АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1552/18 Справа № 192/567/18 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 81 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та розглянути його заяву про умовно-дострокове звільнення по суті.

Оскаржуваною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 .

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що цей засуджений хоча і працевлаштований, проте має лише одне заохочення за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці, застосоване до нього 15 грудня 2017 року, за умови відбування покарання з 12 листопада 2015 року, а також має стягнення у виді суворої догани, застосоване до нього 17 січня 2018 року. Тому суд вважає, що засуджений ОСОБА_7 не довів сумлінною поведінкою та ставленням до праці свого виправлення, а згідно характеристики лише намагається стати на шлях виправлення, що не може свідчити про його виправлення.

Крім того, комісією установи було відмовлено у застосуванні умовно-дострокового звільнення до засудженого ОСОБА_7 як до особи, яка не довела свого виправлення, а також комісією установи засудженому було погоджено оцінку ступеню виправлення, як такий, що не довів свого виправлення.

Суд звернув увагу на те, що відбуття певного строку покарання, отримання освіти, приймання участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу під час відбування покарання не є безумовними підставами для звільнення засудженого від відбування покарання умовно-достроково.

Також судом враховано те що, ОСОБА_7 в 2012 році звільнявся умовно-достроково від відбування покарання, проте не зробив для себе належних висновків і знову вчинив умисні кримінальні правопорушення, у тому числі тяжкий злочин.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_7 вказує, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та винесеною в порушення вимог матеріального та процесуального закону.

Зазначає, що він своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, оскільки до поставлених завдань ставить відповідально та старанно, чим подає приклад іншим засудженим. Одночасно вказує, що дотримується встановлених правил внутрішнього розпорядку, за сумлінну працю має два заохочення та лише одне стягнення.

Заслухавши суддю-доповідача; засудженого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а ухвалу суду з підстав, зазначених у ній, скасувати, та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення; думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість, та просила ухвалу суду залишити без змін; дослідивши відомості та документи, що характеризують апелянта, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.
При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.

Як вбачаться із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму ВСУ від 26.04.2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за умисні злочини, останній раз засуджений вироком Інгулецього районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.09.2015 р. за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Крім того, ОСОБА_7 у 2008 р. звільнявся від відбування покарання з випробуванням, а у 2012 р. звільнявся умовно-достроково, втім у кожному випадку належних висновків для себе не робив і після звільнення вчиняв нові злочини, у зв`язку з чим покарання за наступними вироками призначалося йому за правилами ст. 71 КК України.

З наявної в матеріалах справи характеристики вбачається, що ОСОБА_7 за весь період відбування покарання характеризувався негативно та посередньо, має одне стягнення та лише два заохочення, до виконання вимог персоналу установи відбування покарання ставиться не завжди сумлінно через власну неорганізованість, до виконання робіт з благоустрою установи ставиться формально і потребує контролю з боку адміністрації.

Крім того, ОСОБА_7 як особі, що не стала на шлях виправлення, комісією установи було відмовлено: 01.07.2016 р. у зміні умов тримання; 05.05.2017 р. у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням; 30.03.2018 р. в умовно-достроковому звільненні.

Аналізуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки наявні в матеріалах відомості не свідчать про систематичний характер виправлення цього засудженого.

На думку колегії суддів, відомості про особу засудженого ОСОБА_7 , а саме те, що раніше останній неодноразово не виправдовував оказану йому державою довіру у виді умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням, істотно знижують вагомість обставин, на які посилається захисник в обґрунтування апеляційної скарги, та свідчать про їх недостатність для висновків про виправлення цього засудженого та про наявність підстав для звільнення його від подальшого відбування покарання умовно-достроково.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.

З огляду на вищевикладене, доводи апелянта не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності поданої заяви, а також не свідчать про доведення засудженим свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи колегія суддів розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст. 81 КК України, ст. ст. 404, 405, 407, 539 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4