порушення строку досудового розслідування по даній кримінальній справі, оскільки відповідно до ст.219 КПК України ( в редакції, діючій на час закінчення досудового розслідування) досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчинення злочину. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомлено про підозру 30 вересня 2016 року. Обвинувальний акт складено 30 листопада 2016 року та в той же день вручено обвинуваченим та їх захиснику. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження всі слідчі дії вчинені в межах двомісячного строку досудового розслідування. Надходження обвинуваченого акту до суду 06.01.2017 року не є порушенням строку досудового розслідування.

Також, є безпідставними доводи апеляційної скарги що порушення права на захист обвинувачених, оскільки із обвинувачення не вбачається форма їх вини. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 органами досудового розслідування обвинувачувались у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.355 КК України. Вказане обвинувачення знайшло своє підтвердження і в суді першої інстанції. Оскільки суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч.3 ст.355 КК України виражається у формі прямого умислу, тому твердження захисника про те, що у обвинувальному акті та у вироку суду не зазначена форма вини, є необґрунтованими.

Не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції при винесенні вироку вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки як вбачається зі змісту вироку, суд встановив обставини вчинення кримінального правопорушення, які відповідають змісту обвинувального акту не збільшуючи обсягу обвинувачення. Деталізація висновку судово-медичного експерта в мотивувальній частині вироку є викладенням доказу по справі та не свідчить про збільшення обсягу обвинувачення, як і не свідчить про збільшення обсягу обвинувачення.

Колегія суддів вважає необґрунтованими і доводи апелянта щодо недопустимості висновку комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи з тих підстав, що суд самостійно збирав дані для проведення цієї експертизи.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30.05.2017 року призначена комплексна посмертна судова психолого-психіатричної експертиза. В порядку ст.69 КПК України від експерта до суду надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів. На виконання цього клопотання судом надані додаткові матеріали, що не свідчить про зібрання судом додаткових доказів і порушення ним принципу змагальності. Тому, підстави для визнання недопустимим доказом вказаного висновку експерта, відсутні.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо безпідставності доводів сторони захисту про наявність інших причин для самогубства ОСОБА_10 , оскільки будь-яких даних з цього приводу стороною захисту надано не було і в судовому засідання не встановлено.

Призначаючи вид та міру покарання обвинуваченим суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст. ст. 65, 66, 67 КК України, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, одне з яких відноситься до злочинів невеликої тяжкості, а інше тяжких, особи обвинувачених, які раніше не судимі, за місцем проживання характеризуються позитивно, не працюють, на утриманні ОСОБА_8 перебуває малолітня дитина, враховано судом і характер та тривалість дій кожного із обвинувачених по відношенню до ОСОБА_10 при вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 355 КК України, а також характер та тяжкість наслідків злочину у виді самогубства останнього. Також враховано відсутність як пом`якшуючих так і обтяжуючих покарання обвинувачених обставин, внаслідок чого суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання в межах санкцій частин статей, за якими останні визнані винуватими та остаточного покарання за сукупністю вчиненого на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

З огляду на вимоги ст. 65 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що обрана судом першої інстанції міра покарання обом обвинуваченим є необхідною й достатньою для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено істотних порушень кримінального процесуального закону та порушень прав обвинувачених, які б потягли за собою скасування чи зміну вироку суду.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4