Ухвала
іменем україни

31 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000128 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вироки Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року та Апеляційного суду Одеської області від 9 серпня 2016 року,

за участю:
засудженого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а:
вироком Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
с. Дібрівне Городнянського району Чернігівської
області, громадянина України, мешканця
АДРЕСА_1 , раніше судимого
вироками:
- Городнянського районного суду Чернігівської області від 19 серпня 1998 року за частиною 3 статті 140 КК України в редакції 1960 року на три роки позбавлення волі. На підставі статті 45 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на два роки;

- Городнянського районного суду Чернігівської області від 18 березня 1999 року за частиною 2 статті 140, 43 КК України в редакції 1960 року на три роки і шість місяців позбавлення волі;

- Іллічівського районного суду м. Одеси від 29 січня 2003 року за частиною 3 статті 185 КК України на три роки позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на два роки;

- Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 липня 2003 року за частиною 2 статті 185, 71 КК України на три роки і шість місяців позбавлення волі;

- Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2007 року за частиною 1 статті 309 КК України на два роки позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на один рік і шість місяців;

- Малиновського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2011 року за частиною 2 статті 185, частиною 2 статті 309, 70 КК України на два роки один місяць і 17 днів позбавлення волі;

- Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 листопада 2013 року за частиною 2 статті 185 КК України на чотири роки позбавлення волі;

- Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року за статтею 15, частиною 2 статті 185; частиною 2 статті 185, 70 КК України на п`ять років позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на три роки,

засуджено за частиною 1 статті 15, частиною 2 статті 185 КК України на 2 роки позбавлення волі.
На підставі статті 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Запобіжний захід обрано у виді тримання під вартою та взято під варту в залі суду.
Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 14 січня 2016 року о 05 годині 00 хвилин, перебуваючи у дворі будинку №41 по вул. Ільфа і Петрова в м. Одесі, з метою викрадення чужого майна, розбив скло передньої правої двері автомобілю «Hyundai H-1», д.н.з. НОМЕР_1 , після чого намагався викрасти автомагнітолу «Pioneer» вартістю 5000 грн, але не довів злочин до кінця з незалежних від нього причин, оскільки спрацювала сигналізація автомобілю і він був змушений втекти з місця вчинення злочину.

Перевіряючи вказаний вирок суду першої інстанції, 9 серпня 2016 року суд апеляційної інстанції ухвалив новий вирок, яким вирок Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 скасовано. ОСОБА_9 вважається засудженим за частиною 1 статті 15, частиною 2 статті 185 КК України на 2 роки позбавлення волі. На підставі частини 4 статті 71 КК України вважається частково приєднаною до призначеного покарання невідбуту частину покарання за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року, яким ОСОБА_9 був засуджений за статтею 15, частиною 2 статті 185 КК України; частиною 2 статті 185 КК України на 5 років позбавлення волі, та ОСОБА_9 остаточно вважається засудженим на 5 років 1 місяць позбавлення волі. Строк відбування покарання ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з 24 лютого 2016 року. Ухвалено зарахувати строк відбування покарання ОСОБА_10 строк попереднього ув`язнення з 24 лютого 2016 року (день взяття під варту) по 9 серпня 2016 року (дата набрання вироком законної сили) із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він не погоджується з вироками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає їх такими, що підлягають скасуванню, та призначенню нового розгляду у суді першої інстанції. Зокрема, засуджений вважає неправильно кваліфікованими його дії, вказує на незабезпечення його захисником під час провадження та позбавлення права на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження для написання касаційної скарги.

У доповненнях до касаційної скарги засуджений вказує на те, що прокурор ОСОБА_11 не входив до групи прокурорів, які здійснювали повноваження прокурорів. Крім того, наполягає на дослідженні документів у кримінальному провадженні, виклику свідків, тощо, а також фальсифікацію доказів.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи засудженого та захисника, котрі підтримали касаційну скаргу, прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як убачається з касаційної скарги та доповнень, засудженим не заперечується та оспорюється подія вчинення кримінального провадження, обставини, за якими воно було вчинене, пояснення щодо чого також дублювалися в касаційній скарзі, порядок дослідження доказів відповідно до статті 349 КПК України, а також міру призначеного покарання та правила його призначення.

Натомість, посилання засудженого на перекваліфікацію його дій на частину 4 ч.15, ч.2 ст.185 КК України є не обґрунтованими, оскільки закон України про кримінальну відповідальність містить лише три частини визначення незакінченого злочину. Разом з цим, засудженим у касаційні скарзі наводяться обставини не закінчення кримінального правопорушення до кінця, що здобуло відповідну кваліфікацію його дій органом досудового розслідування та судами.

У зв`язку з цим, колегія судів виходить з встановлених судами обставин вчинення кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ними.

Водночас, вказівки засудженого на порушення його права на захист, недотриманні вимог кримінального процесуального закону під час участі прокурора в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, тощо, колегія суддів вважає неспроможними.

Зокрема, з матеріалів кримінального провадження слідує, що засудженому неодноразово роз`яснювалися його права під час досудового розслідування та під час судового провадження. Відповідна пам`ятка з його підписом наявна в матеріалах кримінального провадження, яка датована 17 лютого 2016 року. А в реєстрі до обвинувального акту наведені відомості про роз`яснення підозрюваному права на захист від 28 січня 2016 року. 29 січня 2016 року ОСОБА_10 під підпис вручено копію реєстру матеріалів досудового розслідування та цього ж дня йому надано доступ до матеріалів досудового розслідування.

В той же час, вже в суді апеляційної інстанції засуджений скористався правом на захист, про що заявив клопотання 20 липня 2016 року та, відповідно, воно було задоволено та забезпечено захисником з центру безоплатної правової допомоги. Тоді як, будь-яких заяв і клопотань щодо некомпетентного захисту адвокатом права засудженого не заявлялося в суді, що слідує із технічного запису перебігу судового засідання.

Вказане узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону, за якими передбачається обов`язковість участі захисника у чітко визначених випадках, визначених статтею 52 КПК України. Тобто, засуджений забезпечується захисником в загальному порядку, що було дотримано.

Не заслуговують на увагу і доводи засудженого щодо недотримання вимог закону під час залучення прокурора в суді апеляційної інстанції. Адже, апеляційному розгляду підлягала скарга заступника прокурора Одеської області, прокурор якої і залучався у відповідності до абзацу 3 частини 4 статті 36 КПК України, що передбачає участь службових осіб органів прокуратури вищого рівня у судовому провадженні з перегляду судових рішень в апеляційному порядку.

Водночас, посилання засудженого на незабезпечення засудженого можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження для написання касаційної інстанції не є підставами вважати вироки судів першої та апеляційної інстанцій незаконними і необґрунтованими, як і для закриття кримінального провадження, адже відноситься до стадії подачі касаційної скарги та підготовчих дій до її розгляду. Разом з цим, засуджений в повному об`ємі забезпечений правом ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в суді касаційної інстанції, про що ним надано розписки з його підписом.

Що стосується тверджень засудженого про фальсифікацію доказів у кримінальному провадженні, дослідження документів у ньому та виклику свідків, то колегія суддів визнає їх неспроможними з огляду на надані суду касаційної інстанції повноваження відповідно частини 1 статті 433 КПК України, де визначено, що суд касаційної інстанції не вправі досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Більше того, за визначеним обсягом доказів, що підлягали дослідженню, в суді першої інстанції за погодженням з всіма учасниками судового провадження у відповідності до статті 349 КПК України визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та роз`яснено наслідки щодо таких обставин, як то позбавлення права оскаржити їх.

При тому, що застосування вказаного порядку засудженим не оспорюється, а тому колегія суддів виходить виключно з встановлених судом першої інстанції обставин.

Враховуючи викладене, у колегії суддів не має підстав стверджувати про незаконність і необґрунтованість вироків судів першої і апеляційної інстанцій.

Відтак, касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вироки Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року та Апеляційного суду Одеської області від 9 серпня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без зміни, а його касаційну скаргу без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3