УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/529/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
16 травня 2018 року м. Житомир
Апеляційний суд Житомирської області в складі суддів:
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Судова Вишня Мостиського району Львівської області, проживаючого АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_10 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_11 ,
цивільного відповідача ФОП ОСОБА_8 ,
представника цивільного відповідача ОСОБА_12 ,
В С Т А Н О В И В:
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом, правову кваліфікацію дій обвинуваченого та призначене йому покарання, просить виключити з резолютивної частини вироку речення: « речовий доказ Renault р.н. 8364 ВО з напівпричепом «Kron», н.з. НОМЕР_1 повернути власнику». З метою забезпечення задоволеного судом цивільного позову накласти арешт на автопоїзд «Renault», н.з. НОМЕР_2 з напівпричепом «Kron», н.з. НОМЕР_1 .
Вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині забезпечення цивільного позову, заявленого в рамках кримінального провадження, оскільки порушені її права, як потерпілої.
Посилається на те, що ОСОБА_8 є фізичною особою підприємцем. На момент вчинення злочину ОСОБА_7 перебував з ним у трудових відносинах. Впродовж досудового розслідування та судового розгляду ні ОСОБА_8 , як цивільний відповідач, а ні обвинувачений ОСОБА_13 завдану матеріальну та моральну шкоду не відшкодували. Оскільки судом задоволено її цивільний позов, просила з метою його забезпечення накласти арешт на вказані транспортні засоби.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27.02.2018 року в частині призначення покарання та застосувати вимоги ст.75 КК України, на підставі якої звільнити його від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на те, що судом не враховано вимоги ст.ст.65,66 КК України.
Також зазначив, що суд, призначаючи покарання, не в повній мірі враховував, що він щиро розкаявся, повністю визнав свою вину, раніше не судимий.
Посилається на те, що покарання у виді позбавлення волі є занадто суворим покарання та позбавить можливості матеріально забезпечувати свою сім`ю. Без фактичного піклування залишиться його мати, яка за своїм віком та станом здоров`я потребує постійного догляду.
В апеляційній скарзі цивільний відповідач ОСОБА_8 просить скасувати вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року в частині цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 про стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди. Прийняти нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_6 .
В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на те, що вирок суду в частині вирішення цивільного позову є незаконним та необґрунтованим.
Вказав, що під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції не погодився з позовними вимогами потерпілої, подав відзив на позовну заяву із своїми обґрунтованими запереченнями. Однак суд розглянув провадження у спрощеному порядку та задовольнив цивільний позов без дослідження доказів та залученням інших сторін по справі.
Зазначив, що суд, порушивши вимоги щодо повного всебічного та об`єктивного розгляду справи, не проаналізував усі обставини, а саме: повне визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини, стан алкогольного сп`яніння під час ДТП, вчинення злочину поза робочим часом, а також не проаналізував умови трудового договору, укладеного між ним та ОСОБА_7 .
Розгляд провадження відбувся без страхової компанії, яка не була залучена у справі, а тому не могла представити суду свої заперечення та відзив, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не всі заявлені позивачкою суми можуть бути стягненні з винної особи.
На апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 цивільним відповідачем ОСОБА_8 подано письмові заперечення. В своїх запереченнях ОСОБА_8 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_6 , а вирок в частині вирішення речових доказів залишити без змін.
Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох ) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за залучення експертів у розмірі 6071 грн. 34 коп..
Строк відбуття покарання рахувати з часу затримання засудженого.
Цивільний позов прокурора задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Житомирської обласної ради на відшкодування витрат на лікування потерпілої ОСОБА_6 в сумі 19707 грн. 06 коп..
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено.
Стягнуто з цивільного відповідача ФОП ОСОБА_8 на користь потерпілої на відшкодування матеріальної шкоди витрати на лікування - в сумі 48989 грн. 39 коп., моральної шкоди в розмірі 300000 грн..
Речові докази: автопоїзд «Renault», н.з. НОМЕР_2 з напівпричепом «Kron», н.з. НОМЕР_1 , автомобілі «Hundai Tucson», н.з. НОМЕР_3 , «ИЖ-2715», н.з. НОМЕР_4 , - повернуто власникам.
За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, ОСОБА_7 19.08.2016 о 23 годині 30 хвилин, в порушення вимог п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, керував технічно-справним автопоїздом «Renault», номерний знак НОМЕР_2 з напівпричепом «Kron», н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, здійснював рух на ділянці проїзної частини вул. Покровської, поблизу будинку № 159 у м. Житомирі в напрямку від вул. Парникової до вул. Тараса Бульби-Боровця.
Порушуючи вимоги п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, у вищезазначений день, час та місці, ОСОБА_7 , керуючи автопоїздом «Renault», н.з. НОМЕР_2 з напівпричепом «Kron», н.з. НОМЕР_1 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, порушуючи вимоги п. 12.4 зазначених Правил, в межах населеного пункту здійснював рух автопоїздом зі швидкістю понад 60 км/год. В порушення вимог п 12.1 зазначених Правил під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та, як наслідок, виїхав на смугу зустрічного руху вул. Покровської і допустив зіткнення з автомобілем «Hundai Tucson», н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_14 , який рухався у зустрічному напрямку. В подальшому автопоїзд під керуванням ОСОБА_7 допустив зіткнення з автомобілем «ИЖ-2715», н.з. НОМЕР_4 , який перебував у нерухомому стані, у правій смузі руху вул. Покровської у м. Житомирі, в напрямку руху від вул. Тараса Бульби-Боровця до вул. Парникової.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ИЖ-2715», н.з. НОМЕР_4 , ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді: опіків ІІА-Б-ІІІ ступеню тулубу, обох верхніх та нижніх кінцівок, лівої сідниці, площею тіла ураження 42%, ран в ділянці верхніх кінцівок, закритого перелому кісток правого передпліччя, закритої черепно-мозкової травми - крововиливів під тверду та м`яку мозкові оболонки, які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.
Необережні дії ОСОБА_7 , які виразились в порушенні ним вимог пунктів 2.3 б), 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень.
Своїми необережними діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали свою апеляційну скаргу і заперечували проти апеляційних скарг інших учасників судового провадження, потерпілу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та цивільного відповідача, цивільного відповідача ФОП ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_12 , які підтримали свою апеляційну скаргу, заперечили щодо задоволення апеляційної скарги потерпілої та просили розглянути апеляційну скаргу обвинуваченого на розсуд суду, доводи прокурора, який заперечив щодо задоволення заявлених апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та вирок суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга цивільного відповідача ОСОБА_8 - частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, встановлених і викладених судом у вироку, обґрунтовано доказами, дослідженими в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.
Суд відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, допитавши обвинуваченого, визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо зазначених обставин, які ніким не оспорюються.
Встановлені судом обставини та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України сторонами кримінального провадження не оспорюється.
Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо неврахування судом при призначенні покарання усіх обставин кримінального провадження, колегія суддів визнає їх неспроможними, виходячи з таких підстав.
Згідно ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд дотримався загальних засад, передбачених ст.ст.50, 65 КК України.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що при вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, те, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні злочину, вчиненого з необережності. Судом враховані наслідки вчиненого ОСОБА_7 злочину, який виразився в порушенні правил безпеки порожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, і який відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів. Судом також враховано особу винного, який за місцем свого проживання характеризується посередньо, раніше до кримінальної відповідальності не притягувавсь, має сім`ю, на утриманні неповнолітню дитину. Також судом враховано думку потерпілої, яка просила призначити суворе покарання, на чому вона наполягала і під час розгляду провадження в апеляційному суді. Отже доводи апелянта щодо не врахування судом цих обставин є безпідставними.
Як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав його щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Враховуючи сукупність цих обставин, суд першої інстанції призначив покарання в межах санкції статті кримінального закону, яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, та дійшов до правильного висновку, що покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого і сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень.
В апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено переконливих доводів на обґрунтування явної несправедливості та суворості призначеного обвинуваченому покарання.
Не можна погодитися і з доводами апеляційної скарги обвинуваченого щодо застосування положень ст.75 КК України, оскільки характер вчиненого кримінального правопорушення, заподіяні ним тяжкі наслідки, сукупність обставин, що пом`якшує та обтяжує покарання, на думку колегії суддів, не дають підстав вважати, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та перебування під контролем уповноваженого органу на протязі значного часу унеможливлять вчинення ним нових злочинів.
За таких обставин посилання апелянта на ту обставину, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі дотримані вимоги ст.ст.50,65,66 КК України, є неспроможними.
З урахуванням вищезазначених обставин, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7 .
Не підлягають задоволенню й апеляційні вимоги потерпілої ОСОБА_15 щодо виключення з резолютивної частини вироку речення: «речовий доказ автопоїзд «Renault», н.з. НОМЕР_2 з напівпричепом «Kron», н.з. НОМЕР_1 , повернути власникам», та накладення арешту на вказане майно, виходячи з таких підстав.
Відповідно до вимог п.2ч.4 ст.374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема, рішення суду щодо речових доказів і документів.
Відповідно до ч.9ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Враховуючи зазначені вимоги закону, суд, ухвалюючи вирок, вирішив питання про долю наявних у кримінальному провадженні речових доказів відповідно до вимог ст.100 КПК України.
Оскільки вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_7 за ч.2ст.286 КК України залишено без змін, підстав для задоволення апеляційних вимог потерпілої в частині виключення з резолютивної частини рішення суду щодо речових доказів, колегія суддів не вбачає.
Перевіривши доводи апеляційної скарги цивільного відповідача ФОП ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню за таких підстав.
Розгляд кримінального провадження відбувся у скороченому порядку відповідно до вимог ч.3ст.349 КПК.
З врахуванням того, що судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження в частині вирішення цивільного позову потерпілої були порушені загальні засади кримінального провадження, а саме безпосередність дослідження доказів, беручи до уваги, що такі порушення неможливо усунути в апеляційному порядку( клопотання про дослідження доказів не заявлялось, апеляційний суд не наділений процесуальним правом самостійно, з власної ініціативи, здійснити їх дослідження), вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову відповідно до вимог ст.ст.7,ч.6ст.9, 407,ч.1ст.412,415 КПК України підлягає скасуванню з направленням провадження на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги цивільного відповідача ОСОБА_8 в цій частині є обгрунтованими і матеріалами кримінального провадження не спростовуються.
Враховуючи зазначене, не підлягають задоволенню вимоги потерпілої ОСОБА_6 щодо накладення арешту на майно ( автопоїзд «Renault», н.з. НОМЕР_2 з напівпричепом «Kron», н.з. НОМЕР_1 ) з метою забезпечення задоволеного судом першої інстанції цивільного позову. Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду в суді першої інстанції потерпіла з клопотанням про накладення арешту саме на вказані транспортні засоби не зверталась. Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що потерпіла не позбавлена права звернутися з таким клопотанням під час нового судового розгляду її цивільного позову.
Керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу цивільного відповідача ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 скасувати, призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок Богунського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2018 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду в частині залишення вироку суду першої інстанції без змін набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Ухвала апеляційного суду в частині призначення нового розгляду у суді першої інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ: