АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/127/18 Справа № 206/3109/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 002034, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2017 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Синельникове Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 25 червня 1991 року Синельниківським міським судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 140 КК УССР (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- 30 березня 1995 року Синельниківським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 141 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, з іспитовим строком 3 роки;

- 22 грудня 2000 року Синельниківським міським судом Дніпропетровської області за ст. 17, ч. 2 ст. 81 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з конфіскацією майна;

- 22 жовтня 2001 року Синельниківським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 71 КК України, частково приєднано не відбутий строк 6 місяців позбавлення волі за вироком суду м. Синельникове від 22.12.2000 року. Строк відбування покарання встановлено 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

- 23 листопада 2006 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 309, ст.ст. 75, 76 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- 12 березня 2008 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185, ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. Звільнений від відбуття покарання 11 січня 2010 року у зв`язку із закінченням строку відбуття покарання;

- 06 квітня 2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 263, ст. 75 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців. Звільнений від відбуття покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

- 14 лютого 2013 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

- 16 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді двох років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання за даним вироком частково приєднано не відбуте покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2014 року, і остаточно призначено до відбування покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі.

Крім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та визначено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово засудженим, маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і знову повторно вчинив аналогічний злочин проти власності, в період іспитового строку за попереднім вироком, за наступних обставин.

В ніч з 24 грудня 2015 року на 25 грудня 2015 року, близько 03:00 годин (більш точний час слідством встановити не представилось можливим), ОСОБА_7 зустрівся з особою, стосовно якої кримінальне провадження закрито у зв`язку зі смертю, та особою, стосовно якої матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Немирівська, 27. Під час перебування за вказаною адресою, в ході спільної розмови у них раптово виник єдиний злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, а саме дросель-трансформатору типу ДТ-0,2-500, який знаходиться на ст. Нижньодніпровськ-Вузол Самарського району, що належить ПАТ «Українська залізниця» ДП «Придніпровська залізниця» в особі Дистанції сигналізації та зв`язку Нижньодніпровськ-Вузол. Після чого ОСОБА_7 , особа, стосовно якої кримінальне провадження закрито у зв`язку зі смертю, та особа, стосовно якої матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком, домовившись спільно вчинити крадіжку вказаного дросель-трансформатору, вступили у злочинну змову, направлену на вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Реалізуючи свій злочинний намір, 25 грудня 2015 року, близько 03:20 години, ОСОБА_7 , особа, стосовно якої матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком, та особа, стосовно якої кримінальне провадження закрито, у зв`язку зі смертю, взявши із собою необхідні інструменти та велику спортивну сумку, на автомобілі таксі прибули до залізничного переїзду, звідки пішки прийшли до стрілки № 307 ділянки № 305 «СП» вантажного парку «Г» станції Нижньодніпровськ-Вузол Самарського району м. Дніпропетровська, де знаходився дросель-трансформатор типу ДТ-0,2-500. Діючи умисно, за попередньою змовою, переслідуючи при цьому корисливий мотив, переконавшись, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, а отже усвідомлюючи таємний характер своїх умисних посягань, ОСОБА_7 , особа, стосовно якої матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком, та особа, стосовно якої кримінальне провадження закрито у зв`язку зі смертю, шляхом вільного доступу, за допомогою інструментів від`єднали дросель-трансформатор типу ДТ-0,2-500 від дросельних перемичок та кабельної стійки та поклали у заздалегідь підготовану спортивну сумку, тим самим отримавши реальну можливість розпорядитися чи користуватися викраденим майном, належним Дистанції сигналізації та зв`язку Нижньодніпровськ-Вузол РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Привласнивши викрадений дросель-трансформатор, ОСОБА_7 , особа, стосовно якої матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком, та особа, стосовно якої кримінальне провадження закрито у зв`язку зі смертю, з місця скоєння злочину зникли, розпорядившись ним на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 , завдав матеріального збитку Дистанції сигналізації та зв`язку РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на загальну суму 10 357 грн. 63 коп. без урахування ПДВ.

В апеляції обвинувачений просить вирок суду скасувати та направити справу на новий судовий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги, ОСОБА_7 посилається на неналежне дослідження доказів судом першої інстанції. Обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції не допитав свідка ОСОБА_9 , на показаннях якого ґрунтується висновок про його винуватість та не усунув протиріччя між їх показаннями. Крім того, не була призначена та проведена додаткова судово-товарознавча експертиза. Поряд з цим, на думку обвинуваченого, призначаючи йому покарання, суд першої інстанції не врахував пом`якшуючі покарання обставини хворобу на туберкульоз, наявність в нього на утриманні дитини, яка нещодавно отримала тяжку травму.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляції обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляція обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Так, винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду показаннями: обвинуваченого ОСОБА_7 , який не заперечував, що разом з ОСОБА_10 допоміг ОСОБА_11 завантажити дросель-трансформатор у таксі, а також вказав, що був присутній, коли останній здавав мідь на металобрухт та отримав кошти; свідка ОСОБА_12 , що перебувала у таксі разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , коли останні їхали на залізничну станцію, яка чула розмову обвинуваченого та вказала на те, що останні планували крадіжку; свідка ОСОБА_13 старшого електромеханіка дільниці № 307 ділянки № 305 «СП» вантажного парку «Г» станції Нижньодніпровськ-Вузол Самарського району м. Дніпропетровська, який був присутній під час огляду місця злочину, вказав на наявність масла, яке злили при крадіжці як зайве навантаження та пояснив, що одна людина вказані дії вчинити не зможе; свідка ОСОБА_14 , який чув як ОСОБА_7 просили допомогти при перевезенні вантажу.

Крім того, винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 в скоєнні кримінального правопорушення підтверджується й дослідженими в судовому засідання письмовими доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, а саме: протоколом огляду від 16.03.2016 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого ОСОБА_10 , знаходячись на території домоволодіння по АДРЕСА_3 , добровільно видав пакет з надписом «Varus», в якому знаходяться 11 шт. металевих пластин та 4 шт. паперових пластин (т. 1 а.п. 43-47); висновком експерта від № 6/34-592 від 04.04.2016 року, відповідно до якого ринкова вартість дросель-трансформатору типу ДТ-0,2-500, з урахуванням зносу 50 % на момент вчинення злочину, а саме станом на 25.12.2015 року, могла складати 10357,63 грн. (т. 1 а.п. 79-81); протоколом проведення слідчого експерименту від 30.03.2016 року з фототаблицею, за участю померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 свідка ОСОБА_15 , який вказав, що ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 дійсно перевозили в його автівці вантаж (т. 1 а.п. 94-100); протоколом проведення слідчого експерименту від 25.05.2016 року за участю ОСОБА_11 , який розказав та показав про обставини вчиненої ним разом із ОСОБА_10 та ОСОБА_7 крадіжки дизель-трансформатору. При цьому із відео слідчого експерименту вбачається, що ні ОСОБА_11 , ні поняті не змогли підняти трансформатор поодинці (т. 1 а.п. 242-247).

Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочинного діяння, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції оцінив вказані докази у відповідності з вимогами ст. 94 КПК України та дійшов обґрунтованого висновку про їх належність, допустимість та достовірність.

Поряд з цим, надаючи оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_7 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи свою непричетність до вчиненого злочину, ОСОБА_7 вказує на те, що йому не було відомо про злочинні наміри ОСОБА_11 .

Між тим, враховуючи, що обвинувачений не заперечує свою присутність під час вчинення злочину, його позиція не узгоджується з наявними в матеріалах провадження доказами, зокрема показаннями свідка ОСОБА_12 , яка перебувала у таксі разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 та чула про наміри останніх, а також показаннями свідка ОСОБА_13 та протоколом проведення слідчого експерименту від 25.05.2016 року за участю ОСОБА_11 , з яких вбачається, що здійснити крадіжку дизель-трансформатору самостійно неможливо, у зв`язку зі значною вагою останнього. При цьому, колегія суддів виходить також з того, що ОСОБА_7 не вказував на присутність інших осіб, які могли допомогти ОСОБА_11 лише демонтувати дизель-трансформатор.

Крім того, як вбачається з наданих під час судового розгляду показань обвинуваченого ОСОБА_7 , він, як колишній працівник залізниці, розумів, що є предметом посягання. Про намір ОСОБА_7 скоїти саме крадіжку в групі з іншими особами свідчить також обстановка на місці скоєння злочину, час коли це відбувалось та обставини скоєння злочину. Так, судом враховується, що крадіжка скоєна вночі, на місці, куди спеціально треба було прибути, переміщення предмету посягання для його викрадення потребував зусилля декількох осіб, після реалізації викраденого, як металобрухту, обвинувачений ОСОБА_7 також отримав матеріальну вигоду, що він сам не заперечував та всі ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 усвідомлював скоєння ним крадіжки за попередньою змовою групою осіб.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів не сумнівається у правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності вини в діях обвинуваченого ОСОБА_7 та розцінює позицію останнього критично.

При цьому, доводи останнього про те, що під час розгляду кримінального провадження, суд не допитав ОСОБА_11 та не усунув протиріччя між їх показаннями, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки у зв`язку з розшуком ОСОБА_11 , провадження відносно останнього здійснюється окремо та за вказаних обставин під час розгляду справи суд першої інстанції був позбавлений можливості здійснити його допит, що підтверджується відомостями, наданими на запит суду апеляційної інстанції, де також зазначено, що ОСОБА_11 розшукано та на теперішній час провадження відносно останнього перебуває на розгляді у Самарському районному суду м. Дніпропетровська. При цьому, колегія суддів вважає, що виділення матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_11 в окреме провадження з урахуванням наявних у справі доказів в їх сукупності, не може негативно вплинути на повноту судового розгляду та відповідає положенням ст.ст.217,334 КПК України.

Що стосується доводів захисника, наголошених ним під час апеляційного розгляду справи, про неосвіченість обвинуваченого, який через відсутність повноцінної освіти не міг належним чином ознайомитись з матеріалами справи, не розумів зміст процесуальних документів, складених відносно нього, то останні також є безпідставними, оскільки не відповідають матеріалам справи. Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 самостійно ознайомився з матеріалами кримінального провадження, йому роз`яснено прав на захист та він власноручно написав розписку про відмові від захисника (а.юс.75-77 т.2), отримав копію обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, про що також написав розписку (т.3 а.с.20-21), йому в судовому засіданні роз`яснено права, в тому числі і на захист та він отримав пам`ятку про права (а.с.32 т.3), в судовому засіданні першої інстанції про участь захисника а також про надання йому захисника за рахунок державних коштів, він не заявляв. Зазначене він підтвердив і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції та на заперечував факту, що він вміє читати та писати, що дозволяє йому орієнтується в матеріалах кримінального провадження та здійснювати свій захист. Крім того, на вимогу суду, ОСОБА_7 самостійно склав розписки про ознайомлення його з права та обов`язками, явку до суду та інші, що не викликає сумнів в обізнаності останнього та не свідчить про наявність у ОСОБА_16 психічних чи фізичних вад, а також інших підстав, що передбачає обов`язкову участь захисника відповідно до положень ст.52 КПК України. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було порушено права обвинуваченого, в тому числі на захист.

Вирішуючи питання відповідності покарання призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення та даним про його особу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є злочином середньої тяжкості, особу винного, який на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває (т. 1 а.п. 139, 141), за місцем мешкання характеризується задовільно (т. 1 а.п. 143), має на утриманні малолітню дитину. Разом з тим, суд не встановив обставин, що пом`якшують покарання, та визнав в якості такої, що його обтяжує, рецидив злочинів.

Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Призначене обвинуваченому покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

З огляду на викладене, доводи обвинуваченого про те, що при призначенні покарання суд першої інстанції на надав належної оцінки обставинам, що на нього впливають, колегія суддів розцінює як необґрунтовані.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню з викладених в апеляції мотивів не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді: