Ухвала
Іменем України
12 червня 2018 року

м. Київ

справа № 372/2887/17

провадження № 51-6597 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Обухівського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Халеп?я Обухівського району та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат по справі.
Вироком місцевого суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 16 серпня 2017 року близько 15:00 через хвіртку проник до території домоволодіння АДРЕСА_1 , зайшов на веранду будинку та зі столу таємно викрав два мобільних телефони марки «Samsung», вартістю 303,33 грн та 236,67 грн, які належать ОСОБА_5 , проте з причин, що не залежали від його волі, не зміг виконати всі дії щодо розпорядження викраденим майном, оскільки був затриманий працівниками поліції неподалік зазначеного будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року вирок районного суду залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням прокурора, суд апеляційної інстанції не врахував повною мірою даних про особу засудженого, його попередні судимості, ступінь тяжкості вчиненого діяння, не визнав обставиною, яка обтяжує покарання, рецидив злочинів та не врахував її при призначенні покарання, і, не вмотивувавши належним чином свого рішення, необґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, що потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу. Вважає, що оспорювана ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши надані до неї копії судових рішень, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити з таких підстав.
Посилаючись на істотні порушення прокурор у касаційній скарзі вказує на те, що ухвала апеляційного суду за своїм змістом не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, оскільки вважає, що апеляційний суд належно не перевірив доводів його апеляційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню п. 1 ч. 1 ст. 67 КК (визнання рецидиву обставиною, яка обтяжує покарання), та застосування закону, який не підлягає застосуванню ст. 75 КК (звільнення від відбування покарання з випробуванням), а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, і не надав їм відповідної оцінки, а також не навів обґрунтованих мотивів з яких залишив її без задоволення.
Однак із такими доводами погодитися не можна.
Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК), визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Призначене особі за вчинений злочин покарання повинно бути справедливим та за своїм видом і розміром відповідати тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Як убачається з наданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, зазначені доводи прокурора були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких його апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Зокрема, апеляційний суд, переглянувши вирок районного суду, дійшов висновку про додержання цим судом вимог статей 50 та 65 КК при призначенні покарання засудженому, яке є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Також, суд апеляційної інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання, відсутність претензій потерпілого, досудову доповідь заступника начальника Обухівського районного відділу з питань пробації про можливість виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі, умотивовано погодився з рішенням місцевого суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Довід касаційної скарги прокурора про необхідність врахування як обставини, що обтяжує покарання засудженого, рецидиву злочину, також був предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який у своєму рішенні вказав на його безпідставність, оскільки в обвинувальному акті ця обставина зазначена не була, в судовому засіданні прокурор також не просив визнати рецидив злочинів обставиною, яка обтяжує покарання.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою та вмотивованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви, з яких виходив суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався.
Наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків цього суду в ухвалі про законність та справедливість покарання, призначеного засудженому, його співрозмірності тяжкості вчиненого злочину та даним про особу винного, а також правильності висновків про можливість застосування ст. 75 КК та звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону прокурор у касаційній скарзі не навів, і таких даних із змісту судового рішення не вбачається.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Cуд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року щодо ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_6 ?єва ОСОБА_3