Номер провадження 1-кп/243/792/2018
Номер справи 243/9384/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» жовтня 2018 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

- секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

- прокурора ОСОБА_3 ,

- обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 19 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001373 від 02 липня 2018 року з Обвинувальним актом та додатками, яке надійшло з Військової прокуратури Донецького гарнізону 27 вересня 2018 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Октябрьський Курганінського району Краснодарського краю Російської Федерації, українця, громадянина України, з повною середньою освітою, військовослужбовця служби за контрактом стрільця-санітара першого десантно-штурмового взводу першої десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України у військовому звані солдат, розлученого, на утримані має неповнолітню дитину, інвалідом не являється, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України.

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 укладено «Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу» терміном три роки.

Відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (по особовому складу) № 11 від 13 січня 2018 року солдата ОСОБА_4 , призначено на посаду стрільця-санітара 1 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України та виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення та вважався таким, що вибув до нового місця служби.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Указу Президента України від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року в Україні оголошено часткову мобілізацію, з огляду на що з 17 березня 2014 року по теперішній час в Україні діють умови особливого періоду.

Будучи військовослужбовцем служби за контрактом, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128, 216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст. ст. 1, 3, п. 8 ст. 6, п. 2 ст.23, згідно зі ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу" був зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями, а саме: неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін та про виконання наказу доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому начальникові, сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, вважатися таким, що виконує обов`язок з військової служби знаходячись на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), дорожити бойовою славою Збройних Сил України, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України.

Разом з тим солдат ОСОБА_4 , отримавши необхідні документи для прямування до військової частини, іменний список, де він значиться, начальником команди, діючи в порушення вимог вище зазначених нормативних актів, вчинив умисний військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби.

19 квітня 2018 року солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів Збройних Сил України, в період проходження військової служби та будучи придатним для проходження військової служби, не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків несення військової служби, діючи умисно, у порушення вимог ст.ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128, 216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст. ст. 1, 3, п. 8 ст. 6, п. 2 ст. 23, ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу", з метою ухилитися від виконання обов`язків військової служби, без дозволу командування та без поважних причин вчинив самовільне залишення території військової частини НОМЕР_1 , що розташовується у АДРЕСА_2 .

Таким чином в період часу з 19 квітня 2018 року по 17 вересня 2018 року солдат ОСОБА_4 не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків військової служби перебував за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби в умовах особливого періоду.

У скоєнні вказаного кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_4 викривається наступними доказами.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав повністю свою провину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України та суду пояснив, що 31 жовтня 2017 року між ним та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 укладено «Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу» терміном три роки. Відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (по особовому складу) № 11 від 13 січня 2018 року його призначено на посаду стрільця-санітара 1 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України та виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення та вважався таким, що вибув до нового місця служби. Будучи військовослужбовцем служби за контрактом, він відповідно до вимог ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128, 216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст. ст. 1, 3, п. 8 ст. 6, п. 2 ст.23, згідно зі ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу" був зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями, а саме: неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін та про виконання наказу доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому начальникові, сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, вважатися таким, що виконує обов`язок з військової служби знаходячись на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), дорожити бойовою славою Збройних Сил України, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України. Разом з тим він отримавши необхідні документи для прямування до військової частини, іменний список, де він значиться, начальником команди, діючи в порушення вимог вище зазначених нормативних актів, вчинив військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби. 19 квітня 2018 року він будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, діючи всупереч інтересам служби, з метою ухилитися від виконання обов`язків військової служби, без дозволу командування та без поважних причин вчинив самовільне залишення території військової частини НОМЕР_1 , що розташовується у АДРЕСА_2 . Таким чином в період часу з 19 квітня 2018 року по 17 вересня 2018 року він не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків військової служби перебував за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби в умовах особливого періоду. У тому, що вчинив вказане кримінальне правопорушення, він щиро розкаявся.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим, провина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, а саме:

Із Рапорту командира 1 ДШР капітана ОСОБА_6 № 105 від 20 квітня 2018 року вбачається, що під час шикування о 14 годині 30 хвилин 19 квітня 2018 року був відсутній у строю оператор протитанкового відділення взводу вогневої підтримки 1 десантно-штурмової роти солдат ОСОБА_4 , за даним фактом призначити службове розслідування (том 2, а.п.9).

Із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 333 від 19 квітня 2018 року вбачається, що 19 квітня 2018 року військовослужбовець військової служби за контрактом оператор протитанкового відділення взводу вогневої підтримки 1 десантно-штурмової роти солдат ОСОБА_4 самовільно залишив частину. Призначити проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини військовослужбовцем військової служби за контрактом солдата ОСОБА_4 (том 2, а.п.10).

Із Акту службового розслідування ТВО командира військової частини НОМЕР_1 від 19 червня 2018 року вбачається, що солдат ОСОБА_4 19 квітня 2018 року, не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків несення військової служби, діючи умисно, розуміючи наслідки свого вчинку, внаслідок власної недисциплінованості, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_2 , та безпідставно відсутній у військовій частині більше десяти діб, що є грубим порушенням військової дисципліни (том 2, а.п.11-13).

Із Довідки по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцем служби за контрактом № 796 від 19 квітня 2018 року вбачається, що 19 квітня 2018 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_3 , оператор протитанкового відділення взводу вогневої підтримки 1 десантно-штурмової роти солдат ОСОБА_4 був відсутній на обідньому шикуванні о 14 годині 30 хвилин. Після чого було організовано пошук даного військовослужбовця. В розташуванні військової частини відсутній, на телефоні дзвінки не відповідає (том 2, а.п.18).

Із Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 11 від 13 січня 2018 року вбачається, що солдата ОСОБА_4 на посаду стрільця-санітара 1 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти, вважати таким, що справи та посаду прийняв 13 січня 2018 року (том 2, а.п.22).

Із Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 105 від 20 квітня 2018 року вбачається, що солдата ОСОБА_4 , стрільця-санітара 1 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти, вважати таким, що 19 квітня 2018 року самовільно залишив частину, у зв`язку з тим, що інших обставин, причин відсутності на службі встановити не є можливим, з 20 квітня 2018 року виключити з котлового забезпечення при військовій частині НОМЕР_4 (том 2, а.п.23).

Із Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 115 від 30 квітня 2018 року вбачається, що солдата ОСОБА_4 , стрільця-санітара 1 десантно-штурмового взводу 1 десантно-штурмової роти відповідно до підпункту 9 пункту 116 Положення про проходження громадянина ми України військової служби, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, з 30 квітня 2018 року зарахувати у розпорядження командира військової частини, для вирішення питання щодо подальшого службового використання, зняти з усіх видів забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 та призупинити виплату грошового забезпечення з 19 квітня 2018 року (том 2, а.п.24).

Із Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 31 жовтня 2017 року вбачається, що Міністерство оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_7 з одного боку та громадянин України (військовослужбовець) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , солдат, з іншого боку, перебуваючи під захистом держави і маючи усі права і свободи закріплені Конституцією України, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України уклали цей Контракт на три роки (том 2, а.п.32-33).

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і Постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» № 5 від 29 червня 1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Статті 370, 373 КПК України вказують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи.

Як правило, чим тяжчим є злочин, тим суворіше суд повинен дотримуватись стандарту доведеності вини під час ухвалення вироку.

Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу.

При цьому саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Отже, з урахування викладеного вище, в ході судового розгляду, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 4 ст. 407 КК України, знайшло свого підтвердження, суд приходить до переконання, що подія кримінального правопорушення мала місце, провину обвинуваченого повністю доведено, а вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ст. 407 ч. 4 КК України, тобто самовільне залишення місця служби військовослужбовцем військової служби за контрактом без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При визначенні міри покарання обвинуваченому у відповідності до ст. 65 КК України, суд приймає до уваги конкретні обставини вчиненого обвинуваченим, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення: сукупність усіх характеризующих його обставин, віднесення кримінального правопорушення законодавством до тяжких злочинів, характер, ступінь його суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченого.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає ті обставини, що ОСОБА_4 щиросердно розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Згідно роз`яснень п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, «Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів».

п.2 «Відповідно до п.1 ч.1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом… менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо».

Суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, також враховує вимоги ч.2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч.2 ст. 50 Кримінального кодексу України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Суд бере до уваги таку правову позицію, зазначену в Постанові ВСУ від 14 квітня 2016 року. Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання. Так, у Рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.»

Суд приймає до уваги ті обставини, що ОСОБА_4 є осудним, вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення та розкаявся у вчиненому, на теперішній час проходить військову службу на посаді стрільця-санітара першого десантно-штурмового взводу першої десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, у військовому звані солдат суд враховує також ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також ті обставини, що ОСОБА_4 виконував і до теперішнього часу продовжує виконувати військові обов`язки в зоні проведення ООС, і тому суд визнає необхідним та достатнім для виправлення і попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, однак в мінімальних межах санкції інкримініруємої статті Особливої частини Кримінального кодексу України.

Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень.

Із Постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 23.01.2014 року (справа № 5-48 кс13) вбачається, що загальні засади призначення покарання (ст..65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини по справі, ступень тяжкості скоєного правопорушення, характер та мотиви протиправних дій, враховуючи вищенаведені дані характеристики особи обвинуваченого і попередню позитивну соціальну поведінку, які знижують ступінь тяжкості скоєного правопорушення і ступінь небезпеки особи обвинуваченого для суспільства, суд, всебічно оцінюючи викладені обставини, приходить до переконання про можливість виправлення ОСОБА_4 без реального виконання покарання і вважає можливим звільнити обвинуваченого від відбуття покарання з випробуванням у відповідності до положень ст. 75 КК України.

На підставі ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Речові докази по справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369-370, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України і призначити йому покарання за цією статтею кримінального закону у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю два роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Захід забезпечення кримінального провадження в порядку передбаченому ст. ст. 131, 176 КПК України не застосовувався та не обирався.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Вирок постановлено та підписано в нарадчій кімнаті в одному екземплярі.

Головуючий: суддя

Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_1 .