Постанова
Іменем України
10 липня 2018 року

м. Київ
справа № 750/9036/15-к
провадження № 51-1289км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 15 серпня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002182, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Чу (Казахстан), жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини.
За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2016 року ОСОБА_7 засуджено за частиною 1 статті 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат і відшкодування шкоди за цивільним позовом.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
2 квітня 2015 року о 15:50 ОСОБА_7 керував транспортним засобом «ToyotaRAV 4» (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухаючись у м. Чернігові на перехресті просп. Миру та вул. О.Кошового, де, проявляючи неуважність до вимог дорожніх знаків 5.17.2 «Напрямок руху по смугах» та 5.21.2 «Кінець додаткової смуги руху», порушуючи вимоги підпункту «б» пункту 2.3, підпункту «в» пункту 14.6 пункту 18.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), здійснив маневр обгону в забороненому місці, а саме ближче ніж за 50 м від нерегульованого пішохідного переходу та не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, по якому зліва направо стосовно напрямку руху транспортного засобу рухалася ОСОБА_8 . Внаслідок цього вказаний транспортний засіб під керуванням ОСОБА_7 здійснив наїзд на ОСОБА_8 , у результаті чого їй було заподіяно тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 21 день.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 15 серпня 2017 року залишено без зміни вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 .
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції позбавив його права на перекладача.
Крім того, засуджений вважає, що під час досудового розслідування та в судах не досліджено та у зв`язку з цим не оцінено поведінки потерпілої та її ролі у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.
Також вказує на порушення судом апеляційної інстанції вимог статті 419 Кримінального процесуального закону (далі КПК), оскільки, на його думку, не мотивовано висновків про залишення без зміни вироку районного суду в частині призначеного йому покарання.
Заслухавши доповідь судді, думки засудженого та захисника, які підтримали касаційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення такої скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Мотиви Суду.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
З касаційної скарги вбачається, що засуджений не заперечує встановлених у кримінальному провадженні фактичних обставин події, які мали місце під час дорожньо-транспортної пригоди, а також допустимості доказів у цьому провадженні та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої. Однак засуджений вважає, що суди не надали належної оцінки діям потерпілої, яка, на його думку, є також винною у виникненні події.
Однак такі твердження засудженого під час перевірки матеріалів кримінального провадження не підтвердилися, у зв`язку з чим є безпідставними з огляду на таке.
Як встановлено у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 порушив вимоги підпункту «б» пункту 2.3, підпункту «в» пункту 14.6 пункту 18.1 ПДР, що перебуває у причинному зв`язку з настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.
Такі обставини встановлено відповідно до показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які повідомили про те, що потерпіла рухалась по пішохідному переходу та напрямок руху не змінювала, при цьому на момент початку обгону автомобіль засудженого знаходився на відстані 40 метрів від пішохідного переходу тощо. Повідомлені обставини свідки підтвердили і під час слідчих експериментів, що також були предметом експертного дослідження.
Зокрема із висновку експерта від 21 квітня 2015 року №169 вбачається, що в умовах місця події, згідно з показаннями свідка ОСОБА_9 , засуджений мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного гальмування.
Разом з цим у висновках експертиз спростовано показання ОСОБА_7 , які визнано технічно неспроможними з огляду на умови місця події (№169 від 26 червня 2015 року та №042-07/15 від 29 липня 2015 року).
Викладені свідками та встановлені у провадженні обставини події узгоджуються також з показаннями потерпілої, яка вказувала, що в день події перетинала проїжджу частину по пішохідному переходу та йшла швидко. Коли дійшла до середини дороги, то побачила транспортний засіб, що обганяв інший, у зв`язку з чим, намагаючись уникнути наїзду, вона побігла, але напрямку руху не змінювала.
Натомість твердження засудженого про те, що потерпіла змінювала напрямок руху та ввела його в оману, оскільки тричі зупинялася на дорозі, взагалі не підтверджено, а більше того свідками, експертами та відеозаписом автомобільного реєстратора спростовано.
Отже, доводи касаційної скарги засудженого про відсутність у рішенні суду належної оцінки діям потерпілої є безпідставними, оскільки судом проаналізовано таку поведінку останньої та надано належну оцінку її діям. Такий висновок судом зроблено на підставі зібраних у справі доказів, які повною мірою вказують на відсутність винуватості потерпілої у вказаній ДТП.
З огляду на викладене Суд не вбачає помилок при кваліфікації дій засудженого за частиною 1 статті 286 КК.
Що стосується тверджень засудженого про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме незабезпечення його перекладачем у суді апеляційної інстанції, то їх слід визнати неспроможними з огляду на таке.
Відповідно до вимог статті 29 КПК кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою. При цьому слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом. Крім того, переклад процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб.
Згідно з Конвенцією про захист прав та основоположних свобод (підпункт «е» пункт 3 статті 6) та практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) перекладач необхідний у кримінальному процесі, якщо особа не розуміє або не розмовляє мовою судочинства в обсязі, достатньому для розуміння перебігу судового розгляду та участі в розв`язанні питання, яке для неї мало вирішальне значення, або особа за рівнем володіння мовою не здатна вести свій захист та висувати на розгляд суду свою версію без допомоги перекладача.
При цьому допомога перекладача носить суто комунікативну функцію, а функцію захисту в кримінальному провадженні здійснює безпосередньо захисник або сама особа, бо то є її правом. Для з`ясування обставин, наведених в Конвенції та практики ЄСПЛ, слугують такі чинники: тривалість проживання у державі ведення судочинства; рівень освіти та місце її здобуття; мова навчання; рід занять, спосіб життя та обсяг комунікації.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 , хоча і народився у місті Чу Республіки Казахстан, але є громадянином України, з 1975 року проживає на території України, навчався в загальноосвітній школі в Україні. Під час досудового розслідування було складено обвинувальний акт як на російській, так і українській мовах, під час судового розгляду в суді першої інстанції за клопотанням засудженого йому було надано перекладача.
Однак під час прослуховування аудіозапису судового засідання в суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_7 без допомоги перекладача розумів запитання суду, йому було роз`яснено його права та обов`язки та вручено пам`ятку, при цьому останній зазначив, що довіряє суду розглядати вказане кримінальне правопорушення. Апеляційну скаргу ОСОБА_7 складено українською мовою, подано особисто та ним підписано. Подані ним документи, які засуджений просив долучити до кримінального провадження, також складено українською мовою.
Під час розгляду справи апеляційним судом жодних заяв чи клопотань про призначення ОСОБА_7 перекладача ні сам засуджений, ні його захисники, які брали участь під час апеляційного розгляду, не заявляли.
З огляду на викладене та відповідно до вимог закону кримінальне провадження у справі щодо ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції здійснювалося державною мовою і без участі перекладача.
За таких обставин колегія суддів не вбачає істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .
Посилання засудженого на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого є невмотивованим, а його доводи про те, що суд без достатніх підстав дійшов висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства є неспроможними, з огляду на таке.
Суд першої інстанції, призначаючи покарання, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, а саме те, що потерпіла отримала 3-ю групу інвалідності, і втратила 30 % працездатності та стан її здоров`я на час слухання справи в суді не відновлено. ОСОБА_7 при доведеності його винуватості свою вину не визнав та у вчиненому не розкаявся, заподіяну шкоду навіть частково не відшкодував. Дані про особу винного: його вік, сімейний та майновий стани, наявність спортивних грамот та нагород, те, що раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а також дані про притягнення до адміністративної відповідальності було враховано судом.
З такими висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд. При цьому, додатково врахував, що із установлених обставин убачається, що засуджений після вчинення злочину не надав допомоги потерпілій, а як зазначали свідки, стояв осторонь, а також те, що під час апеляційного розгляду він не проявляв жалю про скоєне, а навпаки звинувачував потерпілу в ДТП.
Отже, суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок районного суду, правильно дійшов висновку, що таке рішення є мотивованим і обґрунтованим та що його ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, суд апеляційної інстанції в межах апеляційної скарги засудженого зважив на його доводи, в яких зазначив, що фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_11 не оскаржуються, а його посилання на невмотивованість та суворість призначеного покарання, були предметом ретельного дослідження суду апеляційної інстанції і суд надав на них достатні вмотивовані відповіді.
Таким чином, апеляційний розгляд проведено відповідно до статей 404, 405 КПК, а ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.
З урахуванням наведеного Суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, а судові рішення є законними та обґрунтованими.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
ухвалив:
Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 15 серпня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3