Постанова

Іменем України
12 червня 2018 року

м. Київ
справа № 149/2354/15-к
провадження № 51-2950 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 21 квітня 2017 року та засудженого ОСОБА_6 на вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 21 квітня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000443, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Хмільник Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 1 статті 125 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 4000 грн кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 11 липня 2015 року близько 23:30 зайшов у приміщення веранди буд. АДРЕСА_1 і, діючи умисно, на ґрунті тривалих неприязних відносин заподіяв ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень. Після того як у приміщення веранди зайшов ОСОБА_7 і намагався припинити протиправні дії ОСОБА_6 , останній завдав йому численних ударів ногами по різних частинах тіла, заподіявши легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 21 квітня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений указує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне судове рішення.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції поклав в основу вироку показання потерпілих, які відрізняються від показань, наданих ними показань під час судового розгляду, чим, на думку засудженого, порушив вимоги статей 370, 374 КПК та право на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того ОСОБА_6 , зазначає, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 22, 23, 94, 95 та 404 КПК повторно не дослідив обставин справи та докази, на які послався суд першої інстанції не перевірив та не надав їм належної оцінки, що, на думку засудженого, мало визначальне значення для перевірки законності вироку суду.
Указуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, засуджений також зауважив, що суд апеляційної інстанції порушив його права і свободи розглянувши апеляційну скаргу засудженого за його відсутності.
Просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
У касаційній скарзі прокурор вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, при цьому зазначає, що в порушення частини 3 статті 419 КПК суд апеляційної інстанції не надав вичерпні відповіді на доводи апеляційної скарги засудженого, не проаналізував та не співставив наявні у справі докази та додатково подані матеріали, не спростував доводів засудженого щодо цивільного позову, що перешкодило суду ухвалити законне та справедливе рішення.
Просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого, однак підтримав касаційну скаргу прокурора, обговоривши доводи викладені в касаційних скаргах та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги засудженого та прокурора задоволенню не підлягають.
Мотиви Суду
Відповідно до частини 1 статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений указує на неузгодженість доказів у кримінальному провадженні, суперечливість висновків судів, надання переваги одним доказам над іншими тощо, тобто фактично посилається на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перевірки в касаційному порядку. А тому суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами.
Крім того, як видно з касаційної скарги, засуджений оспорює та заперечує свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 статті 125 КК.
Відповідно до вимог статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, які передбачено цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Наведених вимог суди першої та апеляційної інстанцій дотримались в повному обсязі.
Суд, постановляючи вирок, при формулюванні обвинувачення чітко зазначив місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення, наслідки, форму вини й мотиви злочину, якими керувався засуджений, послався на відповідну частину статті Основної частини КК та докази на підтвердження встановлених судом обставин, що відповідає вимогам пункту 2 частини 3 статті 374 КПК України.
У матеріалах кримінального провадження наявний звукозапис судових засідань, з якого убачається, що потерпіла ОСОБА_8 та її чоловік ОСОБА_7 надали суду чіткі та послідовні показання, які суд першої інстанції поклав в основу вироку та і які узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_9 , котрий раніше працював дільничним у селі Скаржинцях і до котрого декілька разів зверталася ОСОБА_8 з приводу того, що її сусід ОСОБА_6 заподіяв їй тілесних ушкоджень.
Крім того, факт наявності самої конфліктної ситуації між ОСОБА_6 та потерпілими підтвердили свідки ОСОБА_10 , неповнолітня ОСОБА_11 , яка вказала, що її дійсно вкусила за ногу собака сусідів ОСОБА_12 , і батьки пішли до них, щоб ті прив`язали собаку. Свідок ОСОБА_13 показала, що потерпіла ОСОБА_8 на ранок, після вказаних подій скаржилась, що її побив сусід ОСОБА_14 та бачила синці на відкритих участках тіла, крім того, бачила синець в ОСОБА_15 Рана під оком із цього приводу ОСОБА_16 пояснив свідкові, що не втримався і побив сусідів, оскільки їх собака вкусив його доньку.
Також суд першої інстанції належно оцінив показання самого засудженого, який зазначив, що конфліктна ситуація із сусідами ОСОБА_17 мала місце, однак він нікого не бив, сварка між ними була словесною та тривала декілька хвилин. Показання свідків, які є родиною засудженого і вказували, що ОСОБА_6 не завдавав ударів потерпілим, суд не взяв до уваги, як і показання свідка ОСОБА_18 , оскільки вони спростовуються іншими доказами.
Наявність причинного зв`язку між заподіянням тілесних ушкоджень та подією, що мала місце 11 липня 2015 року, також підтверджують письмові докази досліджені в судовому засіданні, а саме: висновок судово-медичної експертизи № 97 від 28 липня 2015 року, відповідно до якого виявлені у ОСОБА_7 , тілесні ушкодження відносяться до категорії легких і могли утворитися за 3 доби до часу дослідження (експертизу розпочато 15липня 2015 року), а також висновком додаткової судово-медичної експертизи № 113 від 28 липня 2015 року, відповідно до якого виявлені тілесні ушкодження виникли від дії тупого предмета і, можливо, за обставин, на які вказують у своїх показаннях потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , при цьому їх не могло бути заподіяно за обставин, на які вказують у своїх показаннях ОСОБА_10 , ОСОБА_19 та ОСОБА_6 .
Із матеріалів кримінального провадження не вбачається порушень вимог кримінального процесуального закону при здобутті доказів, а сторона захисту не спростувала таких доказів.
З огляду на вказану сукупність доказів у кримінальному провадженні колегія суддів має підстави вважати, що у кримінальному провадженні встановлено всі обставини вчинення кримінального правопорушення відповідно до вимог статті 91 КПК й оцінено за правилами статті 94 КПК для беззаперечного висновку про доведеність винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК.
Посилання засудженого на порушення загальних вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції що стосується повторного дослідження доказів та фактичних обставин справи, є безпідставними та спростовуються з огляду на таке.
У суді апеляційної інстанції питання про повторне дослідження доказів та фактичних обставин справи виникає тоді, коли суд першої інстанції дослідив такі докази, або обставини справи неповно чи з порушенням вимог закону.
Однак зі змісту касаційної скарги засудженого незрозуміло, які саме докази у кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції залишив без належної оцінки, або які саме обставини справи, не встановлені в суді першої інстанції і могли істотно вплинути на оскаржувані судові рішення. При цьому незгода сторони захисту з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.
Спростовуються також і доводи касаційної скарги засудженого щодо розгляду апеляційного провадження за його відсутності, які, на думку засудженого, є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
З матеріалів провадження убачається, що засудженому було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду його апеляційної скарги, чого не заперечує і сам засуджений. Однак за обставин, незалежних від суду, ОСОБА_6 не прибув вчасно до судового засідання, а тому суд апеляційної інстанції розглянув його апеляційну скаргу за відсутності останнього, що не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підставою вважати ухвалу апеляційного суду незаконною чи необґрунтованою.
Між тим, як засуджений, так і прокурор у своїх касаційних скаргах указують на невмотивованість рішення суду апеляційної інстанції та на нерозглянуті належним чином вимоги в апеляційній скарзі ОСОБА_6 .
Такі вимоги є надуманими і не відповідають змісту оскаржуваного судового рішення, з огляду на таке.
Відповідно до статті 419 КПК суд апеляційної інстанції при залишенні апеляційної скарги без задоволення у своїй ухвалі має зазначити підстави, на яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
При перевірці матеріалів провадження було встановлено, що у своїй апеляційній скарзі засуджений посилався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, вказував, на те що вирок районного суду всупереч вимогам закону послався лише на показання потерпілих і не дав належної оцінки його показанням та іншим дослідженим у суді доказам.
Із цього приводу суд апеляційної інстанції надав щодо кожного доводу в апеляційній скарзі засудженого належну вмотивовану відповідь, указавши, що суд першої інстанції з дотриманням вимог закону правильно встановив фактичні обставини справи й обґрунтовано дійшов висновку про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК. При цьому такі висновки ґрунтуються на зібраних у встановленому порядку та належним чином перевірених судом доказах.
Суд апеляційної інстанції проаналізував усі вимоги засудженого, зважив на його позицію та належним чином дав мотивовану відповідь на всі доводи викладені в його апеляційній скарзі.
При цьому при прийнятті рішення апеляційний суд не давав іншої оцінки доказам у справі, натомість виходив лише з оцінки фактичних обставин кримінального провадження, наведеної місцевим судом у вироку, а тому відповідні доводи засудженого про порушення під час апеляційного розгляду принципу безпосередності дослідження доказів є безпідставними.
Що стосується доводів прокурора про залишення без належного вмотивування доводів, наведених в апеляційній скарзі засудженого, щодо цивільного позову, то вони є надуманими.
Так, в апеляційній скарзі засуджений, указуючи на незаконність судового рішення, зазначив, що цивільний позов потерпілих задоволено безпідставно, при цьому не навів жодних доводів стосовно такої позиції і не зазначив підстав, які могли би вплинути на прийняте судове рішення у частині вирішення питання щодо цивільного позову.
Тобто таких тверджень прокурора, які би вказували на незаконність ухвали суду апеляційної інстанції, прокурор не навів.
Ухвала апеляційного суду є достатньо вмотивованою та відповідає вимогам статті 419 КПК.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення судів першої та апеляційної інстанцій законними та обґрунтованими і не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг засудженого та прокурора.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд

ухвалив:
Вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 21 квітня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу та касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________ ___________________ ____________________ ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3