АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/912/17 Номер провадження 11-кп/786/188/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст. 122 КК України СТ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 січня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000293 за апеляційними скаргами прокурора Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Білики Кобеляцького р-ну Полтавської обл., який проживає АДРЕСА_1 , раніше судимого:

31.08.2015 Кобеляцьким районним судом Полтавської області за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 2 роки,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України до покарання призначеного за даним вироком частково приєднано покарання, призначене 31.08.2015 Кобеляцьким районним судом Полтавської області та остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 4.05.2017 приблизно о 13.00 год, перебуваючи по провулку Виробничому смт. Білики Кобеляцького р-ну Полтавської обл., на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно, наніс декілька ударів руками та ногами в область голови, тулуба і рук ОСОБА_9 , спричинивши середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі прокурор, вказуючи на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч. 1 ст. 122 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного 31.08.2015 Кобеляцьким районним судом Полтавської області та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 3 років 8 місяців позбавлення волі.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував того, що обвинувачений вчинив новий злочин в період іспитового строку щодо особи похилого віку, свою вину не визнав, потерпілому завдані збитки не відшкодував, не компенсував вартість витрат на лікування, суспільно-корисною працею не займається.

В апеляційній скарзі обвинувачений, посилаючись на те, що судом не враховано, що удар він потерпілому наніс один,а не три, як зазначено у висновку експерта, наявність у нього цивільної дружини та двох неповнолітніх дітей, те, що потерпілий сам спровокував його, виражався нецензурною лайкою, його щире каяття у вчиненому, просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, при цьому обвинувачений стверджував, що він наніс один удар в область ребра потерпілого, прокурора, який не підтримав апеляційну скаргу прокурора Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_10 та заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважає, що вирок суду законний у зв`язку з цим його необхідно залишити без змін, потерпілого, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та погодився з апеляційною скаргою прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у злочині, передбаченому ч. 1 ст. 122 КК України, а саме як заподіяння умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, за яким його засуджено, ґрунтується на зібраних у провадженні і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України, зокрема.

Потерпілий ОСОБА_9 у суді першої інстанції стверджував, що 4.05.2017 приблизно о 13.00 год він почув, як невідома особа зайшла на подвір`я сусіда ОСОБА_11 , де нікого не було, намагаючись там вчинити крадіжку. Коли він вийшов на вулицю, до нього підійшов ОСОБА_7 і вдарив його спочатку ногою по ногах, а коли він упав на спину, той почав наносити йому удари ногами по тулубу, в область ребер та печінки, а потім ударив по голові. Він бив правою ногою по лівій нозі, бив ногами по тілу, та попав по руці, спричинивши переломи пальців. Побиття тривало хвилини півтори.
Нанесення тілесних ушкоджень 4.05.2017 в смт. Білики Кобеляцького району ОСОБА_9 підтвердив свідок ОСОБА_12 ..
Такі показання потерпілого та свідка узгоджуються з даними висновку судово-медичної експертизи № 45 від 5.05.2017 відповідно до яких при проведенні судово-медичної експертизи у ОСОБА_9 виявлено такі тілесні ушкодження: закритий перелом дистальної фаланги 3 пальця правої кісті з незначним зміщенням, ЗЧМТ зі струсом головного мозку, забій правої половини грудної клітки, садна в скроневій області зліва з переходом на лобну та виличну ділянку, синців тильної поверхні 3 пальця правої кісті і на тильній поверхні лівої кісті в проміжку між 1 і 2 пальцями. Виявлені при судово-медичній експертизі тілесні ушкодження могли виникнути від дії тупих предметів при обставинах, на які вказує ОСОБА_9 і відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, які спричинили тривалий розлад здоров`я. Перелічені тілесні ушкодження виникли 4.05.2017. ОСОБА_9 було нанесено не менше ніж три удари. Судово-медичних даних, що вказані вище тілесні ушкодження виникли при падінні з висоти власного зросту не мається (а.п.53-54).
З огляду на вказане твердження обвинуваченого у апеляційній скарзі і у суді першої інстанції про те, що він наніс лише один удар потерпілому не відповідає дійсності через те, що спростовується наведеними вище доказами, а такі показання обвинуваченого є його способом захисту для уникнення покарання, будь-яких об`єктивних даних недовіряти висновку експерта та показанням потерпілого у суду немає.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК України.

У разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості; особу обвинуваченого, який раніше судимий, новий злочин вчинив в період іспитового строку за попереднім вироком, обставину, що обтяжує покарання рецидив злочинів, вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Обговорюючи призначене ОСОБА_7 покарання, колегія суддів окрім визнаного судом, враховує всі обставини по провадженню в їх сукупності, особу обвинуваченого, який вину визнав частково, пояснивши, що наніс лише один удар потерпілому, а не три як встановлено судом, що свідчить про відсутність щирого каяття, те, що ОСОБА_7 притягувався до відповідальності за вчинення злочинів, новий злочин вчинив під час іспитового строку, що в цілому характеризує особу обвинуваченого як таку, що веде злочинний спосіб життя та схильна до продовження злочинної діяльності, системний характер його протиправної поведінки, що свідчить про небажання ставати на шлях виправлення та підвищену суспільну небезпеку його особи.

Твердження обвинуваченого про неврахуванням судом наявності у нього цивільної дружини та двох неповнолітніх дітей, є необґрунтованим, оскільки будь-яких даних про наявність цивільної дружини та двох дітей в матеріалах провадження немає та обвинуваченим не надається, натомість надані обвинуваченим копії свідоцтв про народження дітей містять інформацію, що батьком ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_14 , а батьком ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_16 .

Твердження обвинуваченого в суді апеляційної інстанції про те, що з актів обстеження матеріально-побутових умов проживання вбачається, що він є батьком дітей ОСОБА_13 та ОСОБА_15 є не спроможним, так як вказаним документом, батьківство не встановлюється, прізвища дітей зазначено « ОСОБА_17 », а не « ОСОБА_18 » та більше цього вказані акти не підписані жодним із членів комісії і не завірено у передбачений законом порядок.

Доводи прокурора про те, що судом не враховано, що обвинувачений вчинив новий злочин в період іспитового строку за попереднім вироком, щодо особи похилого віку, свою вину у вчиненому не визнав суперечить матеріалам провадження, так як судом вказані обставини враховані, а твердження про невідшкодування завданої потерпілому матеріальної шкоди не доведено, оскільки в обвинувальному акті вказано про відсутність матеріальної шкоди.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Таким чином призначене ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 122 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Що стосується прохання обвинуваченого про застосування до нього ст. 69 КК України, то воно є неспроможним, оскільки згідно зі ст. 69 КК України призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винуватого.

Однак, в даному випадку, з урахуванням особи винуватого, вчинення ним злочину у період іспитового строку та відсутності обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину відсутні, колегія суддів не вбачає законних підстав застосувати ст. 69 КК України.

У апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить врахувати як обставину, що пом`якшує покарання щире каяття у вчиненому злочині.
Щире каяття є тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Даних про таку оцінку ОСОБА_7 своїх дій у матеріалах провадження не має. І навіть навпаки, стверджуючи про щире каяття він свою вину у вчиненому злочині визнає частково, вказує, що наніс потерпілому лише один удар, що спростовується наведеними вище доказами, які є взаємоузгодженими між собою .
Тому колегія суддів не вбачає щирого каяття, на яке посилається обвинувачений.
З огляду на викладене вище безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційних скаргах обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу прокурора Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 серпня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4