Справа №: 398/2312/16-к
провадження №: 1-о/398/6/17
УХВАЛА
Іменем України
"07" грудня 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Олександрії справу за заявою ОСОБА_4 про перегляд вироку Кіровоградського обласного суду від 30 березня 2000 року відносно нього за нововиявленими обставинами,

встановив:
21 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, у якій просив змінити вирок Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року ти звільнити його від відбування покарання у зв`язку із застосуванням судом закону, який не підлягав застосуванню на час винесення вироку та відбуттям ОСОБА_4 максимальної міри покарання.

5 жовтня 2016 року ОСОБА_4 подав до суду заяву про усунення недоліків зазначеної вище заяви, у якій просив визнати поважними причини пропуску ним строку звернення про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами і звільнити його від відбування покарання у зв`язку з існуванням обставин, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які доводять неправильність вироку Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_4 посилаєтья на те, що вироком Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року він засуджений за вчинення 18 січня 1999 року злочину, передбаченого пп.а і г ст.93 КК (у ред.1960 року) та йому призначено покарання довічне позбавлення волі. ОСОБА_4 вважає, що суд при винесенні вироку безпідставно застосував Закон України Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, яким смертну кару було виключено з Кримінального кодексу України і введено новий вид покарання довічне позбавлення волі. Суд на думку засудженого не мав права застосовувати цей закон, оскільки він набув чинності 4 квітня 2000 року, тобто після постановлення вироку. Враховуючи рішення Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року, яким визнане неконституційним Положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, ОСОБА_4 вважає що до 4 квітня 2000 року до нього не могло бути застосоване інше покарання ніж позбавлення волі на певний строк. Таке застосування закону, який не підлягає застосуванню за доводами ОСОБА_4 згідно зі ст.413 КПК є підставою для зміни вироку. Обґрунтовуючи правильність наведеного тлумачення закону, ОСОБА_4 посилається на ухвали Верховного суду України від 11 грудня 2009 року у справі №5-67п09, від 29 січня 2010 року №5-4п10, від 30 квітня 2010 року №5-24п10. Також ОСОБА_4 посилається на те, що прокурор при винесенні вироку щодо нього просив суд застосувати покарання 15 років позбавлення волі, що підтверджується копією протоколу судового засідання, однак суд всупереч зазначеному вище тлумаченню закону застосував довічне ув`язнення. Також ОСОБА_4 вказує, що про зазначені вище обставини, йому не було відомо при касаційному оскарженні вироку Кіровоградського обласного суду.

У судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав свою заяву із зазначених у ній підстав. Також він додатково пояснив, що дізнався про наявність нововиявлених обставини лише 5 жовтня 2016 року після отримання відповіді на свій запит щодо надання йому копій ухвал Верховного суду України в аналогічних справах.

Захисник погодився з позицією обвинуваченого. У своїх поясненнях він пояснив, що нововиявленими обставинами у справі є те, що рішенням Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року визнано неконституційними положення діючого на той час Кримінального кодексу, які передбачали смертну кару як вид покарання, а ОСОБА_4 був засуджений у період, коли норми закону щодо застосування смертної кари як виду покарання втратили чинність і до моменту набрання чинності змін до Кримінального кодексу України, які передбачали введення покарання довічне позбавлення волі. Також захисник послався на позицію прокурора у судовому засіданні Кіровоградського обласного суду під час розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_4 . Прокурор тоді у дебатах просив з урахуванням того, що смертна кара Конституційним судом скасована призначити підсудному покарання у виді 15 років позбавлення волі. Також захисник підтримав клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, додатково мотивуючи це клопотання тим, що ОСОБА_4 , перебуваючи під вартою не мав доступу до Інтернету і мав можливість користуватися лише поштою, про існування зазначених вище нововиявлених обставин, а саме того, що закон про введення нового виду покарання довічного позбавлення волі на момент винесення вироку не набув чинності, дізнався упродовж 2012 - 2015 років, отримуючи від ряду державних органів відповіді на свої запити. Захисник вважає, що зазначені обставини слід вважати нововиявленими на підставі п.5 ч.2 ст.459 КПК України.

Прокурор заперечував проти задоволення заяви у зв`язку з тим, що обставини, на які посилається ОСОБА_4 не є нововиявленими.

Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і дійшов таких висновків.

Суд, враховуючи доводи засудженого ОСОБА_4 і його захисника про те, що ОСОБА_4 не мав можливості подати заяву про перегляд вироку за нововиявленими обставинами у передбачений законом строк у зв`язку з обмеженнями у доступі до інформації, а також враховуючи викладені в ухвалі Апеляційного суду Кіровоградської області від 7 червня 2017 року мотиви направлення справи за заявою ОСОБА_4 на новий судовий розгляд, вважає необхідним поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд вирку Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року за нововиявленими обставинами.

Вироком Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. а, г ст.93 КК, ч.1 ст.142, ч.3 ст.142, ч.2 ст.140, ч.3 ст.140, ч.3 ст.81, ч.4 ст.81, ч.1 ст.229-6 КК України (у ред. 1960 року), і йому призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна. Відповідно до цього вироку, злочин, передбачений п.п. а, г ст.93 КК, за вчинення якого обвинуваченому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі був вчинений 18 січня 1999 року.

Відповідно до ст. 93 КК України (в ред. 1960 р.) за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.

Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" (далі - Закон № 1483-ІІІ), яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Цей закон набрав чинності з моменту його опублікування у визначеному указом Президента від 10 червня 1997 року №503 офіційному друкованому виданні Урядовий кур`єр 04 квітня 2000 року. Також цей закон відповідно до Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» був опублікований у газеті Голос України від 29 березня 2000 року.

У статті 459 КПК України визначено підстави для здійснення кримінального провадження за нововиявленими обставинами. Судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами. Нововиявленими обставинами визнаються: 1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 2) зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 4) визнання Конституційним Судом України неконституційності закону України, іншого акта (їх окремих положень) або надання Конституційним Судом України офіційного тлумачення положень Конституції України, що є відмінним від того, як їх застосував суд при вирішенні справи; 5) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути. Обставини, передбачені пунктами 2 і 3 частини другої цієї статті, повинні бути встановлені вироком суду, що набрав законної сили, а при неможливості ухвалення вироку - підтверджені матеріалами розслідування. Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами у разі прийняття нових законів, інших нормативно-правових актів, якими скасовані закони та інші нормативно-правові акти, що діяли на час здійснення провадження, не допускається.

Обставини, на які посилається засуджений ОСОБА_4 не є нововиявленими, оскільки не мають усіх передбачених ст.459 КПК ознак. По-перше, заява засудженого не містить відомостей про штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок. По-друге, ні засуджений, ні його захисник не повідомили про існування вироку суду, що набрав законної сили, або матеріалів досудового розслідування, які підтверджують наявність зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час розслідування та розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_4 . По-третє, суду не повідомлено про скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку, що належить переглянути. По-четверте, у справі відсутні відомості про те, що після винесення Кіровоградським обласним судом вироку щодо ОСОБА_4 . Конституційний суд прийняв рішення, яким визнав неконституційним застосований судом закон, або висновок, який містить таке тлумачення законодавства, яке є відмінним від того, що застосував суд при вирішенні справи. Рішення КСУ від 29 грудня 1999, на яке послався засуджений, було прийняте до винесення Кіровоградським обласним судом вироку відносно ОСОБА_4 , і суд не застосовував щодо ОСОБА_4 норми закону, які цим рішенням були визнані неконституційними. Тому ця обставина, на яку посилається засуджений, не є нововиявленою. По-п`яте, доводи заяви ОСОБА_4 про те, що Кіровоградський обласний суд у вироку від 31 березня 2000 року неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність і не врахував час набрання чинності Законом № 1483-ІІІ, який вводив новий вид покарання довічне позбавлення волі, не вказують на існування нововиявлених осбставин, передбачених п.5 ч.1 ст.459 КПК України. Таке неправильне на думку заявника застосування судом кримінального закону відповідно до ст.459 КПК не віднесено до обставин, які визнаються нововиявленими. Знання Кіровоградським обласним судом закону при розгляді кримінальної справи відносно ОСОБА_4 презюмується. Про час набрання чинності Законом № 1483-ІІІ суду було відомо, оскільки інформація про його прийняття і опублікування була на той час і є зараз відкритою. Відповідний вирок також був предметом касаційного розгляду Верховним Судом України, який залишив касаційну скаргу засудженого без задоволення і не знайшов підстав для виходу згідно ст. 395 КПК (у ред 1960 року) за межі вимог касаційної скарги. Натомість, відповідно до норм чинного КПК неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність може бути підставою для скасування вироку лише за наслідками його перегляду в апеляційному або касаційному порядку. Не змінюють цього висновку суду і посилання засудженого та його захисника на ухвали Верховного суду України від 11 грудня 2009 року у справі №5-67п09, від 29 січня 2010 року №5-4п10, від 30 квітня 2010 року №5-24п10. Зазначені ухвали були винесені Верховним судом України у порядку виключного провадження, можливість здійснення його була передбачена ст.400-4 КПК у ред 1960 року. Однак зазначена стаття була виключена з КПК на підставі ЗУ N2453-VI від 07.07.2010. Чинний Кримінальний процесуальний кодекс не передбачає можливості перегляду вироку суду у порядку виключного провадження. Тому Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області при розгляді заяви ОСОБА_4 не має повноважень надавати оцінку правильності застосування Кіровоградським обласним судом закону про кримінальну відповідальність у вироку від 31 березня 2000 року відносно ОСОБА_4 .

Враховуючи викладене, заява ОСОБА_4 про перегляд вироку за нововиявленим обставинами задоволенню не підлягає

Керуючись ст. ст. 459 - 467 КПК України суд,

постановив:
Поновити засудженому ОСОБА_4 строк на подачу заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами.

Відмовити у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Кіровоградського обласного суду від 30 березня 2000 року відносно нього.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області протягом семи днів з дня її винесення.

Суддя ОСОБА_1