УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2018 року

м. Київ
справа 159/3815/17
провадження № 51-8822ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 27 червня 2018 року в межах кримінального провадження № 0001514 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ковель Волинської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року за сукупністю злочинів передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 289 КК до остаточного покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки 6 місяців без позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК.
Суть питання
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, яке є його власністю.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком (Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 вересня 2017 року) і остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць без конфіскації майна, яке є його власністю.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 26 червня 2017 року приблизно о 06:20, за попередньою змовою з ОСОБА_5 , біля будинку АДРЕСА_2 , повторно, незаконно заволодів, належним ОСОБА_6 , автомобілем марки Москвич М-412 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), завдавши тим самим потерпілому майнової шкоди на суму 8950 грн.
Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 27 червня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 змінив. Призначив ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 289 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 2 роки без конфіскації майна, яке є його власністю.
Крім того, апеляційний суд постановив попередній вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 вересня 2017 року щодо ОСОБА_4 виконувати самостійно та виключив з мотивувальної і резолютивної частин вироку посилання суду на призначення ОСОБА_4 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК.
В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції, дійшов безпідставного висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК. На думку прокурора, враховані апеляційним судом обставини (визнання засудженим вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, молодий вік) характеризують ставлення особи до вчиненого злочину і не впливають на особливості конкретного злочину і обставини його вчинення (форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, характеру і ступнею тяжкості наслідків), тобто жодним чином не знижують ступінь їх тяжкості. Крім того прокурор зазначає, що вищевказані обставини були вже враховані судом першої інстанції при призначені засудженому мінімального покарання передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 289 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судового рішення у цій частині не оскаржується.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Згідно ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 в апеляційному порядку, дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 289 КК.
Обґрунтовуючи своє рішення апеляційний суд врахував тяжкість вчиненого засудженим злочину, його особу, обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, молодий вік та відсутність обставин, що його обтяжують.
Крім того, апеляційним судом було встановлено, що місцевим судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність в частині порушення правил призначення покарання за сукупністю вироків, передбачених ст. 71 КК.
Так, апеляційний суд встановив, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК, ОСОБА_4 вчинив 26 червня 2017 року, тобто до постановлення попереднього вироку Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 вересня 2017 року, яким ОСОБА_4 засуджено за сукупністю злочинів передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 286 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та звільнено від його відбування на підставі ст. 75 КК з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.
З врахуванням встановлених апеляційним судом обставин, цей суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виключення з вироку місцевого суду посилання на призначення ОСОБА_4 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК.
З огляду на викладене апеляційний суд не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про можливість призначення засудженому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 289 КК. Своє рішення апеляційний суд належним чином мотивував.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Верховний Суд вважає, що висновок апеляційного суду в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості, або призначеним через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Таким чином Верховний Суд дійшов висновку, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цього суду з питання призначення ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного останньому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 27 червня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3