УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 346/379/18
провадження № 51-8972ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2018 року в межах кримінального провадження № 0001269 від 08 листопада 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Отинія Коломийського району Івано-Франківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ст. 128 КК.
Встановлені обставини
Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області

від 02 квітня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців, за ст. 128 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2018 року апеляційну скаргу прокурора на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2018 року щодо ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення місцевим та апеляційним судами вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2018 року щодо

ОСОБА_5 і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Зазначає, що місцевий суд необґрунтовано звільнив ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Крім того, прокурор зауважує, що під час судового провадження місцевий суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та обмежився допитом обвинуваченого і потерпілого. Разом з тим, у вироку послався на те, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення повністю доведена доказами, що містяться в обвинувальному акті та матеріалах кримінального провадження, які судом

не досліджувалися.
Усупереч ст. 419 КПК апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора щодо наведених опущень місцевого суду та безпідставно відмовив у задоволенні апеляційної скарги сторони обвинувачення.
Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі прокурор не оскаржує висновків місцевого суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів та кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 122; ст. 128 КК.
Відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Своєю чергою, наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, при призначенні

покарання суд дотримався вимог статей 50, 65, 66 КК, оскільки врахував, що ОСОБА_5 вчинив умисно злочин невеликої тяжкості та з необережності злочин середньої тяжкості за відсутності обставин, що обтяжують покарання. Також, судом першої інстанції враховано 1) дані про особу винного: його молодий вік, відсутність судимостей, позитивну характеристику за місцем проживання,

не перебування на психіатричному та наркологічному обліках, примирення з потерпілим; 2) наявність пом`якшуючих покарання обставин: з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку; 3) думку потерпілого, який в суді першої інстанції просив суворо не карати ОСОБА_5 (в суді апеляційної інстанції вважав апеляційну скаргу прокурора безпідставною і просив залишити без змін вирок місцевого суду); 4) досудову доповідь Коломийського міськрайонного відділу з питань пробації, яка містить характеристику особистості обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, висновок про середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, що свідчить про можливість виправлення

ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства.
З урахуванням викладеного, місцевий суд вірно обрав обвинуваченому найбільш суворий вид покарання в середніх межах санкцій ч. 1 ст. 122 і ст. 128 КК, відповідно до ч. 1 ст. 70 цього Кодексу правильно призначив остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців та обґрунтовано звільнив ОСОБА_5

від його відбування, застосувавши положення статей 75, 76 КК.Таке покарання

не свідчить про його явну несправедливість через надмірну м`якість, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів, а звільнення від його відбування з випробуванням, у даному випадку, сприятиме цій меті.

Такого ж висновку дійшов і суд апеляційної інстанції, який у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК переглянув вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, належно перевірив усі доводи щодо м`якості призначеного ОСОБА_5 покарання та обґрунтовано відмовив у задоволенні апеляційної скарги, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК мотиви, якими керувався при постановленні свого рішення.

Крім того, апеляційний суд вірно не визнав істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону посилання місцевим судом у вироку на те, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення повністю доведена доказами, що містяться в обвинувальному акті та матеріалах кримінального провадження, які судом не досліджувалися, оскільки це не впливає на правильність прийнятого по суті судового рішення та не є безумовною підставою для скасування судового рішення відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК.
Отже доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного

ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, а також про істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону при залишенні вироку місцевого суду без змін є безпідставними.
Враховуючи наведене, із касаційної скарги прокурора та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3