ВЕРХОВНИЙ СУД
КАСАЦІЙНИЙ КРИМІНАЛЬНИЙ СУД
Постанова
Іменем України
19 червня 2018 року
м. Київ

справа № 686/8655/15-к
провадження № 51-2877км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого в режимі відеоконференції засудженого захисника захисникаОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
прокурораОСОБА_9 ,
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_10 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2016 року щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених частиною 2 статті 186, частиною 1 статті 187 Кримінального кодексу України (далі КК).
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя

АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених частинами 1 та 3 статті 357 КК,
Обставини справи
1. За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2016 року засуджено:
- ОСОБА_6 до покарання у виді позбавлення волі: за частиною 2 статті 186 на строк 4 роки, за частиною 1 статті 187 КК на строк 3 роки. На підставі статті 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць;
- ОСОБА_5 до покарання у виді обмеження волі: за частиною 1 статті 357 на строк 1 рік, за частиною 3 статті 357 КК на строк 1 рік 6 місяців. На підставі статті 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_5 призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців. Відповідно до статті 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком цього ж суду від 22 серпня 2014 року і призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
2. Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 25 травня 2016 року зазначений вирок залишив без змін.
3. Місцевим судом визнано винуватими: ОСОБА_6 у повторному грабежі, поєднаному з насильством, яке не було небезпечним для життя й здоров`я потерпілого, та у розбійному нападі, поєднаному з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а ОСОБА_5 у привласненні офіційних документів, вчиненому в особистих інтересах, та в незаконному заволодінні паспортом за таких обставин.
4. Судом встановлено, що 08 березня 2015 року приблизно о 05:00 навпроти кафе «Буфет» на вул. І. Франка, 17 у м. Хмельницькому ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, спровокувавши конфлікт із ОСОБА_11 , з метою заволодіння його майном, вдарив останнього кулаком в обличчя. ОСОБА_11 намагався втекти, однак ОСОБА_6 наздогнав його біля кафе «Лемон», що на вул. І. Франка, 10, завдав ще трьох ударів кулаками в обличчя, від чого потерпілий упав на коліна, і з його плеча впала сумка, в якій, крім особистого майна, містилися важливі особисті документи: паспорт громадянина України, посвідчення водія та службове посвідчення державної прикордонної служби, а також інші офіційні документи. Зазначеною сумкою ОСОБА_6 відкрито заволодів і передав їі своїй знайомій ОСОБА_12 , заподіявши ОСОБА_11 матеріальної шкоди на суму 3102,50 грн.
Через нетривалий час приблизно о 05:15 ОСОБА_11 забрав свою сумку у ОСОБА_12 , одразу після чого ОСОБА_6 напав на потерпілого з метою повторного заволодіння його майном, вже застосувавши насильство, небезпечне для життя і здоров`я. При цьому засуджений тричі вдарив ОСОБА_11 кулаком в обличчя, заподіявши легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. У результаті таких дій ОСОБА_6 знову заволодів сумкою потерпілого, після чого залишив місце події.
Потім у дворі поблизу дитячої спортивної школи № 3 на вул. Пилипчука, 43 у м. Хмельницькому ОСОБА_6 вийняв із викраденої сумки важливі особисті документи потерпілого, у тому числі й паспорт громадянина України, і передав їх ОСОБА_5 . Останній, привласнивши ці документи, заховав їх, а пізніше близько 12:00 цього ж дня ОСОБА_5 передав предмети злочину на зберігання своєму знайомому ОСОБА_13 , щоб у подальшому розпорядитися документами на власний розсуд.
Вимоги і доводи касаційних скарг
5. У касаційних скаргах, поданих в інтересах обох засуджених, захисник ОСОБА_10 порушує питання про скасування судових рішень та закриття кримінального провадження на підставах, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК)
6. Захисник, оспорюючи висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні грабежу та розбою, звертає увагу суду на те, що останній після першого заволодіння ним сумкою повернув її власнику, а в подальшому ОСОБА_11 били не лише ОСОБА_6 , а й інші особи з його компанії, і вдруге сумку забрав не засуджений, а невстановлена досудовим розслідуванням особа на ім`я ОСОБА_14 . Указує захисник і на протиправність поведінки потерпілого, який першим завдав ОСОБА_6 удару в обличчя, а в подальшому також ударив ОСОБА_12 , що стало причиною продовження бійки та повторного заволодіння сумкою ОСОБА_11 . Як на підставу для сумнівів у факті заподіяння ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я, автор скарги посилається на ухвалу суду про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_12 за частиною 2 статті 125 КК на нереабілітуючій підставі, якою констатовано факт заподіяння ОСОБА_11 цих же ушкоджень саме нею.
7. Що стосується засудження ОСОБА_5 за частинами 1 та 3 статті 357 КК, то захисник вважає недоведеною спрямованість його умислу на заволодіння офіційними документами. Захисник стверджує, що сумку ОСОБА_11 було викрадено без участі цього засудженого, а виявлені в ній документи він мав намір повернути власнику, однак не зміг цього зробити з поважної причини. Крім цього, як на порушення права ОСОБА_5 на захист адвокат посилається на проведення з ним без участі захисника слідчого експерименту, результати якого покладено в основу вироку, хоча цей засуджений перебуває на диспансерному психіатричному обліку.

8. Суд апеляційної інстанції, на переконання захисника, належно не перевірив аналогічних доводів, викладених в апеляційних скаргах захисту на вирок, а також усупереч вимогам частини 3 статті 404 КПК повторно не дослідив усього обсягу обставин, установлених місцевим судом неповністю та з порушеннями.

Позиції інших учасників судового провадження
9. Учасникам провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
10. Засуджений ОСОБА_5 подав письмову заяву про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, який набрав чинності 07 вересня 2017 року.

11. Захисник ОСОБА_10 письмово повідомила Суду про неможливість явки у судове засідання через похилий вік та незадовільний стан здоров`я.
12. У судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та її підзахисний ОСОБА_6 підтримали скаргу, подану в інтересах останнього. Просили скасувати судові рішення й закрити кримінальне провадження.
13. Захисник ОСОБА_7 та його підзахисний підтримали скаргу, подану в інтересах ОСОБА_5 . Просили скасувати судові рішення й закрити кримінальне провадження. Водночас захисник звернув увагу Суду на те, що стороною обвинувачення не доведено наявності у ОСОБА_5 корисливого мотиву або іншого особистого інтересу у привласненні офіційних документів, що є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого частиною 1 статті 357 КК.
14. Прокурор у судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони захисту, вважаючи судові рішення законними та обґрунтованими.
Оцінка Суду
15. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скаргах доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану в інтересах ОСОБА_6 скаргу необхідно задовольнити частково, а скаргу щодо ОСОБА_5 залишити без задоволення на таких підставах.
Щодо скарги в інтересах ОСОБА_6 .
16. Доводи захисника про те, що після вилучення ОСОБА_6 сумки ОСОБА_15 потерпілий повернув це майно, а під час конфлікту останнього бив не лише ОСОБА_6 , а й інші особи з його компанії, не спростовують правильності висновків суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину.
17. Відповідно до вимог частини 1 статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення. У межах цього кримінального провадження заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень нікому, крім ОСОБА_6 , не інкримінувалось, а тому суд не мав повноважень вирішувати питання про можливу причетність до побиття ОСОБА_15 інших осіб. Разом із тим, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів у їх сукупності і взаємозв`язку поза розумним сумнівом встановлено факт заподіяння ОСОБА_6 потерпілому ряду ударів в обличчя зі значною силою, що відповідало локалізації завданих йому тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.
18. Та обставина, що ОСОБА_16 ударив ОСОБА_12 після передачі останній ОСОБА_6 його сумки і в процесі боротьби на деякий час повернув собі цю річ, свідчили про опір потерпілого протиправним діям та про спробу захистити своє майно. Однак практично одразу після цього його опір було подолано ще інтенсивнішим побиттям і таким чином реалізовано умисел ОСОБА_6 на заволодіння матеріальними цінностями.
19. Суд правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, однак дав їм неправильну юридичну оцінку в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 за двома нормами закону про кримінальну відповідальність: частиною 2 статті 186 та частиною 1 статті 187 КК.
20. При відмежування насильницького грабежу від розбою має місце конкуренція кримінально-правових норм, з яких лише одна відображає юридичні ознаки вчиненого злочину, й одночасному застосуванню щодо одного й того самого діяння відповідні статті Особливої частини КК не підлягають.
21. Критерієм такого розмежування є характер і тяжкість застосованого насильства як способу заволодіння чужим майном: при розбої воно є небезпечним для життя і здоров`я, а при грабежі такої небезпеки не несе.
22. У розумінні статті 187 КК небезпечним для життя чи здоров`я насильством є умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення.
23. Намір протиправно вилучити чуже майно й обраний спосіб його досягнення, який зазвичай включає в себе сукупність цілеспрямованих дій, становлять нерозривне ціле як елементи складу одного злочину. Якщо ж кілька послідових дій, об`єднаних єдиним умислом, містять ознаки різних злочинів, передбачених конкуруючими кримінально-правовими нормами, вчинене підлягає єдиній кваліфікації за ознаками більш тяжкого з них.
24. Виходячи з наведеного діяння, спрямоване на заволодіння чужим майном, яке було розпочато як грабіж, однак під час розвитку подій переросло у розбій, підлягає кваліфікації лише за статтею 187 КК.
25. Відповідно до встановлених судом фактичних обставин ОСОБА_6 , реалізуючи умисел на заволодіння майном потерпілого, у процесі сутички з ним перейшов від менш тяжкого насильства до більш тяжкого і в підсумку завдав тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я та утворюють ознаку розбою. За таких обставин вчинене підлягає кваліфікації лише за частиною 1 статті 187 КК за ознакою більш тяжкого насильства. Окрема кваліфікація початкових дій засудженого за частиною 2 статті 186 цього Кодексу є зайвою і не ґрунтується на правильному застосуванні закону про кримінальну відповідальність.
26. Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув і помилки місцевого суду не виправив.
Щодо скарги в інтересах ОСОБА_5 .
27. Зі змісту касаційної скарги убачається, що захисник посилається на неповноту судового розгляду і просить дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
28 Разом із тим, у результаті перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1 та 3 статті 357 КК, зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК.
29. Такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань самого ОСОБА_5 , який не заперечив факту перебування у його розпорядженні викрадених паспорта й документів, з якими він вчиняв певні дії, а також показань засудженого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_13 . Зазначені показання суд оцінив у сукупності з іншими наявними у справі доказами, зміст яких детально відображено у вироку.
30. Зокрема, як випливає з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 брав участь у побитті ОСОБА_16 і після заволодіння сумкою останнього та виявлення в ній офіційних документів взяв їх у ОСОБА_6 (привласнив) та сховав у дворі будинку, а через незначний проміжок часу передав предмети злочину на зберігання іншій особі. Такі цілеспрямовані активні дії ОСОБА_5 свідчать про наявність у засудженого прямого умислу на незаконне заволодіння офіційними документами в особистих інтересах, що цілком відповідає суб`єктивній стороні злочину, передбаченого частиною 1 статті 357 КК. Отже, доводи касаційної скарги в цій частині є неприйнятними.
31. Водночас, суди ретельно перевірили версію засудженого щодо його наміру в подальшому повернути документи власнику й обґрунтовано визнали такою, що не впливає на доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні закінчених злочинів привласненні офіційних документів в інших особистих інтересах та незаконному заволодінні паспортом, адже дії засудженого охоплюються диспозицією частин 1 та 3 статті 357 КК.
32. Таким чином, суд упродовж розгляду справи з`ясував усі передбачені статтею 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано визнав отримані докази достатніми для встановлення висновку про подію злочинів та доведеність винуватості ОСОБА_5 в їх вчиненні.
33. За встановлених судом фактичних обставини кримінального правопорушення діяння ОСОБА_5 отримали правильну правову кваліфікацію за частинами 1 та 3 статті 357 КК.
34. Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. Стосовно доводів, викладених в апеляційних скаргах сторони захисту й аналогічних доводам у касаційній скарзі захисника, у тому числі й щодо недопустимості як доказу протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви свого висновку про їх необґрунтованість.
35. З огляду на викладене доводи захисника слід відхилити, а його касаційну скаргу залишити без задоволення.
36. Також не може бути задоволено окремо подану заяву ОСОБА_5 , адже в ній не міститься жодного обґрунтування можливості застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році». Крім того, питання про застосування акта амністії може бути вирішено в порядку виконання вироку відповідно до розділу VIII КПК.
На підставі наведеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінити. Виключити з цих судових рішень правову кваліфікацію діяння ОСОБА_6 за частиною другою статті 186 КК та рішення про призначення за цим кримінальним законом покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Вважати ОСОБА_6 засудженим за частиною 1 статті 187 КК до покарання, призначеного йому судом першої інстанції, у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Виключити з вироку та ухвали рішення про призначення ОСОБА_6 покарання на підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів.
Ті самі рішення щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 подану в інтересах ОСОБА_5 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

ОКРЕМА ДУМКА
судді ОСОБА_1
до постанови колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 червня 2018 року
у провадженні № 51-2877км18 (справа 686/8655/15-к)

1. Більшість колегії залишила без змін вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2016 року, яким, зокрема, ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочинів, передбачених частинами 1 та 3 статті 357 Кримінального кодексу України (далі КК).
2. Приєднавшись до рішення колегії в інших аспектах рішення, я не можу погодитися з висновком більшості щодо правильності засудження ОСОБА_17 за частиною першою статті 357 КК.
3. Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_17 отримав від ОСОБА_18 документи, що належали потерпілому, заховав їх, а пізніше передав їх на зберігання іншій особі.
4. Серед документів, якими заволодів ОСОБА_17 , були паспорт громадянина України, посвідчення водія, службове посвідчення. Дії, спрямовані на заволодіння цими документами, були правильно кваліфіковані судами за частиною третьою статті 357 КК.
5. Крім згаданих вище документів, він також заволодів трьома нотаріально посвідченими довіреностями та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Суди визнали Мельника винуватим за частиною 1 статті 357 КК у привласненні офіційних документів, вчиненому в особистих інтересах.
6. Більшість колегії погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій. Я вважаю висновки судів першої і апеляційної інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_17 за частиною першою статті 357 КК помилковими.
7. Існує суттєва різниця між формулювання складу злочину у частинах першій і третій статті 357 КК. Частина третя вимагає встановити лише факт заволодіння будь-яким способом паспортом або іншим важливим особистим документом. На відміну від цього положення частина перша цієї ж статті вимагає доведення не лише факту заволодіння документом чи документами, але й мотиву, що спонукав до заволодіння документами, а саме корисливого або іншого особистого інтересу у винної особи.
8. Суд визнав Мельника винуватим у злочині, передбаченому частиною першою статті 357 КК, хоча обвинувачення не тільки не довело наявності у Мельника певного особистого інтересу, але навіть не заявило, який саме особистий інтерес спонукав його до привласнення цих документів. Також обвинувачення не довело, і навіть не намагалось довести, що цей особистий інтерес існував у Мельника на момент привласнення відповідних документів.
10. Законодавець, визначаючи особистий інтерес як обов`язкову ознаку злочину, вимагає доведення наявності на момент заволодіння особистого інтересу певного характеру. Якщо б законодавець вважав, що характер інтересу не важливий для кваліфікації цього злочину, він не визначав би мотив як обов`язковий елемент злочину.
9. Суди вказали в своїх рішеннях, що привласнення було вчинення в особистих інтересах. Однак лише згадка особистого інтересу без формулювання і доведення, в чому саме цей особистий інтерес полягав, не може вважатися встановленням цього обов`язкового елемента злочину. Вказати, що існував особистий інтерес, не зазначаючи, в чому він полягав, насправді означає стверджувати, що існував якийсь, тобто невідомо який особистий інтерес.
12. Тому я вважаю, що обставини події, які доводилися обвинуваченням, не містять в собі складу злочину, передбаченого частиною першою статті 357 КК. Тому рішення судів в частині засудження ОСОБА_17 за цим положенням кримінального закону мали бути скасовані, а кримінальне провадження закрите на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Суддя ОСОБА_1