Справа № 573/958/18
Номер провадження 1-кп/573/112/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2018 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді: ОСОБА_1 ,

з участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 30 травня 2018 року за №0000258, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , освіта повна середня, не одружений, не працює, раніше судимого:

1) вироком Білопільського районного суду Сумської області від 16 серпня 2000 року за ч. ч. 2, 3 ст. 81, ст. 17 - ч. 3 ст. 81, на підставі ст. ст. 42, 44, 45 КК України 1960 року до 3 років позбавлення волі умовно з іспитовим строком на 1 рік та штрафом у сумі 300 грн.;

2) вироком Білопільського районного суду Сумської області від 03 грудня 2001 року за ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1, ч. 2 ст. 309, на підставі ч. 1 ст. 42, ст. 43 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

3) вироком Білопільського районного суду Сумської області від 22 грудня 2004 року за ч. 2 ст. 308, ч. 2 ст. 309, на підставі ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, без позбавлення права займати посади чи займатися певною діяльністю;

4) вироком Білопільського районного суду Сумської області від 22 жовтня 2010 року за ст. 395, ч. 2 ст. 185, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України до 1 року позбавлення волі;

5) вироком Білопільського районного суду Сумської області від 08 січня 2014 року за ч. 3 ст. 309, на підставі ст. 69 КК України до 2 років позбавлення волі;

6) вироком Білопільського районного суду Сумської області від 04 липня 2017 року за ч. 2 ст. 185, на підставі ст. 69 КК України до 240 годин громадських робіт;

7) вироком Білопільського районного суду Сумської області від 18 грудня 2017 року за ч. 2 ст. 389, на підставі ст. ст. 71, 72 КК України до 5 місяців 15 днів арешту;

8) вироком Білопільського районного суду Сумської області від 06 березня 2018 року за ч. 2 ст. 309, на підставі ст. ст. 71, 72 КК України до 2 років 2 місяців позбавлення волі,

за ч. 2 ст. 185, ч. 1, ч. 3 ст. 357 КК України,

ВСТАНОВИВ:
27 травня 2018 року приблизно о 13 годині 05 хвилин ОСОБА_4 , який має незняті та непогашені судимості за скоєння умисних злочинів проти власності, перебуваючи поблизу автобусної зупинки, що навпроти магазину «Мікс» на вулиці Миру в м. Ворожба Білопільського району Сумської області, помітив безпосередньо біля зазначеної споруди чоловіка з числа місцевих мешканців, з яким він особисто не був знайомий. Останній, вийнявши із портмоне грошові кошти, поклав його до поліетиленового пакету та залишив на лаві на зупинці транспорту, а сам попрямував до рейсового автобусу, який у цей час під`їхав. У цей момент у ОСОБА_4 виник умисел на крадіжку грошей, які могли знаходитися у пакунку, що належав зазначеному вище чоловіку, який, одержавши від водія автобусу пакет з речами, пішов.

Скориставшись відсутністю сторонніх осіб, усвідомлюючи, що його дії залишаються поза увагою як потерпілого, так і інших осіб, ОСОБА_4 швидко підійшов до автобусної зупинки, взяв з лави пакет та відійшов у бік.

Відкривши пакунок, ОСОБА_4 виявив у ньому портмоне з грошима у сумі 250 грн., з них: 2 купюри номіналом по 100 грн. та 1 купюра номіналом 50 грн., які належали мешканцю АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_4 вилучив гроші з портмоне, переклав їх до кишені своїх брюк та у подальшому витратив на власні потреби.

Таким чином, своїми вищевказаними умисними, протиправними діями ОСОБА_4 , спричинив ОСОБА_5 матеріального збитку у сумі 250 грн.

Виконуючи вищевказані дії, ОСОБА_4 розумів їх суспільну небезпечність, усвідомлював можливість настання суспільно небезпечних наслідків від цих дій та бажав їх настання, тобто вчинив злочин із прямим умислом.

Крім цього, 27 травня 2018 року приблизно о 13 годині 07 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи на вулиці Миру в м. Ворожба Білопільського району, помітив у портмоне посвідчення водія на право керування транспортним засобом на ім`я ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 від 29 червня 1983 року.

У цей час у ОСОБА_4 , який завідомо знаючи, що посвідчення водія є документом, втрата якого істотно ускладнює реалізацію особою свого права на керування транспортним засобом, а відтак, є важливим особистим документом, виник умисел на незаконне заволодіння зазначеним посвідченням.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 незаконно заволодів посвідченням водія на право керування транспортним засобом на ім`я ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 від 29 червня 1983 року, поклавши його до кишені своїх брюк, та у подальшому приніс до домоволодіння за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , де зберігав до 30 травня 2018 року, тобто до моменту вилучення його працівниками поліції у ході проведення огляду місця події.

Виконуючи вказані дії, ОСОБА_4 розумів їх суспільну небезпечність, усвідомлював можливість настання суспільно небезпечних наслідків від цих дій та бажав їх настання, тобто діяв із прямим умислом.

Не зупиняючись на скоєному, 27 травня 2018 року близько 13 години 10 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи на вулиці Миру в м. Ворожба Білопільського району, побачив у портмоне банківську картку АТ «Ощадбанк», яка належить ОСОБА_5 , та листок паперу з пін-код доступу до карткового рахунку останнього.

У цей час у ОСОБА_4 , який завідомо знаючи, що банківська картка є офіційним платіжним документом, виник корисливий умисел на її викрадення з метою зняття грошових коштів у банкоматі.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 викрав банківську картку АТ «Ощадбанк» на ім`я потерпілого ОСОБА_5 та поклав її до кишені своїх брюк.

Продовжуючи свої протиправні дії, 27 травня 2018 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин ОСОБА_4 підійшов до банкомату відділення АТ «Ощадбанк» №10018/084, що знаходиться за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. Старопутивльська, 30, де пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, маючи при собі раніше викрадену банківську картку АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_5 та знаючи пін-код авторизації, діючи умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів зняв грошові кошти в сумі 3 000 грн., тим самим завдав потерпілому матеріального збитку на вказану суму Викрадені гроші ОСОБА_4 використав на власні потреби, 3 000 грн.

Виконуючи вищевказані дії ОСОБА_4 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій у виді посягання на чуже майно, передбачав можливість настання суспільно небезпечних наслідків від цих дій у виді завдання матеріальної шкоди власнику та бажав їх настання, тобто вчинив злочин з прямим умислом.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав повністю, дав покази, які відповідають фактичним обставинам, викладеним у обвинувальному акті та описовій частині вироку, зокрема, підтвердив, що 27 травня 2018 року приблизно о 13 годині 05 хвилин перебував поблизу автобусної зупинки, що навпроти магазину «Мікс» на вул. Миру у м. Ворожба, де побачив як місцевий мешканець, вийнявши з портмоне грошові кошти, поклав його у поліетиленовий пакет та залишив на лаві, а сам пішов до рейсового автобусу, що в цей час під`їхав. В цей момент він вирішив викрасти гроші, що могли знаходитися у пакунку чоловіка, який забравши у водія автобусу пакет з речами, пішов. З цією метою він швидко підійшов до автобусної зупинки і, скориставшись тим, що його дії ніхто не бачить, швидко взяв з лави пакет та відійшов у сторону. Відкривши пакунок, виявив у ньому портмоне з грошовими коштами у сумі 250 грн., з них 2 купюри номіналом по 100 грн. та 1 купюра номіналом 50 грн., які поклав у кишеню брюк та у подальшому витратив. Після цього побачив у портмоне посвідчення водія на право керування транспортним засобом на ім`я ОСОБА_5 , яке теж викрав, поклавши вслід за грошима до кишені своїх брюк. Після цього побачив у портмоне банківську картку Ощадбанку та листок паперу з пін-кодом, які викрав з метою зняття грошей з рахунку потерпілого у банкоматі. Того ж дня, приблизно о 15 годині прибув до банкомату Ощадбанку, що по вул. Старопутивльській, 30 у м. Білопілля, де пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, ввів пін-код карки та зняв гроші у сумі 3 000 грн., які у подальшому використав для власних потреб.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, відповідно до яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

При цьому встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 та інші учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, тому у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позицій.

Також судом учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу останнього, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті та описовій частині вироку, доведена повністю.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за ч. 3 ст. 357 КК України як незаконне заволодіння важливими особистим документом та за ч. 1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документа, вчинене з корисливих мотивів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд відповідно до вимог ст. ст. 65 - 67 КК України та роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх особливості та обставини вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінальних правопорушень і після їх вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, якою гарантовано право кожного при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення у справі «Коваль проти України» від 19 жовтня 2006 року (заява №65550/01) ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість «будь - якого кримінального обвинувачення».

У п. 33 рішення у справі «Христов проти України» від 19 лютого 2009 року (заява №24465/04) ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Призначаючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєних ним злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії злочинів невеликої та середньої тяжкості, визначені ст. 66 КК України пом`якшуючі покарання обставини, а саме, щире каяття, яке виразилося в критичній оцінці обвинуваченим своєї злочинної поведінки і готовності нести кримінальну відповідальність, активне сприяння розкриттю злочинів, особу обвинуваченого, який має незняті та непогашені судимості у тому числі за вчинення злочинів проти власності, негативно характеризується за місцем проживання, не працює, не одружений, не інвалід, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 2001 року перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом «Епізодичне вжиття опіоїдів (а. с. 31-58).

Обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України обтяжували покарання ОСОБА_4 , у судовому засіданні не встановлено.

Таким чином, беручи до уваги що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, одночасно враховуючи зазначені вище пом`якшуючі відповідальність обставини, з урахуванням особи обвинуваченого, принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, спрямованих на виправлення, виховання та соціальну реабілітацію засудженого, суд прийшов до висновку, що за вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, ОСОБА_4 заслуговує на покарання в межах санкції зазначених частин статей, у виді позбавлення та обмеження волі відповідно. Призначаючи покарання, суд також враховує кількість злочинів, що входять до сукупності, вид сукупності та вважає за доцільне призначити обвинуваченому покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. Крім того, зважаючи, що нові злочини обвинувачений вчинив до відбуття покарання за попереднім вироком Білопільського районного суду від 06 березня 2018 року, суд призначає останньому остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України шляхом часткового складання покарань за цим та попереднім вироком.

На думку суду, призначення такого покарання забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України.

Приймаючи таке рішення, суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004).

Вимога додержання справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Стосовно можливості та наявності повноважень суду щодо обрання того чи іншого виду покарання в межах альтернативної санкції закону про кримінальну відповідальність, суд керується висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові №5 - 48к13 від 23 січня 2014 року, які в силу ст. 458 КПК України є обов`язковими.

Зокрема, у вказаній постанові Верховний Суд України висловся щодо реалізації в судовій практиці поняття судової дискреції (судового розсуду), яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у пункті 77 рішення в справі «Довженко проти України» від 12 квітня 2012 року зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Потерпілий ОСОБА_5 заявив до обвинуваченого ОСОБА_4 цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди у сумі 3 000 грн., які були зняті останнім з банківського рахунку потерпілого за допомогою попередньо викраденої банківської картки з пін-кодом. Обвинувачений позов потерпілого визнав повністю.

Заслухавши обвинуваченого та прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Частиною першою статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 127 та ч. 1 ст. 128 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Судом встановлено, що злочинними діями ОСОБА_4 , які виразилися у викрадені з банківського рахунку ОСОБА_5 за допомогою попередньо викраденої банківської картки з пін-кодом грошових коштів, останньому завдано матеріальних збитків у розмірі 3 000 грн. 00 коп. Вказана сума підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь потерпілого у повному обсязі.

На підставі ст. 100 КПК України речові докази: гаманець з шкірозамінника чорного кольору, талон на придбання мопеду та посвідчення водія на право керування транспортним засобом на ім`я ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 від 29 червня 1983 року, які знаходяться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_5 , залишити останньому як власнику.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Під час досудового розслідування запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався. За результатами судового розгляду кримінального провадження підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу суд також не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, і призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 3 (три) місяці;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік;

- за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 3 (три) місяці.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Білопільського районного суду Сумської області від 06 березня 2018 року і за сукупністю вироків призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 4 (чотири) місяці.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди задовольнити повністю

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 , 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди.

Речові докази: гаманець з шкірозамінника чорного кольору, талон на придбання мопеду та посвідчення водія на право керування транспортним засобом на ім`я ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 від 29 червня 1983 року залишити ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: