УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2018 року

м. Київ
справа № 165/2083/17
провадження № 51-7527ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 13 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 16 травня 2018 року в межах кримінального провадження № 0000254 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Нововолинськ, Волинської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що в силу ст. 89 КК немає судимості,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК.
Суть питання
За вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 13 грудня 2017 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 286 КК на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 135 КК на строк 2 роки. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирішено питання про судові витрати і долю речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 03 серпня 2017 року приблизно о 16:20, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Peugeot» моделі «Boxer» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Автобусній у м. Нововолинську, Волинської області зі сторони м. Володимир-Волинський, в напрямку м. Львів, на перехресті вул. Автобусна і бульвар Шевченка порушив вимоги пунктів 2.3 (б), 10.1, 12.1, 14.2 (в) та 14.6 (а) Правил дорожнього руху, проявив неуважність та перед початком виконання маневру обгону попутних транспортних засобів не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перетнув осьову вузьку суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого допустив зіткнення з мотоциклом «Honda» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_6 , який рухався в зустрічному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких настала його смерть.
Після чого ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням Правил дорожнього руху, поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, і що останній був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, викликаного дорожньо-транспортною пригодою, маючи змогу надати допомогу потерпілому, покинув місце події.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 16 травня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 змінити, звільнивши останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суди першої і апеляційної інстанцій, не повною міру врахували дані, що характеризують засудженого та обставини, що пом`якшують його покарання, а саме те, що ОСОБА_4 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, не перешкоджав слідству, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, неодноразово просив вибачення у потерпілих.
Крім того захисник зазначає, що судами необґрунтовано не визнано обставиною, яка пом`якшує покарання засудженого, добровільне часткове відшкодування завданих збитків. З урахуванням наведеного, на думку захисника, судами при призначені ОСОБА_4 безпідставно не застосовано положення ст. 75 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу засудженого, котрий раніше судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, одружений, та має малолітню дитину. Крім того, суд визнав щире каяття ОСОБА_4 , і активне сприяння розкриттю злочину, як обставини, що пом`якшують покарання, а вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, як обставину, що його обтяжує. При цьому, місцевий суд у своєму рішенні навів достатні мотиви, з яких він не вбачав підстав для визнання добровільного часткового відшкодування завданих збитків, як обставину, що пом`якшує покарання засудженого .
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, в межах санкцій статей, за якими його засуджено, визначивши його остаточний розмір шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим на підставі ст. 70 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник ОСОБА_5 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінальних правопорушень внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту, у згаданій апеляційній скарзі, і, з урахуванням положень п. 6 ст. 89 КК, обґрунтовано, визнавши безпідставним посилання суду першої інстанції на попередню судимість ОСОБА_4 , не встановив підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду. При цьому апеляційним судом, наведено достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навела.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 13 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 16 травня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3