справа № 563/473/16-к
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19.03.2018 м. Корець
Корецький районний суд Рівненської області
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
адвокатів обвинуваченого ОСОБА_4
ОСОБА_5
потерпілого ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, працюючого на посаді інспектора ГРПП №3 Сарненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області, капітана поліції, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,
Згідно із обвинувального акту у даному кримінальному провадженні, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що, відповідно до наказу начальника УМВС України в Рівненській області № 75 о/с від 28.03.2014 року, працюючи на посаді начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Корецького району, підпорядкованого УМВС України в Рівненській області, маючи спеціальне звання - капітана міліції, будучи службовою особою, що здійснює функції представника влади та згідно п.1 ч.1 ст. 2 Закону України "Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів", являючись працівником правоохоронного органу, який відповідно до вимог ст. 19 ч. 2 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, 07 липня 2015 року на автомобільній дорозі сполученням Немовичі-Березне-Великі Межирічі-Федорівка (Т1812) поблизу с.Щекичин Корецького району Рівненської області, умисно вчинив дії, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, супроводжуючи їх насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, а саме - безпідставно (за відсутності умов, передбачених ч. 1 ст. 13 Закону України «Про міліцію», які дозволяють працівникам міліції застосовувати заходи фізичного впливу лише в особливих випадках - для припинення правопорушень, подолання протидії законним вимогам міліції, яка здійснюється із застосуванням сили щодо працівників міліції або інших осіб, якщо інші способи були застосовані та не забезпечили виконання покладених на міліцію обов`язків, і лише з особливим порядком проведення, передбаченим ст. 12 ч. 2 вказаного Закону, - після попередження про намір використати силу застосував до ОСОБА_6 заходи фізичного впливу.
Зокрема, 07 липня 2015 року орієнтовно в період часу з 17 год. 30 хв. до 18 год. 43 хв. на автомобільній дорозі сполученням Немовичі-Березне-Великі Межирічі-Федорівка (Т1812) поблизу с.Щекичин Корецького району Рівненської області, ОСОБА_7 , будучи при виконанні службових обов`язків, явно виходячи за межі наданих йому повноважень, достовірно усвідомлюючи відсутність жодних фактичних та правових підстав для застосування заходів фізичного вплив до ОСОБА_6 , без попередження наніс ОСОБА_6 не менше трьох ударів руками в грудну клітину справа та у праве плече, хапав за праву руку, штовхнув ОСОБА_6 ногою, від чого останній впав на землю.
Із обвинувального акта вбачається, що вказаними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді крововиливів у передній поверхні грудної клітки справа, на правому плечі та садна на правій гомілці, кожне з яких окремо так і в сукупності, відповідно до висновку судово-медичного експерта № 640 від 08.07.2015 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також сильний фізичний біль та образу для його особистої гідності.
Стороною обвинувачення інкриміновані дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України, як перевищення влади та службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, що супроводжувалися насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.
13 жовтня 2017 року під час судового розгляду, користуючись правом передбаченим ч.1 ст. 338 КПК України, прокурор змінив обвинувачення з ч. 2 ст. 365 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України.
Таким чином, відповідно до зміненого обвинувального акту від 13 жовтня 2017 року, дії ОСОБА_7 кваліфіковано як кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст.125 КК України - як умисне легке тілесне ушкодження.
Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у скоєному не визнав повністю. Пояснивши, що 07.07.2015 року перебував на службі поблизу с.Щекичин Корецького району Рівненської області разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Працівником ДАІ ОСОБА_9 було зупинено транспортний засіб і оскільки водій перебував в стані алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження освідування як на місці події так і в медичному закладі, то на нього було складено протокол за ч.1 ст.130 КУпАП та ч.2 ст.126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом). Хвилин за п`ятнадцять на місце події приїхав ОСОБА_6 та вимагав анулювати складений протокол на свого родича ОСОБА_10 , погрожуючи, що інакше буде скаржитись своїм знайомим до обласної прокуратури і обвинувачений буде звільнений із своєї посади. ОСОБА_7 відмовився вчинити вказані дії по анулюванню протокола, мотивуючи це тим, що протокол є бланком суворої звітності. Згодом ОСОБА_6 почав вимагати надати йому копію протоколу, проте йому було також відмовлено, оскільки він не являється учасником адміністративного правопорушення і він вручається лише під розписку та підпис правопорушнику. Зазначив, що кримінального правопорушення не вчиняв і гр. ОСОБА_6 тілесних ушкоджень не наносив. Просив суд його виправдати і зняти всі обвинувачення.
Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що 07.07.2015 року близько 17 год. 00 хв. йому зателефонувала його двоюрідна сестра ОСОБА_11 , яка повідомила, що поверталась разом зі своїм чоловіком ОСОБА_10 з відпочинку, її зупинили працівники ДАІ та склали протокол на її чоловіка, який перебував на пасажирському місці. Пояснили це тим, що нібито насправді керував вказаним автомобілем саме він, проте побачивши службовий транспортний засіб ОСОБА_10 та ОСОБА_11 помінялись місцями. ОСОБА_6 приїхавши на місце події вимагав надати йому копію складеного протоколу для ознайомлення, проте капітан міліції ОСОБА_7 відвів його за службовий автомобіль для розмови та почав кричати, що ОСОБА_6 не має права втручатись в його справи і щось у нього вимагати. Після словесної суперечки, ОСОБА_7 вдарив потерпілого декілька разів в грудну клітку, схопив його за передпліччя, розвернув до себе спиною та штовхнув ногою в рів. Після вказаної події одразу зателефонував на гарячу лінію "102" та повідомив, що йому було нанесено тілесні ушкодження службовою особою правоохоронних органів ОСОБА_7 . Зазначив, що його побиття бачили ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , оскільки перебували у припаркованому автомобілі через дорогу, а також працівники ДАІ ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . На наступний день 08.07.2015 року звернувся до лікаря-травматолога Корецької ЦРЛ ОСОБА_12 , щоб зняти побої, однак він направив в м.Рівне до судмедексперта. Того ж дня написав заяву в прокуратуру Корецького району Рівненської області про нанесення йому тілесних ушкоджень. Додатково зазначив, що до цієї події перебував з ОСОБА_7 в дружніх відносинах, проте напередодні вказаної події посварились, оскільки обвинувачений систематично вимагав у потерпілого гроші. Після відмови ОСОБА_6 обвинувачений сказав, що помститься за таку поведінку потерпілого і буде карати всіх родичів ОСОБА_6 , які траплятимуться йому на дорозі. Просив суд відновити справделивість і визнати ОСОБА_7 винним у завданні йому тілесних ушкоджень та перевищенні влади та службових повноважень. Адже кожна людина повинна нести покарання за вчиненні протиправні дії, незважаючи на посаду чи будь-які інші чинники.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що 07.07.2015 року разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебував на службі поблизу с.Щекичин Корецького району Рівненської області. Під час несення служби помітив, що зупинився автомобіль марки "Рено Кенгу" і чоловік з жінкою помінялись місцями. Коли вказаний автомобіль проїздив повз службове авто, він його зупинив та запитав для чого особи помінялись місцями. Виявилось, що у ОСОБА_10 при собі не було посвідчення водія, відмовився від освідування на місці зупинки, а також відмовився від освідування в медичному закладі. За вказаним правопорушенням було складено протокол, керування транспортним засобом надано ОСОБА_11 . Копію протоколу ОСОБА_10 відмовився отримати. Хвилин за 15-20 на місце події приїхав ОСОБА_6 та почав щось вимагати від ОСОБА_7 , поговоривши біля службового авто на підвищенних тонах, вони роз`їхались. Факт нанесення тілесних ушкоджень свідок ОСОБА_9 не бачив.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що 07.07.2015 року разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_9 перебував на службі на автодорозі сполученням Немовичі-Великі Межирічі-Федорівка поблизу с.Щекичин Корецького району Рівненської області, коли помітив, що зі сторони с.Соснівки рухався автомобіль "Рено Кенгу", зупинившись водій та пасажир помінялися місцями. Працівниками поліції вказаний автомобіль зупинили і ОСОБА_10 перебував в стані алкогольного сп`яніння, що ним не заперечувалось, відмовився від освідування на місці зупинки та відмовився від медичного огляду в Корецькій ЦРЛ. Було складено два протоколи за ч. 1 ст.130 та ч.2 ст.126 КУпАП. Хвилин за 15-20 на місце події приїхав ОСОБА_6 , вимагав від ОСОБА_7 анулювати протокол, погрожував, що буде скаржитись в Генеральну Прокуратуру, кричав. Отримавши відмову в анулюванні протоколу, ОСОБА_6 почав вимагати надати йому копію протоколу, проте йому було відмовлено, оскільки він не є учасником адміністративного правопорушення. Свідок бачив, як ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розмовляли на підвищенних тонах, проте не бачив, щоб ОСОБА_7 наносив тілесні ушкодження ОСОБА_6 .
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що 07.07.2015 року повертались із дружиною додому з відпочинку. Їх було зупинено працівниками ДАІ та складено на нього протокол за ст.130 КУпАП. Хоча вказує, що перебував на пасажирському місці, за рулем автомобіля не перебував, крім того, лише навчався в автошколі і водійських прав не мав. Після складання протоколу подзвонили до потерпілого ОСОБА_6 , щоб він приїхав. Коли ОСОБА_6 приїхав, то почав розмовляти з ОСОБА_7 , вони розмовляли на підвищених тонах. Після чого бачив як обвинувачений штовхав, бив в груди та спину потерпілого, штовхнув так, що останній впав в рівчак. Зразу після цієї події працівники ДАІ сіли в машину та почали тікати, вона з чоловіком та її брат поїхали за ними, щоб наздогнати.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що 07.07.2017 року повертались з чоловіком з відпочинку, за кермом була саме вона. Побачили, що стоїть машина працівників служби ДАІ і зупинились висадити двох людей, які з ними їхали, оскільки автомобіль у них грузовий. Хоча працівники ДАІ стверджували, що ми з чоловіком під час зупинки помінялись місцями і склали на ОСОБА_10 протокол за ст.130 КУпАП. Вказує, що її чоловік не має водійських прав і керувати автомобілем не міг. Під час складання протоколу подзвонила своєму брату ОСОБА_6 , через деякий час він приїхав на місце події. Просив ОСОБА_7 надати йому копію складеного протоколу, проте працівниками служби ДАІ йому було відмовлено. Бачила, як ОСОБА_7 декілька разів вдарив ОСОБА_6 в грудину та в плече, розвернув спиною до себе та вдарив в поясницю ногою, після чого ОСОБА_6 впав в рівчак. Зразу після цієї події працівники ДАІ сіли в машину та почали тікати, вона з чоловіком та її брат поїхали за ними, щоб наздогнати.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показав, що 07.07.2015 року близько 19 год. 00 хв. ОСОБА_6 приїздив на автомийку. Повідомив йому, що ОСОБА_7 неправомірно склав на його родича протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Видимих тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_6 свідок не помітив і ОСОБА_6 про тілесні ушкодження не повідомляв.
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показав, що 07.07.2015 року перебував разом із ОСОБА_15 та двома дівчатами на ставку. Десь о 17 год.-18 год. його викликали на роботу, зібрались і поїхали. Побачили перед собою машину працівників ДАІ і зупинились метрів за 200 від них, бачив як працівники ДАІ щось писали, біля них стояв автомобіль марки "Рено". Пізніше до них під`їхав чоловік на автомобілі марки "БМВ" та почав до них кричати, махати руками та щось вимагати. Працівники ДАІ на нього не реагували, а просто сіли в автомобіль та поїхали.
Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні показав, що 07.07.2015 року близько 18 год. повертався разом із друзями зі ставка, зупинились перекурити і побачили на відстані близько 200 метрів, що стоїть машина працівників ДАІ, біля них стоїть авто марки "Рено", працівник ДАІ щось пише. Після чого вказаний автомобіль поїхав, а до працівників ДАІ під`їхав чорний "БМВ". З автомобіля вийшов чоловік і почав щось кричати, активно жестикулювати руками та щось вимагати. Автомобіль "Рено" повернувся та місце події, проте просто стояв і ніхто з нього не виходив. Вказує, що працівники ДАІ розмовляли з ОСОБА_6 спокійно та адекватно, хоча він себе вів агресивно.
Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні показав, що 08.07.2015 року був черговим у Корецькому райвідділі міліції. Пояснив, що в той день ОСОБА_6 приходив і особисто подав письмову заяву. Про подію знає зі слів і лише те, що у ОСОБА_6 була конфліктна ситуація з працівниками поліції.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що є лікарем-травматологом в КЗ ОЗ "Корецька ЦРЛ". 08.07.2015 року була його зміна, проте чи оглядав ОСОБА_6 не пам`ятає. Якщо ж оглядав, то має бути запис в карточці. Якщо ж ОСОБА_6 був без неї, то могла бути лише усна консультація з повідомленням, що побої в лікарні не знімають лише робиться опис травм і направляється особа в поліцію.
Експерт ОСОБА_18 в судовому засіданні показав, що 08.07.2015 року оглядав потерпілого ОСОБА_6 . Вказав, що був присутнім на слідчому експерименті, під час якого було з`ясовано як були нанесені тілесні ушкодження і які саме вони були. Вважає, що всі дії, які були ним здійснені були правомірні і в межах закону.
Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні показав, що під час проведення слідчого експерименту був статистом та понятим. Підтвердив те, що фототаблиця та протокол відповідають дійсності і саме його він підписував (спочатку рукописний, а потім і надрукований).
Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні показала суду, що була понятою під час проведення слідчого експерименту. Вказала, що фототаблиця та протокол відповідають дійсності і саме його вона підписувала (спочатку рукописний, а потім і надрукований).
Також в судовому засіданні безпосередньо були досліджені такі докази:
- рапорт чергового Корецького ВП ОСОБА_17 від 08.07.2015 року № 1613, відповідно до якого 08 липня 2015 року о 13 год. 25 хв. надійшла письмова заява ОСОБА_6 про те, що 07 липня 2015 року о 17 год. 30 хв. поблизу с.Щекичин Корецького району Рівненської області невідома особа нанесла йому тілесні ушкодження (Том, 1а.п.19);
- відповідь начальника штабу Рівненської області ОСОБА_21 від 13 вересня 2015 року № 2/2-234 про те, що 07 липня 2015 року о 18 год. 43 хв. на спецлінію "102" надійшло повідомлення гр. ОСОБА_22 про те, що на автомдорозі Межирічі-Соснове працівник ДАІ ОСОБА_7 наніс йому тілесні ушкодження в присутності двох свідків. Вказне повідомлення зареєстроване в журналі єдиного обліку Корецького РВ УМВС за № 1607 від 07.07.2015 року (Том 1, а.п.64);
- висновок експерта № 640 від 08 липня 2015 року, відповідно до якого у ОСОБА_22 виявлено тілесні ушкодження у вигляді крововиливів на передній поверхні грудної клітки справа, на правому плечі, садна на правій гомілці. Вказані ушкодження виникли не менше як від трьох травматичних дій тупого-(их) предмету-(ів) та могли утворитись у вказаний період і згідно п.2.3.5 "Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених Наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6, як кожне окремо, так і в своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень. Виникнення таких ушкоджень від самопадіння потерпілого з висоти власного росту малоімовірне (Том 1, а.п.30);
- протокол проведення слідчого експерименту від 22 жовтня 2015 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_10 в присутності двох понятих: ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , показав яким чином та куди наносились удари обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 07 липня 2015 року (Том 1, а.п.121-123);
- протокол проведення слідчого експерименту від 22 жовтня 2015 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_11 в присутності двох понятих: ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , показав яким чином та куди наносились удари обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 07 липня 2015 року (Том 1, а.п.124-126);
- протокол проведення слідчого експерименту від 22 жовтня 2015 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_6 в присутності двох понятих: ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , показав яким чином та куди наносились йому удари обвинуваченим ОСОБА_7 07 липня 2015 року (Том 1, а.п.127-129);
- висновок експерта № 640/Д-1192 від 03 листопада 2015 року, згідно якої встановлено, що виявлені у потерпілого ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді крововиливів на передній поверхні грудної клітки справа, на правому плечі, могли виникнути за обставин, на які він вказав під час слідчого експерименту з ним від 22 жовтня 2015 року та слідчого експерименту з свідком ОСОБА_10 та ОСОБА_11 22 жовтня 2015 року, а саме: .. схопив рукою за праве плече, наніс удар кулаком правої руки в грудну клітку справа у верхню частину". Тілесних ушкоджень в поперековій ділянці спини при огляді в обласному бюро 08 липня 2015 року о 17 год. 00 хв. не виявлено (Том 1, а.п.133-134);
- висновок комісійної судово-медичної екпертизи № 73, згідно якої всі виявлені при первинній судово-медичній експертизі види тілесних ушкоджень виникли від травматичної дії тупих предметів з обмеженими контактуючими поверхнями. Конкретизувати травмуюче знаряддя неможливо, оскільки відсутні індивідуальні конструктивні характеристики (Том 1, а.п. 211-214).
Надані стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , суд оцінивши з точки зору належності, допустимості, достовірності, не знаходить такими, що можуть бути покладені в обґрунтування вини обвинуваченого.
Згідно ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.
Суд не вправі вийти за межі висунутого обвинувачення, якщо це погіршує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Враховуючи ті обставини, що суд позбавлений права збору доказів вини обвинуваченого за власною ініціативою та при розгляді справи не вправі перебирати на себе ні функції обвинувачення, ні функції захисту, залишаючись об`єктивним і неупередженим, має створити і створював в ході розгляду справи всі необхідні умови для виконання сторонами їхніх процесуальних прав та обов`язків, зобов`язаний розглянути справу і постановити законне і обґрунтоване рішення лише на підставі наданих суду доказів.
Відповідальність за ст. 125 КК України настає у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння шкоди здоров`ю при нанесенні легких тілесних ушкоджень.
Відповідно до ч. 3 ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, якою встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору незалежності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Частиною першою статті 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність, чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Суд відноситься критично до показів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , оскільки вказані свідки є родичами потерпілого ОСОБА_6 та їх покази мають певні суперечності. Крім того, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 мають особисту зацікавленість по вирішенню кримінальної справи, так як судом встановлено, що складений 07 липня 2015 року протокол про вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП на ОСОБА_10 було направлено до суду та постановою від 20 серпня 2015 року його визнано винним з накладенням стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. та стягнуто судовий збір.
З метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів, згідно ч.1 ст.237 КПК України. Однак ні слідчим, ні прокурором не ініційовано огляд місця події для встановлення додаткових відомостей та перевірки вказаних обставин потерпілим ОСОБА_6 (зокрема, для фіксації відомостей, перевірки наявності рівчака, в який впав потерпілий, огляду його на предмет наявності слідів, тд.).
Суд, також бере до уваги неточності та невідповідності показів потерпілого ОСОБА_6 , який чітко не може вказати ділянку дороги та місце вчинення злочину стосовно нього; плутається в показах стосовно звернення до лікаря КЗ ОЗ "Корецька ЦРЛ", проте згідно показів свідка лікаря ОСОБА_12 , зміна якого була 08 липня 2015 року огляду, потерпілого ОСОБА_6 він не проводив, жодні записи про такий огляд відсутні.
Показання потерпілого ОСОБА_6 є суперечливими і його покази не можуть бути прийняті судом як прямий доказ вини обвинуваченого ОСОБА_7 , так як він є особою зацікавленою і між потерпілим та обвинуваченим тривалий час існують неприязні відносини.
Також згідно відповіді на адвокатський запит адвоката ОСОБА_23 №3 від 29.02.2016 року було надано відповідь КЗ ОЗ "Корецька ЦРЛ" № 212/01-04/16 від 01 березня 2016 року, яка засвідчує, що потерпілий ОСОБА_6 за медичною допомогою в період з 07.07. по 08.07.2015 року не звертався (Том 2, а.п. 97).
Ухвалою суду від 26 липня 2016 року призначено повторну судово-медичну екпертизу, у зв`язку із неповнотою та наявністю неточностей у висновку експерта № 640 від 08 липня 2015 року, проте на виконання ухвали Обласне бюро судової-медичної експертизи провело інший вид експертизи, аніж вказано в ухвалі суду, а саме: комісійну судово-медичну експертизу.
Суд погоджується з доводами сторони захисту щодо порушень норм процесуального права при проведенні слідчого експерименту від 22 жовтня 2015 року за участю потерпілого, свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і вважає за необхідне визнати їх недопустимими доказами з таких підстав.
Так, відповідно до ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу, у якому докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.
Статтею 104 КПК України передбачено, що протокол підписують усі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії.
Частиною 7 ст. 223 КПК України встановлюються вимоги до проведення слідчих (розшукових) дій, зокрема, і слідчого експерименту, про необхідність проведення такої слідчої дії в присутності не менше двох незаінтересованих осіб (понятих), якими слідчий знехтував, бо як вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту, з фототаблицею до нього, від 22 жовтня 2015 року, останній було проведено за участю потерпілого ОСОБА_6 , спеціаліста, слідчого, за участю двох понятих, проте один з них ОСОБА_19 виконував роль статиста та не міг об`єктивно сприймати обставини, які відбувались під час слідчого екперименту (Том 1, а.п. 121-129). Крім того, з показів понятих (свідків) ОСОБА_19 та ОСОБА_20 встановлено, що потерпілий ОСОБА_6 , свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 одночасно перебували під час проведення слідчого експерименту, що дає суду підстави вважати, що дані особи просто повторювали дії, які демонстрував кожен з них.
Таким чином, в силу ч. 2 ст. 86 КПК України наданий суду вищевказаний протокол проведення слідчого експерименту від 22 жовтня 2015 року (Том 1, а.п. 121-129) та висновок судової експертизи № 640/Д-1192 від 03 листопада 2015 року, яка проведена на підставі вищезазначеного протоколу проведення слідчого експерименту (Том 1, а.п. 133-134), не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень і суд не вправі посилатись на них при ухваленні судового рішення.
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у справі Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain (Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії від 6 грудня 1998 р.) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудній вчинив злочин, який йому ставиться у вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного».
Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.
Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого, воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.
Відповідно до ст.62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно із ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Стаття 22 КПК України визначає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин передбачених ст.91 цього Кодексу покладається на прокурора. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.
Будь-яких інших переконливих доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 у інкримінованому злочині не надано, у зв`язку з чим у суду існують розумні сумніви, що злочин, в якому він обвинувачується, вчинено саме ним.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що серед основних засад судочинства закріплено, зокрема, такі, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, забезпечення обвинуваченому права на захист.
Відповідно до роз`яснень ч.2 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 01.11.1996 року, за №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» (далі постанови ПВСУ) визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід враховувати, що відповідно до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Статтею 17 КПК України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України Законом від 17.07.1997 року за №457/97/ВР, встановлено, що кожному гарантовано право на справедливий розгляд справи щодо нього незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону, та застосування презумпції невинуватості. Відповідно до ч.2 цієї Конвенції, кожна людина, обвинувачена у вчиненні кримінального злочину, вважається невинуватою доти, доки її вину не буде доведено згідно з законом.
У ст.7 КПК України закріплено найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Статтею 8 цього Кодексу встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Враховуючи вищевикладене, аналізуючи досліджені у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що в кримінальному провадженні не встановлено доказів, які б підтверджували того, що в діях ОСОБА_7 є склад інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
За встановлених фактичних обставин, виходячи із закріпленого в ст.62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, суд приходить до висновку про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в пред`явленому обвинуваченні, а тому його необхідно виправдати.
Цивільний позов не заявлявся.
Речові докази відсутні.
Керуючись ст.ст.349, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд
з а с у д и в :
ОСОБА_7 визнати невинуватим та виправдати, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
На вирок може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Рівненської області на протязі 30 (тридцяти) днів з моменту його оголошення через Корецький районний суд Рівненської області, а обвинуваченим в такому ж порядку і в такий же строк, але з моменту вручення йому копії вироку.
Суддя ОСОБА_1