АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1290/2017 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Суддя-доповідачОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року у кримінальному провадженні № 0006101 щодо обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Києві, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

за участю: прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11

представника потерпілого ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_12

захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14

обвинуваченого ОСОБА_9

представника цивільного відповідача ОСОБА_15

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року

ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 до ОСОБА_9 та ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь потерпілого ОСОБА_12 матеріальну шкоду в сумі 73 847 грн. 70 коп., моральну шкоду в сумі 3 692 грн. 39 коп. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_12 у відшкодування процесуальних витрат на залучення спеціаліста 1 000 грн. та 50 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Крім того, судом вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд першої інстанції у вироку, 19 вересня 2015 року, приблизно о 17 год. 49 хв. ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «MERCEDES-BENZ VITO», д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись по другій смузі руху проїзної частини Набережного шосе в напрямку від шляхопроводу мосту ім. Є.О. Патона в бік Паркової дороги в м. Києві, де дорога має чотири смуги руху в попутному напрямку, наближаючись до четвертої електроопори міського освітлення, зупинив керований ним автомобіль в другій смузі руху у зв`язку з виникненням перешкоди, а саме тим, що перед його автомобілем зупинився автомобіль «TOYOTA RAV-4», д.н.з. НОМЕР_2 , керований ОСОБА_12 , який рухався в другій смузі руху попереду автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO», д.н.з. НОМЕР_1 .

В цей час із порушенням вимог п.п. «а» п. 4.14 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), в якому зазначено, що пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, на другу смугу руху та в подальшому на третю смугу руху вийшов пішохід ОСОБА_12 .

В цей же час час ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «MERCEDES-BENZ VITO», д.н.з. НОМЕР_1 , поблизу четвертої електроопори міського освітлення на проїзній частині Набережного шосе в м. Києві, намагаючись об`їхати перешкоду у вигляді автомобіля «TOYOTA RAV-4», д.н.з. НОМЕР_2 , розпочинаючи рух у бік Паркової дороги з одночасним маневром перестроювання із другої смуги руху в третю смугу руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, не переконався, що цей маневр буде безпечним і не створить перешкоди іншим учасникам руху, розпочав рух, змінюючи напрямок свого руху в третю смугу для руху, передньою лівою частиною автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO», д.н.з. НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який перебував поблизу передньої лівої частини вказаного автомобіля в третій смузі руху, продовжив рух та не дав дорогу автомобілю «DAFFT CF85.410», д.н.з. НОМЕР_3 , з напівпричепом «VPS-CN42-LPG-BN», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_16 , який рухався по третій смузі руху, в попутному напрямку, внаслідок чого трапився одночасний контакт передньою правою частиною напівпричепа із пішоходом та пішохода із передньою лівою частиною автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO», д.н.з. НОМЕР_1 .

Здійснюючи вказані дії, ОСОБА_9 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт "б", 10.1 та 10.3 ПДР. Порушення вимог п.п. 10.1 та 10.3 ПДР водієм ОСОБА_9 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП та її наслідків.

Внаслідок даної ДТП ОСОБА_12 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, закритої травми грудей, живота, тазу, відкритого перелому правої стегнової кістки в середній третині.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 , вважаючи вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_9 покарання та вирішення цивільного позову незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 1 рік. Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_9 та ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» задовольнити. Стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_12 шкоду, пов`язану з лікуванням ОСОБА_12 в сумі 73 847 грн. 70 коп., моральну шкоду в сумі 3 692 грн. 39 коп. та 22 459 грн. 91 коп. за шкоду, що пов`язана з тимчасовою втратою працездатності. Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 1000 грн. у відшкодування процесуальних витрат на залучення спеціаліста, 497 427 грн. 61 коп. у відшкодування моральної шкоди та 57 538 грн. 82 коп. за шкоду, що пов`язана з тимчасовою втратою працездатності.

В обґрунтування своєї позиції щодо неправильного застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 75 КК України, та призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, представник потерпілого зазначає, що суд першої інстанції помилково при призначенні покарання врахував, що поведінка потерпілого сприяла настанню ДТП. При цьому суд не дав належної оцінки висновку експерта № 209ат від 31 березня 2016 року, який був складений без урахування показань потерпілого ОСОБА_12 щодо причин, у зв`язку з якими він був вимушений зупинити керований ним автомобіль на проїзній частині, вийти із автомобіля і розпочати рух у бік автомобіля ОСОБА_9 . В той же час показання потерпілого в цій частині в сукупності з даними висновку № 079/12-16 від 02 грудня 2016 року автотехнічного дослідження, проведеного на виконання вимог ч. 1 ст. 242 КПК України експертом ОСОБА_17 , зокрема про те, що з технічної точки зору причиною виникнення ДТП за участю ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_16 , яка сталася 19 вересня 2015 року, не є дії ОСОБА_12 як пішохода, які визначені п. 4.14 а) ПДР, отже в діях ОСОБА_12 відсутні будь-які порушення ПДР, спростовують висновок суду в цій частині. Проте, суд необґрунтовано відкинув як доказ указаний експертний висновок та надав неправильну оцінку показанням потерпілого, які підтверджуються іншими, дослідженими судом, доказами, а саме поясненнями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , світлинами з місця події. До того ж, зазначаючи про наявність в діях ОСОБА_12 порушення ПДР, суд першої інстанції встановив наявність вини в діях ОСОБА_12 у скоєнні адміністративного правопорушення, в свою ж чергу, питання про наявність чи відсутність вини в діях ОСОБА_12 та будь-якої іншої особи у вчиненні адміністративного правопорушення може встановити виключно суд на підставі матеріалів, які готують посадові особи правоохоронних органів. Оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомостей про складення протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_12 чи постанови про визнання його винним, суд при ухвалені вироку не міг виходити із того, що ОСОБА_12 порушив ПДР України, тобто вчинив адміністративне правопорушення.

Крім того, як зазначає апелянт, суд помилково взяв до уваги ряд даних, які начебто позитивно характеризують особу обвинуваченого. Зокрема, безпідставно врахував довідку Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області від 23 лютого 2016 року, відповідно до якої обвинувачений здійснює догляд за громадянкою ОСОБА_20 , оскільки обвинуваченим не були представлені документи щодо договірних відносин між ним та ОСОБА_20 щодо її утримання чи рішення суду щодо опікунства. При цьому судом взагалі не досліджено змогу надати обвинуваченим таку допомогу, враховуючи, що він проживає від ОСОБА_20 за 150 км та має заробітну плату в розмірі 1 366 грн., як і не встановлено чи потребує дана особа сторонньої фізичної чи матеріальної допомоги, бо лише поважний вік ОСОБА_20 не вказує, що вона не може самостійно забезпечити себе у побуті. А відтак зазначена довідка не відповідає дійсним обставинам провадження та надана суду лише для того, щоб пом`якшити покарання.

Не надав обвинувачений суду, як вважає апелянт, і будь-якого документа на підтвердження міцних соціальних зв`язків з батьками, бо в провадженні є лише документи, які позитивно характеризують батьків обвинуваченого, а відтак незрозуміло як вони впливають на характеристику обвинуваченого та призначення йому покарання. В той же час наявність дитини, дружини та постійного місця проживання в обвинуваченого не можуть вказувати про можливість його виправлення без відбування реального покарання у виді позбавлення волі.

Звертає увагу представник потерпілого також на те, що обвинувачений, приймаючи свій автомобіль, на якому потрапив у ДТП, на відповідальне зберігання та надавши зобов`язання зберігати його в такому вигляді, в якому він залишився після ДТП, про що міститься в матеріалах провадження відповідна розписка, безпідставно його відремонтував, тим самим здійснив перешкоду всім учасникам процесу щодо встановлення дійсних обставин провадження, при тому що на початковому етапі розслідування злочину надав експерту невірні вихідні дані і такі обставини безпідставно не були враховані судом при призначенні покарання.

Крім того, вважає, що суд взагалі залишив поза увагою відсутність у ОСОБА_9 наміру відшкодовувати у добровільному порядку завдану кримінальним правопорушенням шкоду ОСОБА_12 , про що він заявив 27 березня 2017 року під час надання пояснень в суді першої інстанції. А залучена стороною захисту квитанція про електронне перерахування суми в розмірі 2 000 грн. на ім`я « ОСОБА_21 », з якої неможливо встановити на яку адресу відправлявся зазначений переказ, а також підтвердження отримання поштового переказу ОСОБА_12 , є намаганням сторони захисту лише ввести в оману усіх учасників процесу стосовно дійсних обставин провадження, оскільки потерпілий ОСОБА_12 від ОСОБА_9 не отримував грошей на відшкодування завданої шкоди. При цьому звертає увагу на те, що ОСОБА_9 перед пред`явленням йому підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з метою уникнення відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, почав здійснювати активні дії по приховуванню свого майна, а саме, відчужив належну йому квартиру шляхом укладання договору дарування зі своєю малолітньою донькою.

За таких обставин, стверджуючи, що дії ОСОБА_9 носять жорсткий та неадекватний характер, обвинувачений навмисно здійснив наїзд на ОСОБА_12 , не надавши потерпілому допомоги одразу після ДТП, що також має враховуватися при призначенні покарання, за відсутності у вироку мотивації неврахування думки як прокурора, так і потерпілого разом з представником щодо призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, суд першої інстанції, як зазначає апелянт, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та призначив ОСОБА_9 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Крім того, не погоджується апелянт і з позицією суду в частині вирішення цивільного позову, а саме щодо відмови у стягненні з обвинуваченого та страхової компанії на користь потерпілого грошової компенсації за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою непрацездатності ОСОБА_12 , посилаючись при цьому на те, що суд не конкретизував у судовому рішенні, якою нормою закону закріплено положення надання лише листків непрацездатності для підтвердження такої вимоги, з огляду на те, що ОСОБА_12 є фізичною особою-підприємцем, а не найманим працівником.

Щодо вирішення цивільного позову в частині моральної шкоди представник потерпілого вказує, що суд, визначаючи розмір відшкодування завданої моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_9 , безпідставно послався на майновий стан обвинуваченого та грубу необережність потерпілого, яка начебто сприяла настанню ДТП і завданню тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , водночас суд залишив поза увагою положення ч. 4 ст. 1193 ЦК України, згідно з яким, суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину, а докази того, що груба необережність потерпілого, яка б сприяла виникненню або збільшенню шкоди, що згідно з ч. 2 ст. 1193 ЦК України може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, в матеріалах провадженні відсутні.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_14 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката

ОСОБА_8 , а вирок Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Крім того, під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_14 подав клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування основного та додаткового покарань, призначених вироком Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року, на підставі п."в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році".

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого та його представника на підтримку апеляційних вимог, які заперечували проти задоволення клопотання захисника про звільнення ОСОБА_9 від покарання на підставі Закону України "Про амністію у 2016 році", позицію прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, але вважав, що клопотання захисника підлягає задоволенню, заперечення обвинуваченого та захисників щодо апеляційного прохання, які просили застосувати до ОСОБА_9 амністію та звільнити його від покарання, пояснення представника цивільного відповідача, який вважав, що суд першої інстанції взагалі безпідставно задовольнив позовні вимоги потерпілого до ПрАТ «Страхова компанія «Еталон», частково дослідивши докази у провадженні, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги та клопотання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого та клопотання захисника підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження і правову кваліфікації діянні за ч. 2 ст. 286 КК України обґрунтовані сукупністю досліджених у судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України дав належну оцінку.

З даним висновком суду та наведеною кваліфікацією дій ОСОБА_9 колегія суддів погоджується, не оспорюється вирок суду в цій частині, з огляду на зміст апеляційної скарги та апеляційне прохання, і представником потерпілого, а тому колегія суддів не переглядає вирок суду в указаній частині, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КК України.

В той же час за доводами апеляційної скарги представник потерпілого вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам провадження, висновок суду першої інстанції, що було враховано судом при призначенні обвинуваченому покарання і вирішенні цивільного позову потерпілого, зокрема про те, що поведінка потерпілого сприяла настанню ДТП внаслідок порушення ним п.п. «а» п. 4.14 ПДР України.

Досліджуючи доводи представника потерпілого в зазначеній частині, колегія суддів вважає їх непереконливими, оскільки суд першої інстанції, достатньо повно проаналізувавши у вироку як показання обвинуваченого, потерпілого та свідків щодо фактичних обставин ДТП, у взаємозв`язку між собою та іншими доказами: документами, речовими доказами та висновками експертів, обґрунтовано відкинув як доказ відсутності в діях ОСОБА_12 порушення ПДР висновок експерта №079/12-16 від 02 грудня 2016 року, оскільки встановив фактичну невідповідність даних, які вважалися вихідними для експертного дослідження, в тому числі в частині ввімкнення аварійної сигналізації ОСОБА_12 та зупинки ним автомобіля для з`ясування обставин ДТП, і з таким висновком погоджується колегія суддів, бо вказані обставини спростовуються даними, які зафіксовані в протоколі огляду місця ДТП від 19.09.2015 та на відеозаписі з відеореєстратора, встановленого в автомобілі DAFFT CF85.410, а інші джерела доказів, на які звертає увагу представник потерпілого, беззаперечно їх не доводять.
При цьому доводи представника потерпілого про те, що, за відсутності окремого провадження та судового рішення про вчинення ОСОБА_12 адміністративного правопорушення, суд безпідставно визнав його винуватим у вчинення такого правопорушення, не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини кримінального провадження судом встановлені на підставі сукупності досліджених безпосередньо під час судового розгляду доказів, в тому числі із урахуванням висновку експерта №209ат від 31.03.2016 (т.1 а.с. 230-237), який відповідає вимогам ст.ст. 101, 102 КПК України, ґрунтується на відомостях, які судовому експерту стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, в тому числі й зафіксовані в протоколі огляду місця ДТП від 19.09.2015 та на відеозаписі цієї події.
З огляду на те, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для незгоди з указаним висновком експерта, яким з технічної точки зору встановлена в ситуації, яка склалася на дорозі безпосередньо перед ДТП, невідповідність дій ОСОБА_12 п.п. «а» п. 4.14 ПДР України, доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо невідповідності висновків суду в указаній частині фактичним обставинам провадження не заслуговують на увагу.

Слід також зазначити, що за результатами дослідження та оцінки усіх доказів, суд першої інстанції у вироку встановив, що порушення вимог п.п. 10.1 та 10.3 ПДР України водієм ОСОБА_9 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідків, що не ставиться під сумнів представником потерпілого.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого про призначення ОСОБА_9 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону (ст.75 КК України), який не підлягав застосуванню, то вони є необґрунтованими і не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Так, стаття 50 КК України визначає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, положеннями ст. 75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, крім випадків засудження за корупційний злочин, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, дотримав зазначені вимоги закону.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 , при виборі заходу примусу і порядку його відбування разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, суд врахував дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі статтей 66-67 КК України, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Зокрема, судом враховано, що ОСОБА_9 вчинив тяжкий злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту з необережною формою вини, а також його наслідки та поведінку потерпілого, в діях якого також встановлені невідповідності ПДР; характеристику особи обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягається вперше, працює, позитивно характеризується за попереднім, фактичним місцем роботи та за місцем проживання, має сталі соціальні зв`язки, сім`ю, на його утриманні перебуває малолітня донька ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до того ж він підтримує зв`язки із батьками та допомагає одинокій родичці ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за даними облікової документації не перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом та на обліку у лікаря-психіатра, має постійне місце проживання; його відношення до скоєного - визнання вини в обсязі пред`явленого обвинувачення; відсутність обставин, що обтяжують покарання у відповідності до вимог ст.67 КК України; обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття.

Отже, враховуючи тяжкість злочину, обставину, яка пом`якшує покарання, всі відомості щодо особи винного ? як у загально-соціальному плані, так і в плані її потенційної суспільної небезпеки, встановлених судом конкретних обставин події, оцінки поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, а саме виклик ним працівників поліції та швидкої медичної допомоги, що в сукупності характеризує особу ОСОБА_9 , суд призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Це рішення є обґрунтованим, судом наведені достатні мотиви такого рішення, що не спростовуються доводами апеляційної скарги.

При цьому слід зазначити, що твердження представника потерпілого про те, що ОСОБА_9 навмисно здійснив наїзд на ОСОБА_23 і завдав йому тяжкі тілесні ушкодження, що не було враховано судом, є вочевидь безпідставним, оскільки суд першої інстанції надав правильну правову кваліфікацію вчиненому ОСОБА_9 кримінальному правопорушенню, що в апеляційній скарзі не ставиться під сумнів і представником потерпілого, в той же час злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, є злочином з необережною формою вини щодо його наслідків.

Щодо посилань апелянта на небажання обвинуваченим відшкодовувати завдану потерпілому матеріальну та моральну шкоду, то, враховуючи, що цивільна відповідальність ОСОБА_9 застрахована у встановленому законодавством порядку, сама по собі та обставина, що завдана кримінальним правопорушенням шкода не була відшкодована в добровільному порядку, не є безумовною підставою вважати, що виправлення обвинуваченого можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства.

Доводи представника потерпілого про те, що суд безпідставно врахував надані стороною захисту документи, які фактично не підтверджують міцних соціальних зв`язків обвинуваченого з батьками та не доводять надання ним допомоги родичці ОСОБА_20 , не заслуговують на увагу, оскільки суперечать змісту досліджених судом в цій частині документів. До того ж в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості щодо суспільної небезпечності ОСОБА_9 .

З огляду на викладене, виходячи з положень ст. 50 КК України та враховуючи принципи індивідуалізації і співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, колегія суддів вважає, що визначене судом першої інстанції ОСОБА_9 покарання із застосуванням його додаткового виду, а саме позбавлення права керування транспортними засобами на строк указаний у вироку та із застосуванням вимог ст. 75 КК України до основного покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення ним нових злочинів та є домірним вчиненому.

Поряд з наведеним колегія суддів вважає обґрунтованим клопотання захисника ОСОБА_14 , підтримане обвинуваченим, про застосування до ОСОБА_9 амністії на підставі п."в" ч. 1 ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року, проте вважає можливим звільнити обвинуваченого лише від відбування призначеного судом першої інстанції основного покарання у виді позбавлення волі, з таких підстав.

Відповідно до п."в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року (набрав чинності 07 вересня 2017 року) підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, зокрема, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 вчинив необережний тяжкий злочин до дня набрання чинності Законом України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року, має малолітню доньку ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно якої не позбавлений батьківських прав, що підтверджується наданими стороною захисту документами.

Передбачених ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році" та ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" заборон для застосування до ОСОБА_9 амністії колегією суддів у справі не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів, з урахуванням конкретних обставин провадження, особи винного та зважаючи на дискреційний характер норми ст. 15 Закону України "Про амністію у 2016 році", вважає необхідним звільнити ОСОБА_9 лише від відбування основного покарання, призначеного судом першої інстанції, на підставі вказаного закону про амністію, а тому клопотання захисника задовольняє частково.

Що стосується вирішення судом першої інстанції цивільного позову, заявленого потерпілим, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то колегія суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України, перевіряє лише висновки суду першої інстанції в тій частині, обґрунтованість яких оспорюється представником потерпілого, оскільки висновки суду щодо наявності правових підстав для стягнення з ПрАТ "Страхова компанія "Еталон", якою була застрахована цивільна відповідальність ОСОБА_9 (поліс №АС/9479613, страхова сума за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю 100 000 грн.), на користь ОСОБА_12 витрат, пов`язаних з його лікуванням, достатньо мотивовані, підтверджені відповідними доказами та ґрунтуються на положеннях статтей 127-129 КПК України, статтей 1166, 1187, 1194 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Проте, з рішенням суду про відмову в задоволенні позову в частині стягнення доходу, втраченого потерпілим внаслідок тимчасової втрати працездатності за наслідками ДТП з тих підстав, що потерпілим до позову не долучено та в судовому засіданні не надано листків тимчасової втрати працездатності, якими повинна бути підтверджена втрата працездатності особи, колегія суддів не погоджується та вважає такий висновок помилковим.

Відповідно до ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно з положеннями ст. 1198 ЦК України, розмір доходу фізичної особи - підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою - підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається на підставі даних органу доходів і зборів та обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, у сумах, нарахованих до вирахування податків.

Як встановлено матеріалами цивільного позову та підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (т.2 а.с. 39) і довідкою органу доходів і зборів від 11.05.2016 № 911/р/26-55-13-02 (т. 2 а.с. 41), ОСОБА_12 на час ДТП здійснював підприємницьку діяльність як фізична особа підприємець та згідно поданих декларацій платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця, загальна сума його доходу становила: за 2014 рік - 50 296 грн., 38 726 грн.; 1 квартал 2015 року - 30 596 грн., 1 півріччя 2015 року - 50 819 грн., три квартали 2015 року - 81 344 грн.

Допустимими, належними та достатніми доказами тимчасової втрати потерпілим працездатності внаслідок ушкодження здоров`я колегія суддів визнає долучені ним до цивільного позову медичні документи, а саме виписку із медичної карти № 1347 стаціонарного хворого Київської міської клінічної лікарні № 17 (т.2 а.с. 54-55), виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 525 Київської міської клінічної лікарні № 18 (т.2 а.с.16-17), витяг з медичної карти хворого денного стаціонару № 301 КНП "КДЦ" Печерського району (т. 2 а.с. 43), виписку із медичної карти №738 стаціонарного хворого Київської міської клінічної лікарні №17 (т.2 а.с. 47), які доводять, що з 19 вересня по 05 жовтня 2015 року, з 09 по 28 березня 2016 року, з 11 по 20 травня 2016 року та з 23 по 27 травня 2016 року ОСОБА_12 перебував на лікуванні в умовах стаціонару в указаних лікувальних установах.

Таким чином, відшкодуванню за рахунок цивільного відповідача ПрАТ "Страхова компанія "Еталон" підлягає втрачений потерпілим внаслідок ушкодження здоров`я дохід з моменту отримання травми 19 вересня та протягом стаціонарного лікування по 05 жовтня 2015 року, а також з урахуванням тривалості стаціонарного лікування: з 09 по 28 березня 2016 року, з 11 по 20 травня 2016 року та з 23 по 27 травня 2016 року, що обчисляється за правилами ст. 1198 ЦК України і становить 16 851 грн. 88 коп. (8 днів - 3 638 грн. 48 коп. + 14 днів - 6 367 грн. 34 коп. + 5 днів - 2 633 грн. 10 коп. + 8 днів - 4 212 грн. 96 коп.).

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції у вироку про цивільний позов підлягає зміні шляхом збільшення розміру матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь потерпілого ОСОБА_12 , з 73 847 грн. 70 коп. до 90 699 грн. 58 коп.

В той же час апеляційні доводи представника потерпілого про те, що загальна сума шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою потерпілим працездатності (втраченого доходу) становить 79 998 грн. 93 коп. не заслуговують на увагу, оскільки, окрім вищевказаних медичних документів, у матеріалах провадження відсутні належні, допустимі та достовірні докази, які б доводили указаний апелянтом строк непрацездатності потерпілого.

Частково погоджується колегія суддів також із доводами апеляційної скарги представника потерпілого щодо невмотивованості вироку суду в частині розміру стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого моральної шкоди.

Як убачається з вироку, при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого, суд взяв до уваги певний ступінь фізичних страждань ОСОБА_12 і моральних переживань за своє здоров`я, тривале перебування на лікуванні та реабілітації, те, що подія 19.09.2015 дійсно змінила звичний темп його життя, вплинула на стосунки з близькими людьми, викликала переживання у зв`язку з неможливістю повернутися до роботи, а також врахував, що настанню ДТП та спричиненню тілесних ушкоджень сприяла груба необережність потерпілого, та визначив розмір такої компенсації в сумі 50 000 грн.

Між тим, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, а саме той факт, що ДТП перш за все сталася внаслідок грубого порушення ОСОБА_9 ПДР, в результаті чого ОСОБА_12 були спричиненні тяжкі тілесні ушкодження, приймаючи до уваги, що ОСОБА_12 неодноразово після події ДТП перебував на стаціонарному лікуванні, що свідчить про тривалість фізичних і моральних страждань, вимушеність змін у життєвих стосунках, витрачання часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, в той час як ОСОБА_9 добровільно не розпочав відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням потерпілому шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду в частині стягнутої з обвинуваченого моральної шкоди змінити та збільшити її розмір до 150 000 грн.

Таким чином, за наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника потерпілого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції - зміні в частині рішення про цивільний позов, клопотання ж захисника слід задовольнити частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року відносно ОСОБА_9 змінити в частині рішення про цивільний позов.

Збільшити розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь потерпілого ОСОБА_12 , визначивши її розмір у сумі 90 699 грн. 58 коп.

Збільшити розмір компенсації за завдану моральну шкоду, яка підлягає стягненню з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_12 , визначивши її розмір в сумі 150 000 грн.

У решті вирок залишити без змін.

Клопотання захисника ОСОБА_14 про застосування до ОСОБА_9 амністії задовольнити.

На підставі п."в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, призначеного вироком Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4