Постанова
Іменем України
06 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 728/2198/16-к
провадження № 51-3960 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 31 березня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000660 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Івантіївка Саратовської області Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що в силу ст. 89 КК України не має судимості,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 3 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 вересня 2016 року ОСОБА_6 засуджено:
- за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік;
- за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 31 березня 2017 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

За вироком суду встановлено, що 22 липня 2016 року приблизно о 22.30 год. ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно, таємно проник через незачинені вхідні двері до приміщення сараю, розташованого по АДРЕСА_2 , звідки викрав майно потерпілого ОСОБА_7 на загальну суму 8545,97 грн.
Того ж дня приблизно о 23.00 год. ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин наніс ОСОБА_7 два удари кулаком в обличчя, чим заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді. Прокурор зазначає, що апеляційний суд усупереч ст. 419 КПК України не дав обґрунтованих відповідей на доводи його апеляції щодо м`якості призначеного засудженому покарання та безпідставного звільнення останнього від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні підтримав скаргу та просив її задовольнити.

Мотиви суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання, можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Твердження прокурора, наведені у касаційній скарзі, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєних кримінальних правопорушень і особі засудженого внаслідок м`якості, із застосуванням звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК України, безпідставні.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання ОСОБА_6 місцевий суд дотримався положень статей 50, 65 КК України, дійшов висновку про необхідність призначення йому покарання у межах санкцій статей, за які його засуджено, зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 цього Кодексу, що, на думку суду, є співмірним протиправним діянням, достатнім для виправлення винного та запобігання вчиненню нових злочинів.

Апеляційний суд у межах своїх повноважень, у порядку, визначеному ст.404 КПК України, розглянув у повному обсязі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність його тверджень і погодився з видом та розміром покарання, призначеного ОСОБА_6 судом першої інстанції.

При цьому апеляційний суд зазначив, що місцевим судом враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є невеликої тяжкості та тяжким, а також позицію потерпілого щодо призначення покарання, який не наполягав на суворому покаранні, оскільки викрадене майно потерпілому повернуто. Крім того, суд урахував повне визнання вини ОСОБА_6 , дані про його особу , що він у силу ст. 89 КК України не має судимості, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд обґрунтовано визнав його щире каяття.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано послався на позицію в судовому засіданні прокурора, який у суді першої інстанції вказував на можливість призначення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України покарання,не пов`язаного із позбавленням волі, а також на можливість застосування до призначеного покарання за ч. 3 ст. 185 КК України положень ст. 69 КК України.

З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені обставини дали апеляційному суду обґрунтовані підстави вважати, що виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів можливе саме без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення.

Висновки апеляційного суду належним чином мотивовано. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_6 судом був призначений іспитовий строк тривалістю 1 рік 6 місяців, після вчинення злочину минуло більше двох років, жодних даних про те, що засуджений порушував умови звільнення від відбування покарання з випробуванням або вчиняв протягом цього часу протиправні дії, прокурором не наведено. Отже, можна дійти висновку, що мета покарання виправлення винного була досягнута, а тому підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції немає.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 31 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8