Номер провадження:11-кп/775/50/2018 Доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

16 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в м. Бахмут в складі:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бахмут Донецької області клопотання ОСОБА_7 про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу у кримінальному провадженні за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 23 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 258-3 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення за таких обставин.

28 травня 2014 року ОСОБА_7 , займаючи посаду голови Красноторської селищної ради м. Краматорськ Донецької області, діючи умисно, з метою дестабілізації суспільно-політичної обстановки та втрати авторитету органів державної влади України здійснив сприяння діяльності терористичної організації «Донецька народна республіка», що виразилося у передачі у зазначений період часу її представникам, а саме, так званому голові антикризового комітету «Донецької народної республіки» у м. Краматорськ ОСОБА_10 , активному члену терористичної організації, відомостей щодо осіб, які не підтримують злочинну діяльність зазначеної терористичної організації та виступають за територіальну цілісність України. На підставі отриманої від ОСОБА_7 інформації невстановлені представники терористичної організації «Донецька народна республіка» з метою здійснення фізичного та психологічного впливу на осіб, які виступають проти діяльності терористичної організації, у вказаний період часу здійснили викрадення та незаконне позбавлення волі мешканців с. Красноторка м. Краматорськ ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Вказані особи виступали проти порушення територіальної цілісності України та проти створення, так званої «Донецької народної республіки», не були прихильниками зазначеної терористичної організації та не підтримували поглядів щодо відокремлення території Донецької області від складу України всупереч порядку, встановленому Конституцією України.

Внаслідок зазначених протиправних дій ОСОБА_7 , у період з 29 травня 2014 року по 06 червня 2014 року ОСОБА_11 , та по 13 червня 2014 року ОСОБА_12 перебували проти власної волі у підвальному приміщенні, захопленої представниками терористичної організації будівлі Краматорського МРВ УСБУ в Донецькій області, де піддавалися фізичному та психологічному насиллю з боку представників терористичної організації за вчиненні дії з не підтримки діяльності по створенню, так званої «Донецької народної республіки».

Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 23 листопада 2015 року ОСОБА_7 визнано винним та призначено покарання за ч. 1 ст. 258-3 КК України у виді восьми років позбавлення волі, з ізоляцією обвинуваченого та поміщення його до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_13 подали апеляційні скарги.

У судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_7 заявлено клопотання про скасування запобіжного застосованого до нього заходу у вигляді тримання під вартою з тих підстав, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року ухвала Апеляційного суду Донецької області від 25 квітня 2016 року, якою вирок суду першої інстанції залишений без змін, - скасована та призначений новий розгляд у суду апеляційної інстанції. Проте питання про продовження дії запобіжного заходу судом не було вирішено, отже відсутні будь-які підстави утримувати його під вартою.

Захисником ОСОБА_8 заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. В обґрунтування клопотання зазначає, що подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 носить характер катування та додаткового покарання, не відповідає суті Конституції України та нормам міжнародного права.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали клопотання; прокурора, який заперечував проти задоволення клопотань обвинуваченого та захисника, та зазначав, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, передбаченого ст. 258-3 ч. 1 КК України, на даний час ще наявні ризики, зазначені у ст. 177 КПК України; ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів вважає, що клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а клопотання його захисника ОСОБА_8 частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до статті 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду ї тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 21 Конституції України встановлено, що усі люди вільні і рівні у своїй гідності та правах.

Відповідно до частин першої та другої статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Для того, щоб відповідати вимогам законності, тримання під вартою повинно здійснюватися «відповідно до процедури, передбаченої законом». Це означає, що тримання під вартою має відповідати матеріальним і процесуальним нормам національного права (чи міжнародного права, коли це доречно, (рішення ЄСПЛ Medvedyev and Others v. France (Медвєдєв та інші проти Франції).

Позбавлення волі повинно здійснюватися «після» засудження. При цьому, поняття «після» означає не тільки те, що ув`язнення повинно відбуватися після винесення обвинувального вироку з точки зору часу: крім того, ув`язнення повинно бути результатом, наслідком засудження, залежати від чи здійснюватися в силу обвинувального вироку (рішення ЄСПЛ Van Droogenbroeck v. Belgium (Ван Дрогенбрук проти Бельгії), Weeks v. the United Kingdom (Уікс проти Сполученого Королівства), M. v. Germany (М. проти Німеччини). Іншими словами, повинен існувати достатній причинно-наслідковий зв`язок між засудженням та відповідним позбавленням волі (рішення ЄСПЛ Monnell and Morris v. the United Kingdom (Моннел та Морріс проти Сполученого Королівства), M. v. Germany (М. проти Німеччини).

Проте, з плином часу, причинно-наслідковий зв`язок поступово слабшає та з рештою може бути розірваний за умов, коли рішення про відмову у звільненні та повторне ув`язнення (в тому числі продовження запобіжного (превентивного) ув`язнення) ґрунтувались на підставах, не пов`язаних з цілями суду, або на міркуваннях, які була необґрунтованими з огляду на такі цілі. За таких обставин тримання під вартою, яке було законним з початку, перетворилося б на свавільне позбавлення волі, несумісне зі статтею 5 Конвенції (рішення - Van Droogenbroeck v. Belgium (Ван Дроогенбрук проти Бельгії).

При визначенні строку тримання під вартою в очікуванні суду, відповідно до статті 5 параграфа 3 Конвенції, період, який слід враховувати, починається в день затримання обвинуваченого і закінчується в день винесення вироку, навіть, якщо його винесено тільки судом першої інстанції (рішення Solmaz v. Turkey (Солмаз проти Туреччини), Kalashnikov v. Russia (Калашніков проти Росії), Wemhoff v. Germany (Вемхофф проти Німеччини).

У силу суттєвого зв`язку між статтею 5 параграфа 3 Конвенції та параграфом 1 (с) цієї статті, особа, засуджена в першій інстанції, не може розглядатися як особа взята під варту «з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення», як зазначено в останньому положенні, але знаходиться у стані, забезпеченому статтею 5 параграфа 1(а), яка санкціонує позбавлення волі «після засудження компетентним судом» (рішення - Belevitskiy v. Russia (Белевицький проти Росії), Piotr Baranowski v. Poland (Пьотр Барановський проти Польщі), Gorski v. Poland (Горський проти Польщі).

Друга частина статті 5 параграфа 3 не надає суду вибору між тим, щоб притягнути обвинуваченого до суду у розумний строк або дарувати йому тимчасове звільнення до суду. До засудження обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає передусім у забезпеченні умовного звільнення, якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим.

Тому безперервне тримання під вартою у конкретному випадку може бути виправдане тільки за наявності дійсної необхідності захисту суспільних інтересів, яка, незважаючи на презумпцію невинності, має переважне значення порівняно з вимогою -поваги до особистої свободи відповідно до статті 5 Конвенції.

В даному кримінальному провадженні на теперішній час саме такий конкретний суспільний інтерес не наявний.

Відповідальність за те, щоб у кожному конкретному випадку тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого не перевищувала розумний строк, лягає у першу чергу на суд. З цією метою суд, з огляду на принцип презумпції невинності, вивчив всі факти, що свідчать на користь або проти існування необхідності захисту суспільних інтересів, яка б виправдовувала відступ від принципу поваги до особистої свободи за статтею 5 Конвенції.

Збереження обґрунтованої підозри у тому, що заарештована особа вчинила злочин, є обов`язковою умовою законності продовження тримання під вартою, але з перебігом певного часу цього недостатньо.

Необхідно встановити, чи продовжували інші підстави, наведені раніше судом, виправдовувати позбавлення волі, чи були ці підстави «доречними» та «достатніми».

Таким чином, апеляційний суд зобов`язаний переглядати правомірність попереднього ув`язнення особи, яка чекає суду, з метою забезпечення її звільнення, коли обставини більше не виправдовують продовження тримання під вартою. Питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінене абстрактно, але повинне оцінюватися в кожному конкретному випадку відповідно до його особливостей, бо немає встановлених строків, застосовних до кожної справи (McKay v. the United Kingdom (Маккей проти Сполученого Королівства), Bykov v. Russia (Биков проти Росії), Idalov v. Russia (Ідалов проти Росії), Labita v. Italy (Лабіта проти Італії), Kudla v. Poland (Кудла проти Польщі).

Аргументи на користь і проти звільнення не можуть бути «загальними та абстрактними» (Boicenco v. Moldova (Бойченко проти Молдови), Khudoyorov v. Russia (Худойоров проти Росії), але повинні стосуватись специфічних фактів і особистих обставин заявника, які виправдовують його тримання під вартою (Aleksanyan v. Russia (Алексанян проти Россії).

Квазі-автоматичне продовження утримання під вартою суперечить гарантіям, викладеним у статті 5 параграфа 3 (Tase v. Romania (Тейс проти Румунії).

Тягар доказування у цих питаннях не повинен перерозподілятися так, щоб на затриману особу покладався обов`язок доводити наявність підстав для її звільнення (Bykov v. Russia (Биков проти Росії).

Відповідно до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні : а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (Tiron v. Romania (Тирон проти Румунії), Smirnova v. Russia (Смирнова проти Росії), Piruzyan v. Armenia (Пірузян проти Вірменії).

Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості постановленого вироку, який не набрав законної сили. Оцінюючи такий ризик, колегія суддів бере до уваги ряд інших факторів, які можуть вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії), а саме оцінює такий ризик у світлі факторів, пов`язаних з особою обвинуваченого, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови).

Так, колегія суддів бере до уваги особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання та з боку громадськості, тобто він має місцні соціальні зв`язки в місті його постійного проживання.

Необхідно взяти до уваги , що ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Neumeister v. Austria (Ноймайстер проти Австрії).

Хоча серйозність призначеного покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого ув`язнення особи (Idalov v. Russia (Ідалов проти Росії), Garycki v. Poland (Гарицький проти Польщі), Chraidi v. Germany (Храїді проти Німеччини), Ilijkov v. Bulgaria (Ілійков проти Болгарії).

Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (Becciev v. Moldova (Бекчієв проти Молдови).

Проте такі докази обвинуваченням апеляційному суду не надані.

Ризик тиску на свідків і потерпілих, спотворення доказів може бути визнано на початкових стадіях процесу (Jarzynski v. Poland (Яжинський проти Польщі), в даному судовому провадженні судове слідство вже проведено судом першої інстанціі, і саме його якість й підлягає перевірці.

Що стосується повторності скоєння правопорушень обвинуваченим, то суду не надано таких даних, які підтверджують, що небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться (Clooth v. Belgium (Клоот проти Бельгії).

Проте, у судовому засіданні прокурор, на думку колегії суддів не обґрунтував та не довів наявність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а зробив лиш посилання на ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу ОСОБА_7

Вважається, що деякі злочини в силу їх особливої тяжкості і суспільної реакції на них, можуть призвести до порушення громадського порядку, що може виправдати тримання під вартою, принаймні тимчасово. Однак цю підставу можна вважати релевантною і достатньою тільки за умови, що вона ґрунтується на фактах, які свідчать про те, що звільнення обвинуваченого насправді призведе до порушень громадського порядку. Таких даних в зазначеній судовій справі не встановлено.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 та ч. 1 ст. 283 КПК України особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження.

Так, із матеріалів судової справи вбачається, що ОСОБА_7 був затриманий 11 червня 2015 року.

23 листопада 2015 року ОСОБА_7 вироком Краматорського міського суду Донецької області визнано винним та призначено покарання за ч. 1 ст. 258-3 КК України у виді восьми років позбавленні волі.

25 квітня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області вирок Краматорського міського суду Донецької області від 23 листопада 2015 року залишений без змін.

23 березня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ скасував ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 25 квітня 2016 року та призначив новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

13.04.2017 року справа надійшла до Апеляційного суду Донецької області, частина якого розташована у м. Бахмуті, але 27.07.2017 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 було направлено для розгляду до Апеляційного суду Донецької області, частина якого розташована у м. Маріуполі, оскільки був неможливим автоматизований розподіл справи між суддями Апеляційного суду Донецької області (м. Бахмут), у зв`язку із відсутністю потрібної кількості суддів.

08.11.2017 року після задоволення чисельних самовідводів по даному кримінальному провадженню автоматизованою системою створено протокол щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з чим, за поданням голови Апеляційного суду Донецької області, кримінальне провадження було направлено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ для вирішення питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів. Вказане подання ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2017 року залишено без задоволення.

13.12.2017 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 повернуто до Апеляційного суду Донецької області, частина якого знаходиться у м. Маріуполі, для продовження розгляду, однак, цієї ж дати створено протокол щодо неможливості автоматизованого розподілу справи між суддями.

Тому 15.12.2017 року вказане кримінальне провадження надійшло до Апеляційного суду Донецької області в м. Бахмуті.

Тобто на теперішній час ОСОБА_7 утримується під вартою на протязі 4 років 9 місяців (з урахуванням ст. 72 ч. 5 КК України, в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року).

Однією із гарантій справедливого судового розгляду є право на розгляд справ упродовж розумного строку.

Забезпечення розумного строку розгляду справи покладено в даному випадку і на суд апеляційної інстанції при наявності труднощів при формуванні складу суду з огляду на вищезазначене (рішення суду у справі «Lechner and Hess v. Austria» від 23.04.1987 р.).

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути альтернативні заходи забезпечення явки особи до суду (Idalov v. Russia (Ідалов проти Росії). Це положення проголошує не тільки право на «розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження.», але також встановлює, що «звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання» (Khudoyorov v. Russia (Худойоров проти Росії), Lelievre v. Belgium (Лельевр проти Бельгії), Shabani v. Switzerland (Шабані проти Швейцарії).

Параграф 4 статті 5 не зобов`язує суд, який розглядає заяву про правомірність тримання під вартою, досліджувати кожен аргумент у поданні заявника. Однак суд не може нехтувати або вважати неістотними конкретні факти, на які посилається затриманий і які можуть поставити під сумнів наявність необхідних умов «законності» позбавлення волі відповідно до Конвеції (Ilijkov v. Bulgaria (Ілійков проти Болгарії).

Судовий процес носить змагальний характер, заснований на принципі рівноправності сторін (Reinprecht v. Austria, (Рейнпрехт проти Австрії), A. and Others v. the Unied Kingdom (А. та інші проти Сполученого Королівства), Catal v. Turkey (Чатал проти Туреччини).

Таким чином, колегія суддів вважає тримання під вартою обвинуваченого поза розумним строком і тому клопотання про його звільнення є таким, що заслуговує на увагу.

До вищенаведених висновків колегія суддів надійшла, оцінивши аргументи сторін.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 176 КПК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109 - 114 1, 258 - 258 5, 260, 261 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Так, вищезазначені норми з`явилися у Кримінальному процесуальному кодексі України, після ухвалення Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо невідворотності покарання за окремі злочини проти основ національної безпеки, громадської безпеки та корупційні злочини» від 07.10.2014 № 1689-VII.

Колегія суддів оцінили «ризики» передбачені ст. 177 КПК України, а також врахували обставини передбачені ст. 178 КПК України ( ч. 1 ст. 183 КПК України) і зробила вищевказані висновки.

Тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним» правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі (Рішення ЄСПЛ у справі «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 р.).

Також у рішенні ЄСПЛ у справі «Калашников проти Росії» від 15 липня 20002 року судом було сформульовано такі принципи.

Принцип 1. Система обов`язкового тримання під вартою не відповідає вимогам захисту права на свободу, зокрема, ст. 5 Конвенції.

Суд сформулював таке правило: «Будь-яка система обов`язкового тримання під вартою несумісна зі статтею 5 параграф 3 Конвенції за визначенням. Якщо закон встановлює презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи».

Якщо законодавство та/або судова практика прямо або непрямо спрямовують на обов`язкове тримання під вартою у певних випадках, це призводить до порушення ст. 5 Конвенції.

Принцип 2. У кожному випадку. коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

З цього правила випливають два природних наслідки:

- тягар доведення обставин, що свідчать на користь утримання під вартою, завжди несе держава.

- будь-які обставини, щодо доведеності яких або значення яких для вирішення питання про тримання під вартою або звільнення, залишається сумнів, мають тлумачитися на користь звільнення.

Стаття 5 Конвенції забороняє переміщати тягар доведення необхідності звільнення на особу, щодо якої вирішується питання про позбавлення її свободи. «Перекладення тягара доведення на затриманого в таких питаннях дорівнює перевертанню правила ст. 5 Конвенції, - положення, що вважає затримання винятковим відступом від права на свободу, яке припустимо тільки у вичерпно перелічених і чітко визначених випадках».

Таким чином, колегія суддів з огляду на вказані вимоги кримінального процесуального закону позбавлена права змінити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на альтернативний, більш м`який.

За змістом ст. 194 ч. 3 КПК України, суд має право зобов`язати обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

За вищезазначених підстав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_7 , підлягає скасуванню з покладенням на нього обов`язку прибувати за кожною вимогою до Апеляційного суду Донецької області.

Таким чином, колегія суддів вважає, що клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню, клопотання захисника ОСОБА_8 - задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 331, 194 ч.ч. 1-3, 405 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Клопотання захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Клопотання ОСОБА_7 про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Скасувати запобіжний захід застосований до ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою.

Звільнити ОСОБА_7 з під варти в залі судового засідання негайно.

Зобов`язати ОСОБА_7 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , прибувати за кожною вимогою до Апеляційного суду Донецької області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді: