УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ВСТАНОВИВ:
Під час проведення досудового розслідування виникла необхідність звернутися до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
12.09.2017 в якості потерпілого був допитаний ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , який пояснив, що 10.09.2017, прийшовши за місцем мешкання, виявив у вхідній двері в квартиру змінений замок, після чого наступного дня з робітниками спецпідрозділу «Кобра» потрапив до приміщення квартири, де виявив відсутність особистих речей та пакету документів. Після відчинення вхідної двері біля квартири виявив раніше невідому жінку, яка повідомила, що являється ріелтором, та привела клієнтів для придбання вказаної квартири.
В період часу з 2006 року по 18.08.2015 ОСОБА_5 проживав за вищевказаною адресою разом зі своєю бабусею ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 остання померла, після чого ОСОБА_5 проживав самостійно.
В ході досудового розслідування в якості свідка допитано ОСОБА_7 , яка пояснила, що 10.09.2017 їй на мобільний телефон подзвонив невідомий чоловік, який відрекомендувався як ОСОБА_8 , який повідомив, що йому належить квартира АДРЕСА_2 , та попрохав допомогти її продати. Після чого ОСОБА_7 розмістила в мережі Інтернет повідомлення про продаж вказаної квартири, та 10.09.2017 привела чоловіка для показу квартири. Також, остання повідомила, що будь-яких документів ОСОБА_9 остання не бачила.
Враховуючи, що вищезазначена квартира є доказом вчинення кримінального правопорушення, яка зберігла на собі сліди вчинення цього правопорушення, слідчий просила накласти на неї арешт.
Прокурор у судовому засіданні доводи клопотання підтримав, просив його задовольнити.
З метою забезпечення арешту майна, відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, власник майна до суду не викликався.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, встановлено, що квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_6 .
Відповідно до частини першої статті 171 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Частиною другою цієї ж статті передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Клопотання про арешт майна обґрунтовано необхідністю запобігання незаконного привласнення вищезазначеної квартири, запобігання її відчуження на користь третіх осіб.
Як випливає з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, доданого до матеріалів клопотання, у даному кримінальному провадженні про підозру нікому не повідомлялось, а санкція ч. 3 ст. 185 КК України не передбачає такого виду покарання як конфіскація чи спеціальна конфіскація.
Крім того, станом на день розгляду клопотання до суду не надано доказів пред`явлення цивільних позовів.
Поряд із цим, відповідно до частини четвертої статті 171 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, повинна бути співмірною із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушення.
Також, слідчим не доведено, що майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України та визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
Інших підстав для накладення арешту на майно слідчим не наведено.
Підсумовуючи викладене, на даний час не вбачається наявність всіх передбачених законом підстав для накладення арешту на майно, з огляду на що у задоволенні клопотання слід відмовити.
Керуючись вимогами ст.ст. 131, 132, 170, 172, 173, 175, 369, 372 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання слідчого СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області лейтенанта поліції ОСОБА_4 про арешт майна відмовити.
На ухвалу слідчого судді може бути подано апеляційну скаргу протягом п`яти діб з дня її постановлення.
Слідчий суддя ОСОБА_1