Дата документу Справа № 310/4232/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/4232/16-к Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1292/18 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 366 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Бердянська Запорізької області, громадянка України, яка має вищу освіту, працює головним спеціалістом відділу з питань праці та зайнятості Управління соціального захисту населення Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області, одружена, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
визнана невинуватою аз недоведеністю у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Запобіжний захід по справі не обирався.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано за недоведеністю її вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України за наступних обставин.

ОСОБА_7 , маючи 15 ранг державного службовця, будучи головним спеціалістом відділу з питань праці та зайнятості УСЗН, призначеною відповідальною за оформлення і видачу довідки про взяття на облік та ведення Єдиної інформаційної бази даних про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, будучи службовою особою, виконуючи організаційно - розпорядчі та адміністративно - господарські функції, діючи умисно, незаконно, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , знаходяться за межами підконтрольної території України, діючи в порушення вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII та «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509, склала завідомо неправдиві офіційні документи, форма яких затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2015 р. № 636, Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та відривні талони до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, до яких внесла відомості, що не відповідають дійсності, тобто є неправдивими відомостями та через начальника УСЗН ОСОБА_44 , якому не було відомо про злочинні наміри та дії обвинуваченої ОСОБА_7 , надала зазначеним довідкам офіційного вигляду шляхом поставлення начальником УСЗН ОСОБА_45 в довідках підпису та відтиску печатки УСЗН, тим самим склала завідомо неправдиві офіційні документи, а також здійснила видачу вказаних завідомо неправдивих офіційних документів довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи шляхом їх надання ОСОБА_46 , які стали підставою для оформлення пенсій та долучила завідомо підроблені відривні талони до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи до особових справ внутрішньо переміщених осіб.

Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що зібрані по справі докази не підтверджують висунутого обвинувачення, всі можливості зібрання додаткових доказів були вичерпані, а сумніви щодо доведеності вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй злочину усунути не можливо.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку наявним доказам, його висновки є необґрунтованими та суперечливими, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а вирок суду є незаконним та невмотивованим.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що мотивувальна частина оскаржуваного вироку повністю дублює вирок судді ОСОБА_47 того ж суду відносно ОСОБА_48 , що свідчить про упередженість суду за результатами досліджених доказів, а також те, що суд не вдавався до дослідження фактичних обставин кримінального провадження, формально підійшов до дослідження доказів і при винесенні виправдувального вироку не виклав свою власну позицію, обмежившись зміною дат і прізвищ у вироку судді ОСОБА_47 по вищевказаній справі.

Також суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги інформацію з Державної прикордонної служби нібито через неповноту цих відомостей, до того ж, з метою усунення протиріч між інформацією, отриманою від ІНФОРМАЦІЯ_2 , прокурор заявляв клопотання про отримання інформації щодо перетину державного кордону, в тому числі й лінії розмежування з Державної прикордонної служби України.

Вказує на те, що пославшись на показання свідка ОСОБА_49 , яка спростувала факт знайомства з обвинуваченою, суд першої інстанції не врахував те, що ОСОБА_50 безпосередньо знайома з начальником Управління праці та соціального захисту населення Бердянського району ОСОБА_51 , який також цього факту не заперечував.

Вважає, що суд з надуманих підстав не взяв до уваги інформацію про місцезнаходження мобільних телефонів, оскільки вказана інформація повністю підтверджує факт відсутності внутрішньо-переміщених осіб на території м. Бердянська під час присвоєння обвинуваченою цим особам статусу переселенців, а твердження сторони захисту про те, що вони залишили свої мобільні телефони вдома на території Донецької області є лише припущенням та нічим не підтверджено, так як вказаними мобільними телефонами активно користувались на території Донецької області.

Також вважає, що суд першої інстанції упереджено віднісся до доводів сторони обвинувачення, які підтверджуються письмовими доказами, та взяв до уваги лише докази, надані стороною захисту, поклавши в основу виправдувального вироку показання сумнівних свідків, які під час досудового розслідування не допитувались та не були належним чином відкриті стороні обвинувачення.

Крім того, вказуючи на те, що обвинувачена не є службовою особою, суд навмисно некоректно виклав частину 3 ст. 18 КК України щодо визначення поняття службової особи, а тому такі висновки суду є неспроможними та такими, що не відповідають фактичним обставинам і вимогам чинного кримінального законодавства.

Просить вирок скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Від захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він вважає апеляційну скаргу необґрунтованою і невмотивованою, просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Вказує, що ухвала апеляційного суду про відкриття провадження за вказаною апеляційною скаргою від 4 червня 2018 року взагалі не має юридичної сили, оскільки фактично апеляційна скарга подана на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 9 січня 2018 року.

Вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив про неповноту інформації щодо перетинання державного кордону особами, зазначеними в обвинувальному акті, оскільки вказана інформація не може беззаперечно свідчити про відсутність особи на підконтрольній частині території України.

Також вважає, що наявність телефонних дзвінків за межами м. Бердянська також не є доказом вини обвинуваченої, оскільки при взятті на облік переселенців, обвинувачена не перевіряла, який саме номер вони вказували у своїх заявах і чи належить він їм насправді.

Крім того, вся відповідальність за вказану в заяві інформацію несе безпосередньо тимчасово переміщена особа.

Вказує на те, що сторона захисту в судовому засіданні жодних клопотань про допит свідків не надавала, і всі свідки були допитані за клопотанням сторони обвинувачення та внесені до реєстру досудового розслідування саме стороною обвинувачення, до того ж, в судових засіданнях 1 лютого 2017 року та 23 лютого 2017 року прокурор відмовився від подальшого допиту свідків сторони обвинувачення та особисто наполягав на тому, щоб почати дослідження письмових доказів.

Вважає, що займана ОСОБА_7 посада не відносить до службової особи, яка виконує організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції.

Звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_52 в суді першої інстанції підтвердив, що обвинувачена відповідала лише за технічне оформлення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, і в її посадові обов`язки не входили функції прийому останніх, вона не зобов`язана була перевіряти їх фактичне місце проживання, а лише вносила про це відомості із заяв внутрішньо переміщених осіб, права підпису офіційних документів не мала, електронну базу не вела і доступу до неї не мала.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримала апеляційну скаргу та вважала, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 374 КПК України у зв`язку з формальним мотивуванням виправдання обвинуваченої, не оцінив належним чином докази сторони обвинувачення. Крім того, суд належним чином не дослідив наявні докази, не мотивував свої висновки самостійно, скопіювавши мотивувальну частину вироку у відношенні ОСОБА_53 . До того ж, висновки суду про те, що ОСОБА_7 не є службовою особою, не відповідають фактичним обставинам, оскільки вона виконувала функції органу державної влади за спеціальними повноваженнями. Просила прийняти рішення в межах вимог апеляційної скарги, вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Обвинувачена ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечувала, вирок суду просила залишити без змін.

Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та зазначав, що ОСОБА_7 не є службовою особою, всі зазначені в обвинувальному акті особи приходили та начальник бачив їх. Також зазначив, що мобільні телефони не є ідентифікаторами особи, і невідомим залишається те, чи дійсно ці особи вказували саме свої номери мобільних телефонів.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, обвинувачену та її захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, тобто, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого КПК України.

З огляду на ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, окрім іншого, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні мають істотні суперечності.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Всупереч вищевказаним нормам закону, суд першої інстанції без належного мотивування прийнятого рішення прийшов до висновку про те, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення не знайшло свого підтвердження, лише зазначивши показання обвинуваченої, свідків і перелічивши докази, надані стороною обвинувачення під час досудового розслідування без надання їм належної оцінки і аналізу.
Визнаючи ОСОБА_7 невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, суд взяв до уваги показання самої обвинуваченої, свідків ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_49 , ОСОБА_56 , але належним чином не оцінив показання допитаних в суді свідків ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 і в порушення вимог ст. 374 КПК України належним чином не мотивував, чому не прийняв до уваги показання вказаних свідків.
У вироку формально зазначено, що показання свідків ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 не доводять факт вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй злочину, а досліджені по справі докази також не підтверджують висунутого їй обвинувачення.

Однак аналіз, оцінку і співвідношення доводів сторони обвинувачення із доказами, наявними у матеріалах провадження суд не зробив, не усунув цих суперечностей, що в свою чергу викликає вірогідність наявності ряду припущень у вказаному провадженні, які є недопустимими при ухваленні вироку.
У своїй поясненнях всі вищезазначені свідки фактично вказують на те, що ті чи інші особи, які зазначені в обвинувальному акті як особи, щодо яких складались завідомо неправдиві офіційні документи у вигляді довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ніколи не проживали за місцем проживання, яке було вказано ними у відповідних заявах про взяття на облік.
Суд також не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, зокрема довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, інформацію Державної прикордонної служби про факт перетинання державного кордону України, інформацію щодо тимчасової реєстрації внутрішньо переміщених осіб по Берестівській ОТГ, довідку виконкому Берестівської сільської ради № 1044 від 20 квітня 2016 року, довідку виконкому Осипенківської сільської ради № 1226 від 18 квітня 2016 року, інформацію про абонентів стільникового зв`язку, відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 0.64-16054/0/15-17 від 18 травня 2017 року.
Так, з інформації щодо тимчасової реєстрації внутрішньо переміщених осіб по Берестівській ОТГ, довідки виконкому Берестівської сільської ради № 1044 від 20 квітня 2016 року та довідки виконкому Осипенківської сільської ради № 1226 від 18 квітня 2016 року вбачається, що вказані в обвинувальному акті особи фактично не проживали за адресами, вказаними ними в заявах про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (т. 3, а.с. 135-137).
З інформації про абонентів стільникового зв`язку вбачається, що номери телефонів мобільних операторів, які були зазначені вказаними в обвинувальному акті особами в заявах, на момент звернення до управління соціального захисту населення Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області для постановки на облік внутрішньо переміщеної особи, перебували на території непідконтрольної частини України (т. 2, а.с. 7-8, 15-16, 22, 28-30, 38-41, 49-51, 58, 65, 74-80, 87-88, 95, 102-105, 111, 119-120, 131, 137-138, 144-147, 156, 178-179, 197-199, 229-230, 237).
Вказану інформацію про абонентів стільникового зв`язку суд першої інстанції як доказ винуватості ОСОБА_7 не взяв, мотивувавши це тим, що мобільний телефон сам по собі не є ідентифікаційним засобом особи, який би беззаперечно свідчив про перебування такої особи у конкретному місці, оскільки вказаний телефон та чи інша особа може при собі і не мати.

Суд першої інстанції належним чином вищевказані докази та інші докази сторони обвинувачення не оцінив, жодний з них не визнав неналежним або недопустимим доказом, не оцінив сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, і прийшов до висновку, що кожний з цих доказів у зв`язку зі своєю неповнотою не доводить того, що вказаних в обвинувальному акті осіб не було в місті Бердянськ, проте колегія суддів вважає, що саме сукупність цих непрямих доказів при належні їх оцінці може свідчити на користь доводів сторони обвинувачення.

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 не є службовою особою, оскільки сама обвинувачена не заперечувала факт складання довідок і передачі їх на підпис керівнику, вказані довідки породжують певні юридичні наслідки, а тому якби ОСОБА_7 не була службовою особою, вона не мала б можливості оформити вказані довідки та передати їх на підпис керівництву.

Вказані порушення відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними, тобто такими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зазначені порушення є підставами для скасування судового рішення і оскільки в апеляційній скарзі прокурор не просить повторно дослідити докази сторони обвинувачення, вони не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду в межах ст. 404 КПК України, що є підставою призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, всебічно з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, ретельно перевірити усі докази кримінального провадження, з належною їх мотивацією, в тому числі, взяти до уваги інші доводи, які зазначалися в апеляційній скарзі, та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення у відповідності до приписів, передбачених ст. 370, 374 КПК України.

Відповідно до ст. 415 КПК України, при скасуванні ухвали суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції призначає новий судовий розгляд, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Вирішуючи у відповідності до ч. 1 ст. 197, ст. 331, п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК України питання щодо запобіжного заходу, колегія суддів виходить із наступного.

Оскільки у кримінальному провадженні обвинуваченій запобіжний захід не обирався і на даний час відсутні підстави для його обрання, колегія суддів вважає за потрібне запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирати.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 411, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдана за недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення, скасувати.

Призначити новий розгляд провадження в тому ж суді в іншому складі суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4