Постанова

Іменем України
15 травня 2018 року

м. Київ
справа № 755/4949/16-к

провадження № 51-157ск18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000859, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сушківки Уманського району Черкаської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28.12.2011 за ч. 2 ст. 307, ст. 69 Кримінального кодексу України (далі КК) на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією частини майна, звільненого умовно-достроково 11.09.2013,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК на 3 роки позбавлення волі, а на підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням на 2 роки іспитового строку та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Вироком установлено, що ОСОБА_6 уранці 20 січня 2016 року в м. Києві з припаркованого біля будинку на бульварі Перова, 32 автомобіля ОСОБА_8 «Деу Ланос», д.н.з НОМЕР_1 , який він відчинив за допомогою ножиць, вчинив повторне таємне викрадення майна потерпілого на суму 500 грн.

Апеляційний суд м. Києва 05 вересня 2017 року скасував вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК та ухвалив новий вирок, яким постановив вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. У решті вирок щодо ОСОБА_6 апеляційний суд залишив без змін.

Вимоги касаційних скарг і узгоджені доводи осіб, які їх подали

Засуджений ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі просить змінити вирок апеляційного суду щодо нього. Вважає, що суд апеляційної інстанції ухвалив своє рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора, поданої з пропущенням передбаченого ст. 395 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) строку на апеляційне оскарження. Вказує, що вирок апеляційного суду є незаконним і несправедливим. Звертає увагу, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції про застосування до нього правил ст. 75 КК, не врахував, що з часу вчинення ним злочину минуло 2 роки, за цей час він повністю змінився, звільнився від наркозалежності, створив сім`ю, виховує двох дітей, працює і займається волонтерською діяльністю, а отже покарання у виді позбавлення волі вже є неактуальним, воно не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню нових злочинів.

Захисник адвокат ОСОБА_7 у касаційній скарзі просить змінити вирок Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року, виключити з рішення апеляційного суду вказівку на обставину, яка обтяжує покарання, рецидив злочинів, і застосувати до ОСОБА_6 правила ст. 75 КК. Вважає рішення суду апеляційної інстанції необґрунтованим, невмотивованим і таким, що не відповідає вимогам закону. Твердить, що апеляційний суд безпідставно визнав рецидив злочинів обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 , та яку згідно з вимогами ч. 2 ст. 67 КК, залежно від характеру вчиненого злочину, мав право і не враховувати, при цьому не дослідив належним чином всіх інших обставин у справі, які свідчили про можливість виправлення засудженого в умовах без ізоляції від суспільства. Звертає увагу, що ОСОБА_6 вчинив крадіжку на незначну суму, визнав свою вину та щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував шкоду, і потерпілий не мав до нього претензій. Крім того, ОСОБА_6 добровільно пройшов курс лікування від наркозалежності, він виключно позитивно характеризується, займається суспільно корисною діяльністю, бере активну участь у профілактичних заходах боротьби зі зловживанням наркотичними засобами та їх незаконним обігом на території м. Вінниці, за що йому висловлено подяку, створив сім`ю, виховує двох неповнолітніх дітей, доглядає за тяжкохворою матір`ю. Зазначені обставини у їхній сукупності, на думку адвоката, свідчать, що ОСОБА_6 не є соціально небезпечною особою, та дають підстави для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 та захисник адвокат ОСОБА_7 підтримали свої касаційні скарги, просили їх задовольнити, змінити вирок Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року виключити з рішення апеляційного суду вказівку на обставину, яка обтяжує покарання, рецидив злочинів, і застосувати до ОСОБА_6 правила ст. 75 КК.

Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 необґрунтованими, просив залишити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 без зміни, а касаційні скарги без задоволення.

Мотиви Суду

Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

У касаційних скаргах засуджений і його захисник не заперечують доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК. Не ставлять скаржники під сумнів виконання судом вимог статей 50 і 65 КК при призначенні покарання винуватому. Водночас вказують, що вирок апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції в частині застосування до засудженого правил ст. 75 КК є незаконним і немотивованим.

Статтею 420 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:
1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;

2) необхідності застосування більш суворого покарання;
3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Вирок суду апеляційної інстанції згідно із ч. 2 ст. 420 КПК повинен відповідати загальним вимогам до вироків.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині звільнення винуватого від відбування покарання з випробуванням, дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції про звільнення засудженого від відбування покарання скасуванню.

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про можливе звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. За змістом ст. 75 КК всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК, суд першої інстанції не зазначив, за наявності яких підстав він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та не мотивував свого рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, суд першої інстанції послався на визнання ОСОБА_6 своєї вини, його щире каяття, сприяння розкриттю злочину, думку потерпілого, який просив не позбавляти засудженого волі, водночас суд належним чином не врахував, що ОСОБА_6 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення крадіжок, належних висновків для себе не зробив і не став на шлях виправлення, він не працевлаштувався, а знову з метою власного збагачення вчинив умисний корисливий злочин середньої тяжкості. Вказані обставини свідчать про підвищений рівень суспільної небезпеки винуватого та спростовують висновок суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання в умовах застосування до нього положень статей 75, 76 КК.

Ураховуючи наведене та беручи до уваги обставину, яка обтяжує покарання, рецидив злочинів, апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції через неправильне звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у санкції ч. 2 ст. 185 КК. Саме такі вид і міру покарання ОСОБА_6 апеляційний суд визнав необхідними і достатніми для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Вважати призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання таким, що за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через його суворість, колегія суддів підстав не має.

Щодо доводів заявників про неврахування апеляційним судом обставин, які, на їхню думку, давали підстави для застосування до винного правил ст. 75 КК, зокрема, працевлаштування засудженого, налагодження ним міцних соціальних зв`язків, то всі ці обставини виникли після ухвалення вироку судом апеляційної інстанції і не можуть слугувати підставою для визнання його незаконним.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 407, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Тому Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3