АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа №11-кп/796/548/2018 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2

Ухвала

Іменем України

25 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового

засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження кримінального провадження № 0001534 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року щодо обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого 06.04.2000 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 141, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 222 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 2 (два) місяці; 24.04.2007 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки; 14.08.2015 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року, ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_7 частково приєднано до покарання за цим вироком невідбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 14.08.2015 року та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Згідно вироку, ОСОБА_7 , 07.02.2016р. приблизно в 00.05 годин, знаходячись біля зупинки громадського транспорту тролейбуса №37 по вул. Кіото, 2 в м. Києві, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, підійшов до раніше незнайомого йому ОСОБА_10 , який знаходився в стані алкогольного сп`яніння та біля якого на асфальті лежав мобільний телефон в чохлі, пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, повторно таємно викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_10 , а саме: мобільний телефон «Меіzu m2 nоtе» білого кольору вартістю 4200грн. з чохлом до мобільного телефону чорного кольору вартістю 200грн., а всього майно загальною вартістю 4400грн., після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року та ухвалити виправдувальний вирок.
В обґрунтування своїх вимог апелянт вказує на те, що сторона обвинувачення не провела обов`язкову експертизу, передбачену ч. 2 ст. 185 КК України по встановленню збитку, оскільки було надано лише товарний чек вартості телефону, який, не є офіційним документом, що на думку апелянта, є грубим порушенням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_7 були дотримані.
Встановлені судом фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину та його кваліфікація за ч.2 ст.185 КК України ґрунтуються на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України, яким судом дана правильна юридична оцінка.

Незважаючи на повне невизнання вини обвинуваченим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона підтверджується низкою доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, а саме:
- показаннями потерпілого ОСОБА_10 про те, що 07.02.2016 року ближче до опівночі він разом зі своїм товаришем йшли до зупинки громадського транспорту біля станції метро «Лісова» в м. Києві, обоє вони були в стані алкогольного сп`яніння, його товариш впав на землю та він його піднімав, коли він підняв свого товариша він хотів взяти свій мобільний телефон «Меіzu m2 nоtе» в чохлі, який до цього міг бути в кишені його куртки або міг випасти з кишені та знаходитись на асфальті біля них, однак він не виявив у себе в кишені та біля себе на асфальті свого мобільного телефону, в цей час біля нього нікого не було, на відстані метрів 50 він побачив чоловіка, який біг, він побіг за вказаним чоловіком і коли забіг за кіоск побачив, що працівники поліції затримали раніше незнайомого йому ОСОБА_7 , його мобільний телефон був знайдений на даху кіоску,
- показаннями свідка ОСОБА_11 про те, що вночі 07.02.2016 року при відпрацюванні ним в складі оперативних працівників поліції території Деснянського району м. Києва щодо попередження крадіжок чужого майна, біля станції метро «Лісова» в м.Києві він побачив двох п`яних чоловіків, до яких підійшов ОСОБА_7 та запропонував їм свою допомогу провести їх, коли ці чоловіки зупинились, у одного з них на асфальт випав мобільний телефон, ОСОБА_7 підняв з асфальту вказаний мобільний телефон, поклав його в свою кишеню та почав відходити від вказаних чоловіків, коли ОСОБА_7 відійшов він цих чоловіків на метрів 10-15, потерпілий виявив відсутність свого мобільного телефону та почав кричати вслід ОСОБА_7 повернути його мобільний телефон, на що ОСОБА_7 почав тікати, він разом зі своїм напарником наздогнали ОСОБА_7 та затримали його, при цьому ОСОБА_7 викинув мобільний телефон потерпілого на дах кіоску.
Окрім показань потерпілого та свідка, вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме:
- даними, які містяться в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 07.02.2016р., згідно якого ОСОБА_10 повідомив про виявлення ним 07.02.2016р. приблизно в 00.05 годин по вул.Кіото, 8 в м.Києва біля станції метро «Лісова» біля кінцевої зупинки тролейбусу №37 відсутності свого мобільного телефону «Меіzu m2 nоtе», вартістю 4200 грн.;
- даними, які містяться в протоколі огляду місця події від 07.02.2016р., згідно якого була оглянута ділянка місцевості біля кінцевої зупинки тролейбусу №37 біля станції метро «Лісова» в м. Києві, де знаходиться кіоск, на даху якого було виявлено та вилучено мобільний телефон «Меіzu» білого кольору в чохлі чорного кольору, біля вказаного кіоску знаходиться затриманий працівниками поліції ОСОБА_7 ,
- даними, які містяться в копії товарного чеку №7 ПП «Декор» від 05.01.2016р., згідно якого вартість мобільного телефону «Меіzu m2 nоtе» становить 4200грн., вартість чохла чорного кольору становить 200 грн.
Відтак, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази у їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, вірно дійшов висновку про правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, з чим погоджується і колегія суддів.
Доводи обвинуваченого про непричетність до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення є безпідставними та спростовуються показаннями потерпілого, свідка, які є логічними, узгоджуються між собою, а також із матеріалами кримінального провадження та іншими фактичними обставинами справи.
З приводу доводів апеляційної скарги обвинуваченого про не підтвердження стороною обвинувачення належними доказами вартості викраденого телефону, то такі доводи колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до п.25 Постанови Пленуму ВСУ № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яке виражається у грошовій одиниці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків за відповідними цінами на час вирішення справи у суді. За відсутності зазначених цін на майно, його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи.
Так, вартість викраденого телефону зазначав потерпілий ОСОБА_10 ще подаючи заяву про вчинення кримінального правопорушення від 07.02.2016 р., що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, а згодом підтвердив цю вартість при допиті в судовому засіданні, зазначивши, що вартість викраденого телефону складає 4200 грн. Окрім того, потерпілим до матеріалів провадження було надано копію товарного чеку про купівлю даного телефону, де вартість телефону зазначена також 4200 грн..
За своїм змістом і формою товарний чек є документом, який відповідно до ст. 99 КПК України є одним з видів доказів, так як цей документ складений за відповідною формою, на відповідному бланку, підписаний уповноваженою особою, має відповідний штамп (печатку), а тому є належним та допустимим доказом підтвердження вартості викраденого мобільного телефону.
Крім того, виходячи з засад змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, передбачених ст.22 КПК України, в разі незгоди з визначеною у товарному чеку вартістю викраденого майна обвинувачений чи його захисник мали можливість за наявності певних підстав заявити клопотання про призначення судово-товарознавчої експертизи. Проте, такого клопотання ні в місцевому суді, ні в суді апеляційної інстанції заявлено не було.
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, на суворість якого обвинувачений послався в своїх показаннях під час апеляційного розгляду, то на думку колегії суддів, суд першої інстанції, при призначенні обвинуваченому покарання дотримався вимог ст. 65 КК України, та врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, однак, належних для себе висновків не зробив, на шлях виправлення не став, і кримінальне правопорушення вчинив в період іспитового строку, врахував вік обвинуваченого, позитивну характеристику по місцю проживання, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, факт повернення майна потерпілому, на підставі чого обґрунтовано дійшов висновку про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства і призначив покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, строком в межах санкції названого закону про кримінальну відповідальність.
Остаточне покарання ОСОБА_7 призначено за сукупністю вироків, а саме з врахуванням вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2015 року, яким він був засуджений до 5 років позбавлення волі та звільнений від відбування покарання з випробуванням, іспитовим строком в 3 роки.

Так, у відповідності до вимог ст.ст. 78, 71 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 КК України.

Частини 1 та 4 статті 71 КК України вказують, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2013 року № 7 ( із змінами) « Про практику призначення судами кримінального покарання», вказує на те, що виходячи зі змісту ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, дотримався вказаних норм закону, і призначив остаточне покарання, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного оскаржуваним вироком частини невідбутого покарання за попереднім вироком, та остаточно призначив покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Саме таке покарання на думку колегії суддів є справедливим, адже буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нового злочину.

Будь - яких порушень судом першої інстанції під час розгляду справи вимог кримінального або кримінально-процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року щодо ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 185 КК України залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4