Апеляційний суд Рівненської області
_________________________________________________копія:____
У Х В А Л А
Іменем України
01 лютого 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000680 (відомості до ЄРДР внесені 07 вересня 2016 року) відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає у АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України;

за участі:
секретаря с /з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого-адвоката ОСОБА_7 ;

за апеляційною скаргою заступника прокурора Рівненської області ОСОБА_8 (далі прокурор) на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року;

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року відносно ОСОБА_4 у частині призначеного судом першої інстанції обвинуваченому покарання, а саме в частині звільнення його від відбування покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Зазначеним вироком ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки з покладенням, згідно п.п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України відповідних обов`язків, а саме - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про стягнення 25000 (двадцяти п`яти тисяч) грн. моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 21500 (двадцять одну тисячу п`ятсот) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Крім того, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 640 (шістсот сорок) грн. судового збору за подання цивільного позову.

В апеляційній скарзі прокурор доводить, що вирок суду першої інстанції є незаконним у зв`язку з істотним порушенням судом вимог закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості, вчиненого ОСОБА_4 злочину та особі обвинуваченого. Зокрема зазначає, що при призначенні ОСОБА_4 покарання суд не врахував, що злочин, вчинений останнім є тяжким злочином проти життя та здоров`я особи, внаслідок якого потерпілий втратив селезінку, тобто життєвоважливий орган. Також зазначає, що обвинувачений ОСОБА_4 відшкодував незначну моральну шкоду потерпілому ОСОБА_9 , яка за своїм розміром є неспівставною з тяжкістю заподіяних тілесних ушкоджень потерпілому, а визнані судом першої інстанції пом`якшуючі ОСОБА_4 покарання обставини та інші характеризуючі особу ОСОБА_4 дані у своїй сукупності не є такими, які надавали суду можливість застосувати до обвинуваченого положення ст.75 КК України при призначенні йому покарання та звільнити від відбування такого покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_7 посилається на законність вироку та просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. В обгрунтування своїх вимог доводить, що суд першої інстанції правомірно надав оцінку конкретним обставинам кримінального провадження, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, зокрема особу обвинуваченого, який раніше не судимий і позитивно характеризується по місцю проживання та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а тому апеляційна скарга прокурора, на його думку є безпідставною та такою, що до задоволення не підлягає.

За вироком суду, 04 вересня 2016 року, близько 21-ї год., ОСОБА_4 , перебуваючи по вул.Шевченка в с.Малий Мидськ, Костопільського р-ну, Рівненської обл., поблизу дитячого садка №105, під час словесного конфлікту з ОСОБА_9 , зі значною силою, умисно наніс останньому один удар ногою в ділянку живота, від якого ОСОБА_9 впав на трав`яне покриття землі, після чого продовжив умисно наносити потерпілому удари ногами по тулубу та обличчю, внаслідок чого ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, зокрема ушкодження селезінки, що призвело до її видалення шляхом оперативного втручання та інші тілесні ушкодження, які у відповідності до висновку експерта №96 від 09 грудня 2016 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння та таких, що спричинили втрату органу у потерпілого.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора ОСОБА_6 , яка повністю підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення вироку суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши додатково подані потерпілим документи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Положеннями кримінального процесуального закону, а саме п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.420 та ч.1 ст.421 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою прокурора на обвинувальний вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок частково та ухвалити новий вирок в окремій його частині, у тому числі й у разі неправильного звільнення судом обвинуваченого від відбування покарання.

Оскільки, фактичні обставини кримінального провадження за фактом умисного спричинення ОСОБА_4 умисних тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 підтверджуються повним визнанням вини обвинуваченого у вчиненні злочину і кваліфікація дій за ч.1 ст.121 КК України прокурором в апеляційній скарзі не оспорюється, а суд першої інстанції, як убачається з оскаржуваного вироку, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, так як обвинувачений повністю визнав свою вину, то у відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, з урахуванням висловлених прокурором вимог, суд апеляційної інстанції перевіряє оскаржуваний вирок лише в частині призначеного обвинуваченому покарання.
З апеляційної скарги прокурора вбачається, що ним оспорюється рішення суду першої інстанції в частині застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, а саме позиція суду в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування покарання у виді реального позбавлення волі з випробуванням і встановленням іспитового строку, оскільки таке рішення, з урахуванням наслідків вчиненого ОСОБА_4 злочину, його ступеня тяжкості та характеру вчинення, на переконання прокурора, не узгоджується зі встановленими судом обставинами кримінального провадження.
Колегія суддів апеляційного суду у ході апеляційного перегляду ухваленого вироку відносно ОСОБА_4 вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора не надають підстави для ухвалення судом апеляційної інстанції нового вироку.
Частиною першою ст.75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання, у тому числі й у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - постанова Пленуму ВСУ №7), зазначено, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване у вироку. При звільненні особи від відбування покарання з випробуванням суди у резолютивній частині вироку мають посилатися на статтю 75 КК України як на підставу прийняття такого рішення.

Судом апеляційної інстанції у ході апеляційного розгляду матеріалів кримінального провадження встановлено, що призначаючи покарання ОСОБА_4 за вчинений злочин і звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції в повній мірі дотримався загальних засад призначення покарання особі за вчинений злочин та, звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням врахував і положення, що містяться в постанові Пленуму ВСУ №7 щодо звільнення особи від відбування призначеного покеарання з іспитовим строком.
Як убачається з вироку суду, із урахуванням усіх обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без реального позбавлення його волі, але в умовах нагляду за ним з боку органів пробації та звільнив обвинуваченого від відбування покарання, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки з покладенням обов`язків, визначених у ч.1 ст.76 цього Кодексу.

Дійшовши такого висновку, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості злочину, вчиненого ОСОБА_4 , який відноситься до категорії тяжких і за вчинення якого законом України про кримінальну відповідальність передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 (п`яти) до 8 (восьми) років, досліджував характеризуючі дані на особу обвинуваченого, який раніше не судимий, по місцю проживання характеризується позитивно, проживає у неповній сім`ї, допомагає матері по господарству, ввічливий до старших та не перебуває на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра і визнав щире каяття як обставину, що пом`якшує ОСОБА_4 покарання.

Судом була врахована і досудова доповідь, складена уповноваженою особою з питань пробації Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, з якої убачається, що ОСОБА_4 , згідно оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, визначено загальний середній рівень ризику небезпеки для суспільства та, в ході проведеної роботи та оцінки ризику, орган пробації дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе без позбавлення або обмеження його волі.

Також у п.3 постанови Пленуму ВСУ №7 зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали тощо).

Колегією суддів у ході перевірки доводів апеляції прокурора було встановлено, що прокурор нових доводів, які не були враховані судом першої інстанції при постановленні вироку, і які були б підставою для призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання без звільнення від його відбування, не навів.

Під час апеляційного провадження стороною захисту неодноразово подавались документи, що свідчать про те, що ОСОБА_4 тривалий час перебуває на лікуванні, внаслідок травмування ключиці, тобто має незадовільний стан здоров`я.

31 січня 2018 року на адресу апеляційного суду від потерпілого ОСОБА_9 надійшла розписка, якою підтверджується факт отримання ним від обвинуваченого грошових коштів у сумі 3000 (три тисячі) грн. в рахунок відшкодування завданої злочином шкоди. Крім того, потерпілий ОСОБА_9 , скориставшись своїм правом, передбаченим п.5 ч.3 ст.56 КПК України в частині щодо призначення покарання обвинуваченому, просить залишити без змін оскаржуваний прокурором вирок.

З матеріалів провадження також слідує, що обвинувачений з дня настання події до дня проголошення вироку судом першої інстанції відшкодовував потерпілому певні суми грошових коштів, а саме: 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 5000 (п`ять тисяч) грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, в тому числі й на лікування.

Як підтверджено матеріалами справи, до обставин, що пом`якшують обвинуваченому покарання, суд врахував тільки щире каяття. Водночас, до обставин, що пом`якшують покарання, колегія суддів додатково відносить те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, його позитивну характеристику з місця проживання, часткове відшкодування завданої злочином шкоди, а також враховується думка потерпілого та дані досудової доповіді, складеної уповноваженою особою з питань пробації, з якої вбачається, що щодо оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення визначено загальний середній рівень ризику небезпеки для суспільства та, в ході проведеної роботи та оцінки ризику орган пробації дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе без позбавлення або обмеження його волі.

А тому, призначене судом першої інстанції ОСОБА_4 покарання у даному кримінальному провадженні у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років зі звільненням від його відбування з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки, на думку колегії суддів, повністю відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України та буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Пунктом першим ч.1 ст.407 КПК України суду апеляційної інстанції надано право залишити вирок суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 25 травня 2015 року щодо ОСОБА_4 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Кримінального Касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3