АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/642/18 Справа № 701/582/16-к Категорія: ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_6 на вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 09 грудня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , одруженого, працюючого трактористом ФОП « ОСОБА_9 » смт. Маньківка Черкаської області, раніше не судимого, -

засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.286 КК України на 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами; за ч. 1 ст. 135 КК України на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 до відбування покарання у виді п`яти років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь:

- держави процесуальні витрати за проведення експертиз в загальній сумі 4 578 грн. 88 коп.;

- потерпілої ОСОБА_10 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів, в тому числі прийнято рішення про конфіскацію в дохід держави автомобіля «ВАЗ-21063» р.н. НОМЕР_1 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 03.03.2016 близько 05 год. 30 хв., в порушення вимог п.2.9 а Правил дорожнього руху України, керуючи автомобілем «ВАЗ-21063» р.н. НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись по вул. Карла Маркса в смт. Маньківка Черкаської області в напрямку центра с. Кишенці Маньківського району Черкаської області, порушив вимоги п.1.2.; 2,3 б; п.12.3 Правил дорожнього руху України, був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, а тому знаходячись поряд з будинком №29, під час виникнення перешкоди для його руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, виїхав на зустрічну смугу для руху де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка рухалась біля лівого краю проїзної частини зустрічної смуги руху, в попутному з автомобілем напрямку. Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішоход ОСОБА_11 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 05-7-02/86 від 03.03.2016, отримала тілесні ушкодження від яких померла на місці пригоди. Порушення ОСОБА_7 вимог п.п. 1.2.; 2,3 б; 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілій ОСОБА_11 .

Він же, 03.03.2016 близько 05 год. 30 хв., керуючи автомобілем «ВАЗ - 21063» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Карла Маркса, поряд з будинком № 29 в смт. Маньківка Черкаської області в напрямку центра с. Кишенці Маньківського району Черкаської області, здійснивши наїзд на пішохода ОСОБА_11 у результаті чого остання померла, в порушення вимог п.2.10. а, г ПДР, не зупинив керований ним транспортний засіб, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги останній, не викликав карету швидкої медичної допомоги та з місця пригоди зник.

В апеляційній скарзі прокурор в кримінальному провадженні, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про скасування вироку суду через невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочинів та особі засудженого внаслідок м`якості та просить постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України на 2 роки позбавлення волі, за ч.2 ст.286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, а остаточно, на підставі ст.70 КК України, призначити останньому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Як на підставу такого скасування апелянт вказує на неврахування судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання вимоги ст.ст. 50,65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Зокрема вказує, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин в стані алкогольного сп`яніння, цілком усвідомлюючи свій фізіологічний стан, діючи самовпевнено, фактично передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, легковажно розраховуючи на їх відвернення, сів за кермо після вживання алкогольних напоїв, піддаючи тим саме ризику як своє здоров`я, так і життя інших осіб, у результаті чого заподіяв смерть потерпілій ОСОБА_11 , при цьому зник з місця пригоди не надавши допомогу останній.

Крім того, прокурор звертає увагу на позицію потерпілої ОСОБА_10 щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 максимального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України з реальним позбавленням волі та стверджує про доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк.

В запереченнях захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 , вважаючи апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою, просять вирок суду першої інстанції залишити без змін як такий, що відповідає вимогам ст. 370 КПК України. При цьому, зазначають, що обвинувачений щиросердно розкаявся у вчиненому, не бажав настання негативних наслідків і не міг уявити, що вони можуть настати від його дій, намагався вибачитися перед потерпілою та відшкодував частково заподіяну їй шкоду в сумі 39 000 грн. Крім того, стверджують, що в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину ОСОБА_7 не перебував, а був змушений визнати цю обставину під тиском. Також, звертають увагу на те, що судом першої інстанції помилково конфіскований в дохід держави транспортний засіб, яким керував ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора про задоволення в повному обсязі апеляційної скарги, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які просили залишити судове рішення без змін, а апеляційну скрагу без задоволення, повторно дослідивши характеризуючи дані на обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні злочинів, за які він засуджений, відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі і оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України, та ніким не оспорюється.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого та за ч. 1 ст. 135 КК України завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан, є правильною і в колегії суддів сумнівів не викликає.

Разом з цим, встановлені судом першої інстанції обставини, що відображені в мотивувальній частині вироку, містять суперечності в частині наявності даних щодо вчинення ОСОБА_7 злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Так, як вбачається з встановлених судом обставин, ОСОБА_7 03.03.2016 року близько 05 год. 30 хв., під час скоєння наїзду на потерпілу ОСОБА_11 , перебував у стані алкогольного сп`яніння.

В подальшому, судом не визнано обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння, з огляду на те, що матеріали кримінального провадження не містять будь-яких об`єктивних даних, що безпосередньо вказують на наявність вказаної обставини.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, визнавши недоведеним факт наявності у обвинуваченого алкогольного спяніння та невизнання даної обставини, як обтяжуючої покарання.

Як свідчать матеріали кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України в стані алкогольного сп`яніння. Даний факт підтверджується довідкою поліклінічного відділення Маньківської ЦРЛ, згідно якої 03.03.2016 року о 12 годині 20 хвилин проведено освідування ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння і встановлено, що на час проведення огляду він перебував в стані алкогольного сп`яніння, про що вказують: запах алкоголю з ротової порожнини; тремтіння рук та ністагм очних яблук.

Як встановлено судом першої інстанції, після скоєння ДТП обвинувачений залишив місце пригоди та був освідуваний за спливом 6 годин після ДТП, що не свідчить про відсутність алкогольного спяніння у обвинуваченого під час вчинення кримінального правопорушення. Водночас колегія суддів зауважує, що вживання водієм транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, до проведення освідування забороняється.

Що стосується призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції не достатньо виконано вимоги статей 50,65,66,67 КК України, внаслідок чого незаконно призначено ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, а остаточне покарання за сукупністю злочинів, із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Колегія суддів вважає, що застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України та звільнення його від відбування основного покарання в даному випадку є невідповідним тяжкості вчинених злочинів, один з яких за ч.2 ст.286 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, наслідкам, які настали внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, а саме, смерть ОСОБА_11 , та поведінкою обвинуваченого ОСОБА_7 , який після скоєного злочину не відшкодував потерпілій моральної шкоди в повному обсязі.

Відтак, рішення суду першої інстанції в частині призначення покарання підлягає скасуванню.

Призначаючи покарання, ОСОБА_7 колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких за ч.2 ст.286 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має позитивні характеристики, з врахуванням обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, часткове відшкодування завданого збитку, обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного спяніння, тяжких наслідків від вчиненого злочину у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_11 , а також позицію потерпілої, висловлену нею у заяві від 21.08.2018, згідно якої вона підтримала вимоги апеляційної скарги прокурора, зазначала, що обвинувачений ухиляється від виконання своїх цивільних зобов`язань за вироком суду, а тому його подальше виправлення неможливе без позбавлення волі. Разом з тим, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин у стані алкогольного спяніння, своєї вини в саме цьому не визнав, що свідчить про його відношення до скоєного.

Крім того, колегія суддів враховую позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 05 липня 2018 року про те, що призначене засудженому покарання із застосуванням положень ст.75 КК України не ґрунтується на вимогах закону і є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Обставини, що пом`якшують покарання та дані про особу засудженого за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого.

Водночас, касаційна інстанція в своїй ухвалі, вказала, що при підтвердженні обсягу обвинувачення, за яким ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено, призначене покарання із застосуванням ст. 75 КК України слід вважати м`яким.

При цьому відповідно до положень ч.2 ст.439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.

Враховуючи сукупність вищевказаних обставин, дані про особу ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання за ч.1 ст.135 КК України на 2 роки позбавлення волі, за ч.2 ст.286 КК України мінімальне покарання, передбачене санкцією даної частини статті - 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, а остаточно, на підставі ст.70 КК України призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Крім того, відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами і доповненнями, внесеними від 19.12.2008 року N 18, у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Приймаючи рішення про не призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 65 КК України та постанови Пленуму ВСУ від 23.12.2005 року N 14, не достатньо врахував конкретні обставини провадження, в тому числі щодо грубого порушення ОСОБА_7 ПДР України, що призвели до настання тяжких наслідків у виді смерті потерпілої ОСОБА_11 , залишення ним місця пригоди та не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість виправлення останнього без призначення додаткового покарання.

Наведені вище обставини, на думку колегії суддів, дають підстави вважати, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є також обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Крім того, при вирішенні долі речових доказів суд першої інстанції, окрім іншого, вирішив конфіскувати в дохід держави автомобіля «ВАЗ-21063» р.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_7 під час вчинення злочину, що не відповідає вимогам ст. 100 КПК України, а тому, посилання на вказану обставину, підлягає виключенню з вироку як безпідставне.

Згідно ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 внаслідок м`якості, а тому вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 09 грудня 2016 року підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, з винесенням в цій частині нового вироку.

Підстав для застосування при призначенні покарання положень статей 69,75 КК України колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, ч.1 п.3 ст. 407, ст. 409, 420 КПК України, колегія суддів,

з а с у д и л а :

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 09 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України та призначити йому покарання: за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки; за ч. 1 ст. 135 КК України 2 (два) роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 до відбування покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на конфіскацію в дохід держави автомобіля «ВАЗ-21063» р.н. НОМЕР_1 , який передано на зберігання на майданчик тимчасового тримання ТЗ при ОСОБА_12 Уманського ВП ГУНП в Черкаській області.

Автомобіль «ВАЗ-21063» р.н. НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику тимчасового тримання ТЗ при ОСОБА_12 Уманського ВП ГУНП в Черкаській області передати за належністю.

В решті вирок Маньківського районного суду Черкаської області від 09 грудня 2016 року - залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення.

Копія вироку підлягає негайному врученню учасникам судового провадження.

Головуючий :

Судді :