АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 липня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 - ОСОБА_3
за участю секретаря - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0011769 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 21 березня 2018 року, яким
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 раніше судимий:
- 17 травня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст.187, ч. 2 186 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі, звільнений 12 квітня 2011 року на підставі ухвали Прилуцького міскрайонного суду Чернігівської області від 4 квітня 2011 року умовно-достроково, з невідбутим строком 1 рік, 5 місяців, 2 дня, із застосуванням ст. 107 КК України,
- 14 жовтня 2011 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст.186, 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі,
- 29 лютого 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 20 січня 2016 року по відбуттю строку покарання,
визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 2 ст. 190 КК України та призначено покарання за:
- ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі;
- ч. 2 ст. 190 КК України у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, призначено остаточне покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі,
за участю сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим в тому, що 3 вересня 2017 року приблизно в 20.00 годин знаходячись по АДРЕСА_2 , з метою повторного відкритого викрадення чужого майна підійшов до ОСОБА_7 та повторно відкрито викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_7 , а саме: барсетку, яка для потерпілого матеріальної цінності не становить, в якій знаходились: посвідчення водія на ім`я ОСОБА_7 , візитівка з візитками та дисконтними картками, ключі з брелоком, які матеріальної цінності для потерпілого не становлять, селфі-палку «монопод» вартістю 32 грн., мобільний телефон «Samsung SM-G361H» вартістю 1185,67 грн., з сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар», яка матеріальної цінності для потерпілого не становить, грошові кошти в сумі 100 грн., грошові кошти в сумі 10 Євро, що згідно курсу НБУ станом на 4 вересня 2017 року становить 306,90 грн., сонцезахисні окуляри вартістю 460,35 грн., а всього майно загальною вартістю 2084, 92 грн., після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник.
Крім того, 6 грудня 2017 року приблизно в 18.00 год. ОСОБА_5 , знаходячись в приміщенні торгівельної зали магазину «Фора» по вул. Мілютенка,12-А, в м. Києві, з метою повторного заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, під приводом здійснення телефонного дзвінка попросив у свого знайомого ОСОБА_8 мобільний телефон, пообіцявши його повернути, не маючи наміру його повертати, на що ОСОБА_8 , довіряючи йому внаслідок давнього знайомства, передав ОСОБА_5 свій мобільний телефон, з яким ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, тим самим повторно шляхом зловживання довірою заволодів чужим майном, яке належить ОСОБА_8 , а саме: мобільним телефоном «Nokia 515» вартістю 1737, 98 грн., з сім-картами операторів мобільного зв`язку «Лайф» та «Київстар», які матеріальної цінності для потерпілого не становлять.

Цим же вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Не погоджуючись з вироком суду та не оспорюючи кваліфікацію дій, доведеність скоєних кримінальних правопорушень, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити та пом`якшити покарання, визнати винуватим його у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України, та призначити покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виді одного року позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців. Відповідно до вимог ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.
Вимоги апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що вирок суду є незаконним та підлягає зміні з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки судом не в повній мірі враховано обставини, що пом`якшують покарання, а саме те, що під час досудового розслідування і судового провадження вину у вчиненому визнавав, щиро розкаявся, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, вчинив внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, так як він утримує сім`ю себе безпосередньо, дружину ОСОБА_9 та малолітнього сина ОСОБА_10 , 2016 року народження. Обвинувачений ОСОБА_5 зазначає в апеляційній скарзі, що в сім`ї працює тільки він, а тому не вистачає коштів на дитину, яка часто хворіє.
Також, обвинувачений ОСОБА_5 звертає увагу на те, що обставини, які обтяжують покарання, під час судового провадження не встановлено.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 вказує на те, що має міцні соціальні зв`язки, які в подальшому стримуватимуть його від вчинення протиправних дій.
Окрім того, обвинувачений вказує, що судом не враховано думку потерпілого ОСОБА_7 , про те, що його (обвинуваченого) виправлення можливе без ізоляції від суспільства, а також позитивну характеристику, що, в свою чергу, істотно знижує показник вчинення нових злочинів, а також ступінь суспільної небезпечності винної особи.
Зокрема, обвинувачений ОСОБА_5 наголошує, що у суду першої інстанції були всі підстави застосувати ст. 69 КК України при призначенні покарання за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки завдана шкода відшкодована, він щиро розкаявся, та відсутні обставини, які обтяжують покарання, а також вважає, що слід врахувати молодий вік обвинуваченого.
Обвинувачений вважає, що призначене покарання є явно несправедливим та занадто суворим.

Учасники судового провадження обвинувачений ОСОБА_5 , потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомлені про час та місце проведення апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явились.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, від обвинуваченого не надійшло будь-яких клопотань та заяв про розгляд апеляційної скарги за його обов`язковою участю, а також від обвинуваченого та потерпілих не надійшло будь-яких клопотань та заяв про відкладення розгляду справи, колегія суддів, з урахуванням ч. 4 ст. 405 КПК України, вважає можливим провести апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого та потерпілих на підставі наявних матеріалів провадження.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, а призначене судом покарання таким, що відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, у зв`язку з наступним.

Як вбачається з журналу судового засідання та аудіозапису перебігу судового засідання, який міститься на технічному носії інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, фактичні обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, а тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого за визнаних судом першої інстанції встановленими фактичних обставин кримінальних правопорушень кваліфіковано правильно за ч. 2 ст. 186 КК України - як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, та за ч. 2 ст. 190 КК України - як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненому повторно.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, встановлених судом та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_5 не заперечується.

Що стосується доводів апеляційної скарги про призначення обвинуваченому надто суворого покарання, то, на думку колегії суддів, вони є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше судимий, однак, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив нові кримінальні правопорушення, у зв`язку з чим дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати в ізоляції від суспільства з урахуванням особи і тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Вирішуючи питання про строк покарання позбавлення волі, суд першої інстанції врахував позитивну характеристику обвинуваченого по місцю проживання, його вік, сімейний стан, наявність малолітньої дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 , наявність пом`якшуючої покарання обставини, - щире каяття у вчиненому, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, конкретні обставини кримінальних правопорушень, вид та вартість викраденого майна, повернення частини викраденого мана потерпілому ОСОБА_7 , думку потерпілого ОСОБА_8 щодо міри покарання, та обрав обвинуваченому покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 2 ст. 190 КК України, тобто, судом враховані й ті обставини, на які посилається обвинуваченій в апеляційній скарзі.

З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини справи, дані про особу обвинуваченого, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, в межах санкцій ч. 2 ст.186, ч. 2 ст. 190 КК України, та при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів застосував на підставі ст. 70 КК України принцип часткового складання призначених покарань, призначивши ОСОБА_5 покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, і дане покарання, на думку колегії суддів, з урахуванням всіх обставин справи, за своїм видом і розміром, згідно зі ст. 65 КК України, відповідає вимогам закону, тобто, є обґрунтованим, справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції неналежним чином врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень та особу ОСОБА_5 , оскільки останній в суді пояснював, що працює неофіційно та має дохід для самозабезпечення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріали кримінального провадження не містять будь-яких об`єктивних даних про те, що обвинувачений займається суспільно-корисною працею, і докази на підтвердження вказаних обставин не надані обвинуваченим й апеляційному суду.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що суд не врахував, що він має міцні соціальні зв`язки, характеризується за місцем проживання позитивно, відшкодував завдану шкоду, наявність малолітньої дитини, а також не врахував сімейні обставини обвинуваченого, що на думку обвинуваченого ОСОБА_5 призвело до таких наслідків, є необґрунтованими.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обставини, на які посилається обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, були досліджені судом першої інстанції, враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання, що знайшли своє відображення у вироку місцевого суду.

Зважаючи на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, а саме, обставини вчинення кримінальних правопорушень, їх тяжкість, те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України у відповідності до вимог ст. 12 КК України є тяжким злочином, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості, кількість епізодів злочинної діяльності, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про застосування до нього при призначенні покарання за ч. 2 ст. 186 КК України положень ст. 69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, безпідставними.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що місцевим судом прийняте законне та обґрунтоване рішення, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 .

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 21 березня 2018 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

___________________________ _________________________ ________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3