Справа №477/767/17 04.07.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/323/18 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 135 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 липня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000103 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Ткубілі Республіки Грузія, грузинку, громадянку Грузії, яка має середньо-технічну освіту, не заміжньої, яка має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше судиму 23 червня 2016 року за вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, із звільненням від відбуття покарання відповідно до ст. 75 та ст. 76 КК України, з іспитовим строком на 1 (один) рік, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,
- визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 135 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,
обвинувачена ОСОБА_6
захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги обвинуваченої.

Просить вирок суду змінити, призначивши покарання без позбавлення волі та звільнити від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 135 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
Відповідно до ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2016 року, та остаточно, за сукупністю вироків, призначено 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченої.
Вважає вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року таким, що винесений з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Не оскаржуючи обставини встановлених судом першої інстанції, звертає увагу на неповноту з`ясованих обставин судом першої інстанції, поверхневе та неповне дослідження доказів, в тому числі тих, які пом`якшують покарання.
Вказує, що суд залишив поза увагою те, що причиною її проживання не за місцем реєстрації є те, що вона є внутрішньо переміщеною особою, яка перемістилася з тимчасово окупованої території України та району проведення антитерористичної операції.
Зазначає, що судом не враховано, що перебування на новому місці проживання потребувало від неї додаткових зусиль для організації побуту для себе та двох неповнолітніх дітей, які перебувають на її утриманні, що в свою чергу впливало на її поведінку при вчиненні протиправного діяння.
Стверджує, що створивши відносини з новим цивільним чоловіком, вона вже була в стані вагітності та приховувала такий стан, оскільки усвідомлювала, що це буде мати вплив на ці стосунки та він її покине, а вона сама не буде мати змогу надати трьом дітям належного догляду та уваги в зв`язку з тяжким фінансовим положенням та відсутністю власного житла.
Апелянт наголошує, що нею були вжиті заходи щодо збереження життя та здоров`я потерпілої. Вона після пологів обмила дитину, обрізала та перев`язала пуповину, двічі годувала, здійснила обробку стрептоцидом, загорнула у чисті пелюшки, закутала у покривало та залишила, хоча і у зимовий період, але на сходовому майданчику багатоповерхового будинку з опаленням, саме в ранішній час, коли найімовірніше дитина буде знайдена сусідами.
Посилаючись на стан психологічної напруги та загального виснаження, вважає, що вона діяла з непрямим умислом на вчинення такого протиправного діяння.
За наведеного, стверджує, що при призначенні покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, суд першої інстанції не врахував ряд обставин, які мають значення для вірного визначення її суб`єктивного ставлення до вчиненої дії.
Зазначає, що в силу ч. 2 ст. 66 КПК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Вважає, що суд першої інстанції не повністю врахував дані про її особу, ставлення її до скоєного злочину та обставини, які пом`якшують покарання, наявність підстав її виправлення без відбування покрання у виді позбавлення волі за вчинений злочин, так як вона щиро розкаялася у вчиненому, визнає вину, критично відноситься до своєї поведінки, має на утримання двох неповнолітніх дітей, які є доглянутими, відвідують навчальні заклади та добре характеризуються.
Також вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку та призначені покарання у виді позбавлення волі, в порушення вимог ст. 85 КК України та Закону України «Про амністію у 2016 ропі», не застосував положення вказаного закону
На переконання апелянта, оскільки вона обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, має на утриманні та непозбавлена батьківських прав відносно двох неповнолітніх дітей, вона підлягає звільненню від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 ропі».

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом встановлено, що 28 січня 2017 року, близько 22 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи на 37-38 тижні вагітності, знаходячись за своїм на той час місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , всупереч вимогам Наказу Міністерства охорони здоров`я № 417 від 15 липня 2011 року «Про організацію амбулаторної акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні», не ставши у встановленому порядку на облік по вагітності, відчула настання пологів, і, маючи реальну можливість звернутися до медичного закладу за допомогою по народженню, вирішила самостійно народити дитину без надання кваліфікованої медичної допомоги.
Для цього ОСОБА_6 пройшла до ванної кімнати, де самостійно, під час фізіологічних пологів, народила дитину жіночої статі, вагою 2980 г, зростом 49 см., поставивши дитину в небезпечний для життя стан. Після чого загорнула новонароджену дитину у махровий рушник, перев`язала у неї пуповину та за допомогою ножиць перерізала пуповину, обмила та нагодувала її, а потім перенесла до кімнати.
Потім ОСОБА_6 власноручно написала записку з неправдивими даними, що вона смертельно хвора, а чоловік зловживає алкоголем, тому залишає дитину для передачі в хороші руки іншим людям, та загорнула дитину у частину тканини та ковдру.
Тієї ж ночі 29 січня 2017 року, близько 5-ї години, розуміючи значення своїх дій, не перебуваючи в обумовленому пологами стані, але всупереч вимогам ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, відповідно до яких на матір покладеного обов`язок піклуватися про здоров`я своєї дитини, виражаючи явну неповагу до прав дитини на життя з моменту народження, нехтуючи моральними та правовими нормами, що зобов`язують надавати допомогу особі, що перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, поставила новонароджену дитину у небезпечний для її життя стан, не надала необхідної допомоги новонародженій дитині за наявності такої можливості, винесла дитину з квартири до під`їзду, де поклала на підлогу на сходовому майданчику, за низької температури повітря, і не вжила достатніх до збереження життя новонародженої дитини заходів. Після чого повернулася до свого місця проживання і не повідомила будь-кого про пологи та народження дитини.
В той же день, близько 6:20 дитина в під`їзді була знайдена його мешканцем ОСОБА_11 , який викликав медичну допомогу, робітники якої по приїзду госпіталізували дитину до Миколаївської обласної дитячої лікарні, де їй була надана необхідна медична допомога та догляд.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційний скарзі, пояснення обвинуваченої та захисників на підтримку апеляційної скарги, доводи прокурора який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі.
Так, суд першої інстанції повно дослідив надані сторонами кримінального провадження докази, відповідно до вимог ст. 94 КПК України надав їм належну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи і прийшов до вірного висновку про доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 135 КК України завідомо залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, якщо той, хто залишив без допомоги зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також в разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, вчинені матір`ю стосовно новонародженої дитини.
Посилання обвинуваченої в апеляційній скарзі щодо вчинення нею інкримінованих їй дій з непрямим умислом, є безпідставними.
Так, суд першої інстанції вірно врахував показання самої обвинуваченої, які повністю знайшли підтвердження і в її апеляційній скарзі, а саме, те, що вона приховувала стан вагітності від чоловіка з яким разом проживала, народила дитину нікого не повідомляючи про це, власноручно написала записку про залишення новонародженої дитини, залишила дитину в під`їзді будинку в холодний період пори року при мінусів температурі повітря на подвір`ї, знаючи, що немовля повинно годуватися кожні дві години та перебувати у теплі, в противному випадку може настати летальний результат.
Також судом першої інстанції враховано і зміст записки, яка згідно даним висновку експерта № 122 від 14 квітня (а.п. 75 - 79) виконана обвинуваченою ОСОБА_7 . Так, обвинувачена зазначила підстави залишення дитини, які не відповідають дійсності, зокрема, щодо її тяжкого захворювання, зловживання спиртними напоями чоловіком.
Встановлені судом першої інстанції обставини, зокрема, готування до вчинених обвинуваченою дій, стан новонародженої дитини, період пори року, погодні умови, місце, де було залишено новонароджену дитину, підстави її залишення, подальші дії обвинуваченої свідчать, що обвинувачена ОСОБА_7 усвідомлювала суспільно небезпечний характер своєї бездіяльності, а саме те, що вона залишає без допомоги дитину, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, те, що вона зобов`язана піклуватися про неї, сама поставила дитину в небезпечний для життя стан і бажала чинити саме так.

Ставлення обвинуваченої до наслідків, не є вирішальним у даному кримінальному провадженню, адже, обвинуваченій інкриміновано вчинення злочину (ч. 2 ст. 135 КК України), який є з формальним складом.

Також не заслуговують на увагу твердження обвинуваченої щодо відсутності небезпеки для новонародженої дитини з посиланням на те, що вона закутала дитину в пелюшки та покривало, залишила в опалювальному під`їзді. Так, місце, де була залишена новонароджена дитини, а саме, сходовий майданчик під`їзду, зимній період поори року, мінусова температура повітря на подвір`ї, необхідність годування немовля та перебування її у теплі, стан дитини, яка лише народилася, свідчать про небезпечний для життя новонародженої дитини стан.

Доводам сторони захисту та обвинуваченої, суд першої інстанції дав належну оцінку і вірно вказав, що вина в пред`явленому обвинуваченні повністю знайшла своє підтвердження під час судового розгляду.
Призначене обвинуваченій ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65, 66 КК України.
Так, призначаючи обвинуваченій покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, дані про її особу, позитивну характеристику за місцем проживання, не перебування на обліку у лікаря-нарколога та психіатра, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, обставину, яка пом`якшує покарання, якою було визнано її щире каяття, не встановлення обставин, які обтяжують покарання, а також вчинення злочину в період іспитового строку за попереднім вироком, за яким вона була засуджена за вчинення умисного злочину проти здоров`я особи.
Враховуючи наведене суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі в межах, визначеного санкцією інкримінуємого злочину з його реальним відбуттям.
З даним висновком погоджується і суд апеляційної інстанції
Обвинуваченій ОСОБА_6 призначено покарання у мінімальному розмірі для визначеного судом виду покарання.
Також, суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 71 КК України, визначаючи остаточне покарання обвинуваченій за сукупністю вироків.
За наведеного, є безпідставними твердження апелянта щодо неврахування судом при призначенні покарання її щирого каяття, позитивної характеристики, наявності на утриманні двох малолітніх дітей.
Щодо вимушеного переїзду із території де відбувається антитерористична операція, на що посилається в апеляційній скарзі обвинувачена, як підставу для врахування при призначенні судом покарання, то суд першої інстанції, як слідує із змісту вироку, вказав адресу реєстрації обвинуваченої, тобто врахував і такі дані у даному кримінальному провадженні.
Є необгрунтованими і доводи апелянта щодо незастосування положень Закону України «Про амністію у 2016 році», виходячи з наступного. Відповідно до пункту «а» ст. 9 Закону України № 1810 VIII від 22 грудня 2016 року «Про амністію у 2016 році» амністія не застосовується до осіб, які після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання, знову вчинили умисний злочин. Як слідує з матеріалів даного кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_6 після ухвалення вироку Артемівським міськрайонним судом Донецької області від 23 червня 2016 року та повного відбуття за ним покарання, знову вчинила умисний злочин.
Апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції норм кримінального та кримінального процесуального законодавства при судовому розгляді даного кримінального провадження та ухваленні оскаржуваного вироку, які б були підставою для його скасування або зміни.
За наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року у відношенні обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: