№755/5254/17
1-кп/755/780/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 грудня 2017 року Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
провівши в приміщені суду в м. Києві у режимі відеоконференції відкрите підготовче судове засідання на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001770 від 10 лютого 2017 року, відносно:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Фетірки, Волочинського району Хмельницької області, українця, громадянина України, неодруженого, з вищою освітою, непрацюючого, ніде не зареєстрованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Хмельницького обласного суду від 20 вересня 1991 року за ст. 93 п. «Е», ст.ст.100, 42 КК України до 12 років позбавлення волі;
2) вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 22 липня 1994 року за ч. 2 ст. 183-3, ст. 43 КК України до 2 років позбавлення волі; звільненого 23 травня 2005 року з Кременчуцької ВК Полтавської області №69 по відбуттю строку покарання;
3) вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2007 року за ч. 1 ст. 186 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі; звільненого 03 липня 2007 року з Бучанської ВК Київської області №85 на підставі ст.3-А Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року;
4) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2009 року за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України до 5 років позбавлення волі; звільненого 10 квітня 2012 з Березанської ВК Київської області умовно-достроково, з невідбутою частиною покарання 1 рік 6 місяців 29 днів;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,
в с т а н о в и л а:
06 квітня 2017 року до Дніпровського районного суду м. Києва з Київської місцевої прокуратури №4 надійшло кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07.04.2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001770 від 10 лютого 2017 року повернуто прокурору.
Відповідно ухвали Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 квітня 2017 року, якою повернуто прокурору Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001770 щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, скасовано та призначено новий розгляд обвинувального акту в суді першої інстанції.
20.07.2017 року згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України було передано судді ОСОБА_1 .
Під час підготовчого судового засідання прокурор вважав за можливе призначення справи до судового розгляду, оскільки під час досудового розслідування були дотримані вимоги кримінального процесуального закону та обвинувальний акт складено з дотриманням вимог ст.291 КПК України, крім того посилався на відсутність підстав для закриття кримінального провадження чи повернення обвинувального акту. Також просив продовжити обвинуваченому дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки існують ризики відповідно до ст.. 177 КПК України.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 вважає, що обвинувальний акт в такій редакції не може бути призначений до судового розгляду, оскільки не відповідає вимогам 291 КПК України. Також заперечував щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики необґрунтовані, обвинувачений має постійне місце проживання та не має на меті переховуватися від суду.
Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав свого захисника.
Заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт з додатками підлягає поверненню прокурору з наступних підстав.
Згідно з п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст.110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу.
Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, тощо.
Обвинувачення повинно бути конкретним, без будь-яких суперечностей та зрозумілим, з метою уникнення порушення права обвинуваченого на захист і це чітко визначено національним законодавством в тому числі і рішенням Європейського суду з прав людини, на які правомірно послався суд першої інстанції, повертаючи обвинувальний акт прокурору.
Всупереч викладеному, в обвинувальному акті щодо ОСОБА_5 , при викладенні фактичних обставин кримінального провадження, йдеться не лише про обставини вчинення кримінального правопорушення останнім, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а фактично, викладаються дії ОСОБА_7 , як особи матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.
Крім того, в обвинувальному акті вказано, що «діючи за раптово виниклою мовчазною домовленістю із ОСОБА_5 , яка проявилась у тому, що останній жестом вказав на потерпілого, чим дав зрозуміти про намір направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 наніс потерпілому удар кулаком в область голови, від якого останній упав на землю, після чого схопив його за руки та став утримувати, чим застосував насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.
ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його злочинні дії є помітними для сторонніх осіб, користуючись тим, що ОСОБА_7 утримував за руки потерпілого ОСОБА_8 відкрито викрав належні йому речі».
Такий виклад фактичних обставин суперечить вимогам КПК України щодо прав сторін кримінального провадження, так як у даному випадку ОСОБА_7 не є стороною даного кримінального провадження, його статус взагалі, виходячи зі змісту обвинувального акта та додатків до нього, не визначений, і суд не вправі давати будь яку юридичну оцінку його діям. Зазвичай, у даному випадку прокурор мав би посилатися лише на особу, матеріали справи щодо якої виділені в окреме провадження, але при цьому в реєстрі матеріалів досудового розслідування повинні бути відображені дані про відповідне процесуальне рішення, з зазначенням його реквізитів, відповідно до вимог ст. 109 КПК України. Проте в реєстрі така інформація відсутня, більш того, зазначено, що обидва підозрювані повідомлені про підозру 10.02.2017 року.
Крім того, у підготовчому судовому засіданні встановлено, що у порушення вимог ст.. 217 КПК України обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України так само - 06 квітня 2017 року надійшов до Дніпровського районного суду м. Києва з Київської місцевої прокуратури №4 та відповідно до ст.. 35 КПК України призначений до розгляду в іншому складі суду.
Крім того, при формулюванні в обвинувальному акті обвинувачення ОСОБА_5 прокурором не викладені, у відповідності до змісту об`єктивної сторони ч.2 ст. 186 КК України, конкретні дії, які той вчинював за попередньою змовою групою осіб, а отже таке обвинувачення суд не може вважати конкретним. А також не надано оцінки, тому, що ОСОБА_5 вже був судимий за ст. 186 ч.2 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнився 10.04.2012 року умовно-достроково.
Суд враховує ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року, згідно якої колегія суддів переконана, що зазначення в обвинувальному акті даних про особу, у співучасті з якою ОСОБА_5 інкримінується вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не є істотним порушенням вимог КПК України, яке б перешкоджало призначенню обвинувального акта до судового розгляду, оскільки суд має здійснити розгляд у відповідності до положень ст. 337 КПК України лише стосовно особи, якій висунете обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, але при цьому не позбавлений можливості, отримавши від прокурора відповідні дані, вказати у судовому рішенні замість прізвища ОСОБА_7 формулювання, яке буде відповідати його процесуальному статусу на той час.
Також на думку колегії суддів не є обґрунтованими посилання суду на порушення прокурором вимог ст. 217 КПК України при одночасному направленні на розгляд до суду, але окремо, і обвинувального акта щодо ОСОБА_7 , так як в цьому випадку суд може діяти в порядку, встановленому ч. 1 ст.334 КПК України
Суд, враховуючи переконання колегії суддів Апеляційного суду міста Києва та виконуючи вказівку щодо можливості об`єднання кримінальних проваджень щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , згідно ч. 1 ст. 334 КПК України приходить до наступного.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002769 від 28.02.2017 року по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України повернено прокурору з тих самих підстав, для усунення недоліків та виконання вимог Кримінального процесуального кодексу України.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 липня 2017 року апеляційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року залишено без задоволення, а ухвалу без змін.
04.08.2017 року кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 направлено до Київської місцевої прокуратури №4, і на час розгляду даного кримінального провадження, до Дніпровського районного суду міста Києва після усунення недоліків не поверталось.
У відповідності до ст. ст.334 КПК України матеріали кримінального провадження можуть об`єднуватись в одне провадження або виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими статтею 217 цього Кодексу. У разі якщо на розгляд місцевого суду надійшли матеріали кримінального провадження щодо особи, стосовно якої цим судом вже здійснюється судове провадження, воно передається складу суду, що його здійснює, для вирішення питання про їх об`єднання.

Підстави об`єднання матеріалів досудового розслідування або кримінальних проваджень, передбачених ст.217 КПК України, не передбачають їх розширеного тлумачення. З аналізу вказаних норм вбачається, що законодавець передбачив можливість, а не обов`язок прийняття судом рішення про об`єднання матеріалів кількох досудових розслідувань або кримінальних проваджень в одне, в разі виявлення вказаних у законі підстав для цього, проте в даному випадку спільний розгляд вищевказаних кримінальних проваджень на даному етапі не є можливим, оскільки ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002769 від 28 лютого 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 України та додані до нього документи, повернуті прокурору Київської місцевої прокуратури №4.
Враховуючи те, що матеріали кримінального провадження, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002769 від 28 лютого 2017 року вже не перебувають в даному суді, відсутні підстави для їх об`єднання.
Одночасно слід зазначити, що пред`явлене особі обвинувачення має бути чітким, містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення. Дані положення випливають і з п. (а) ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Таким чином виявлені недоліки унеможливлюють призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта.
При вирішення клопотання прокурора щодо продовження строку обвинуваченому ОСОБА_5 , судом враховується той факт, що згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
У відповідності до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.
При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при визначенні запобіжного заходу (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються.
Згідно зі ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якого підозрюється особа.
Статтею 29 Конституції України передбачено, що «кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність» і що «ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Вказані гарантії права на свободу та особисту недоторканність, які передбачені ст. 29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 р. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
Відповідно до п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення з-під варти. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.
Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.
Суд враховує, що сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.
Натомість, таке грубе нехтування прокурором ОСОБА_6 процесуального законодавства, позбавляє суд можливості призначити вказане кримінальне провадження до судового розгляду, як і отримати відповідні дані до ОСОБА_7 .
За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальше утримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою не викликано необхідністю і міра запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання забезпечить його належну процесуальну поведінку. Застосовуючи такий запобіжний захід, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України щодо можливості обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню, зі ступеню тяжкості інкримінованого йому злочину та вищенаведених судом даних про особу обвинуваченого.
Таким чином, враховуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, а також загальну спрямованість реформи кримінального судочинства на гуманізацію та підвищення гарантій захисту прав особи, суд вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 з тримання під вартою на особисте зобов`язання є доцільною та виправданою.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 КПК України, у разі застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання обвинувачений, який був затриманий, звільняється з-під варти негайно.
Суд також вважає за доцільне покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.
На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 183, 291, 314, 369 КПК України, суд,
у х в а л и л и в:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001770 від 10 лютого 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та додані до нього документи, повернути прокурору Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 для виконання вимог зазначених в мотивувальній частині ухвали.
Змінити запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України з тримання під вартою на особисте зобов`язання та покласти на нього такі обов`язки:

1) прибувати до слідчого, прокурора або суду за першою вимогою;

2) не відлучатися з міста Києва без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження;

3) повідомляти слідчого, прокурора або суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання;

Звільнити підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти в залі суду.
Термін дії обов`язків накладених судом визначити до 12 лютого 2018 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з моменту її проголошення через Дніпровський районний суд м. Києва.
Повний текст ухвали буде оголошено 14 грудня 2017 року о 15 год. 00 хв.
Суддя: ОСОБА_1