АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0007557 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 24.09.1999 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 140, ч. 1 ст. 229-6, ст. 42 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі;
- 13.03.2000 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 81, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 21.12.2006 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком 2 роки;
- 07.09.2007 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186, ст.ст. 69, 71 КК України на 4 роки позбавлення волі;
- 09.02.2009 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ст.ст. 391, 71 КК України на 3 роки позбавлення волі;
- 09.04.2013 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільненого 25 лютого 2016 року по відбуттю строку покарання,
_________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/752/2018 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_1
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Також задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 та постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 на відшкодування матеріальної шкоди 6 000 грн.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 , 31.05.2017 року приблизно о 13 год. 40 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , неподалік від себе помітив ОСОБА_9 , на шиї якої знаходились золоті вироби, а саме: ланцюжок та хрестик, та в цей час у нього виник злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, будучи раніше судимим за вчинення злочину проти власності, ОСОБА_7 наблизився ззаду до ОСОБА_9 та схопив на шиї ОСОБА_9 золотий ланцюжок, вагою 6 г, вартістю 5 000 грн., на якому висів золотий хрестик, вагою 7 г, вартістю 6000 грн., після чого, шляхом ривка, відкрито викрав вказані речі. Продовжуючи свої злочинні дії та усвідомлюючи протиправність своїх дій, ОСОБА_7 , не приховуючи свого наміру на відкрите викрадення чужого майна та ігноруючи волю потерпілої, покинув місце вчинення злочину, побігши по вул. Челябінській в м. Києві, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд. Своїми злочинними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 11 000 грн.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи призначене покарання ОСОБА_7 таким, що не відповідає особі обвинуваченого та занадто суворим, просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням норм ст. 75 КК України.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що судом першої інстанції не було наведено мотивації рішення в частині того, що до ОСОБА_7 не може бути застосовано положення ст. 75 КК України, а саме - звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому судом першої інстанції не надано належної оцінки поведінці ОСОБА_7 , який всіляко сприяв розкриттю даного правопорушення.
Крім того, судом фактично проігноровано наявні чисельні тяжкі хвороби у ОСОБА_7 , а саме, що він має захворювання на ВІЛ інфекцію ІV кл. ст., ОІТБ легень (2002) хронічний вірусний гепатит С.

Тому, на думку захисту, судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не було дотримано вимог ст. 65 КК України.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Міра покарання призначена ОСОБА_7 з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України.
Так, відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Як вважає колегія суддів, цих вимог закону, при здійсненні судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції дотримався.

Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким злочином, а також дані про особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не одружений, не працює, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, але з 11.07.1999 року перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з діагнозом: розлад психіки та поведінки внаслідок вживання наркотичних та інших психоактивних речовин, синдром залежності, має ряд тяжких захворювань, щире каяття ОСОБА_7 , як обставину, що пом`якшує його покарання, а рецидив злочинів, як обставину, що його обтяжує.
З урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства.

Призначене ОСОБА_7 покарання, визначене у мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі, і в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, а тому з доводами апелянта про суворість призначеного вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 покарання колегія суддів погодитись не може.

При цьому, всупереч тверджень апелянта, рішення суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, є вмотивованим, і ті обставини, на які посилається захисник, як на підстави до її застосування, а саме - наявність в обвинуваченого тяжких хвороб, не лише були враховані судом при призначені йому покарання, але й вони не є тими обставинами, які в даному випадку істотно знижували б ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину та давали б підстави для висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства чи пом`якшення призначеного йому судом покарання, зважаючи на те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, в т.ч. і за корисливі злочини, та на момент вчинення злочину і постановлення вироку ОСОБА_7 суспільно-корисною працею не займався, а отже вчинив цей злочин з метою власного збагачення; що раніше до ОСОБА_7 вже застосувалось звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке свого позитивного результату не мало, та він засуджувався за вчинення злочинів і під час іспитового строку, а також зважаючи і на тяжкість вчиненого ним злочину та його конкретні обставини - вчинення злочину відносно жінки.
З вищевикладених мотивів колегія суддів не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України і з урахуванням його активного сприяння розкриттю злочину, як про те вказує апелянт, навіть за умови підтвердження цієї обставини матеріалами кримінального провадження.

Інших доводів на обґрунтування необхідності звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому судом покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК України, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з дня отримання її копії.

Судді:

____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3