УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №287/24/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2017 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Олевського районного суду Житомирської області від 06.02.2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, не депутата, не інваліда, судимого, 05.01.2012 року Ємільчинським районним судом Житомирської області по ч.3 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 07.08.2015 року, -
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186; ч.2 ст.162 КК України та призначено покарання:
- за ч.2 ст.162 КК України у виді 2 (двох ) років позбавлення волі;
- за ч.2 ст.186 КК України у виді 5 ( п`яти ) року позбавлення волі.
Ухвалено застосувати ч.1 ст.70 КК України і шляхом поглинення менш суворої міри покарання більш суворою, остаточну міру покарання ОСОБА_7 обрати у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ухвалено звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком у 3 роки, з покладенням на нього обов`язків передбачених п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України , а саме:
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання ;
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що близько 22 години 30 хвилин 05.11.2015 року, проходячи повз приміщення не функціонуючих гаражів бувшого КСП «Кишинське», яке розташоване по вул. Гаражна с. Кишин Олевського району, помітив попереду ОСОБА_10 , який йшов в напрямку свого будинку, а саме АДРЕСА_2 . В цей же день та час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на відкрите, повторне, викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , наблизившись до ОСОБА_10 , застосовуючи фізичне насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс останньому кулаком правої руки один удар в область голови, від чого ОСОБА_10 впав на землю та втратив свідомість , заподіявши при цьому йому тілесні ушкодження у вигляді садна в ділянці зовнішнього краю лівої надбрівної дуги, які відповідно до висновку судово- медичної експертизи від 19.11.2015 № 229 відносяться до легких тілесних ушкоджень, які не спричинили короткочасного розладу здоров`я, після чого повторно, відкрито заволодів коштами в сумі 150 гривень, які знаходилися в кишені потерпілого та мобільним телефоном марки «Samsung», б/в, чорного кольору, вартістю 250 грн., який випав кишені куртки ОСОБА_10 , в якому знаходилася сім-картка мобільного оператора «Київстар», вартістю 15 грн., заподіявши при цьому потерпілому матеріальний збиток на загальну суму 265 грн.
Крім того, 29.11.2015 року, близько 01 години 45 хвилин, ОСОБА_7 , проходячи по АДРЕСА_3 , в якому проживає ОСОБА_11 , вирішив незаконно проникнути до житла останньої з метою з`ясування особистих стосунків, які виникли між ними раніше.
Реалізували, свій злочинний умисел, направлений на незаконне проникнення до житла, ОСОБА_7 , одягнувши «маску - балаклаву», шляхом відкриття, за допомогою лінійки, металевої защіпки на вхідних дверях , незаконно проник до вищевказаного будинку. Знаходячись всередині будинку, ОСОБА_7 був помічений потерпілою ОСОБА_11 . З метою, щоб остання не змогла його впізнати ОСОБА_7 застосував фізичне насильство, що виразилось в триманні потерпілої за руки, в результаті чого завдав останній фізичного болю , і в подальшому з будинку втік.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію дій останнього, просить вирок суду скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162 та ч. 2 ст. 186 КК України і обрати покарання: за ч. 2 ст. 162 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі за ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Застосувати ч. 1 ст. 70 КК України і шляхом поглинення менш суворої міри покарання більш суворою, остаточну міру покарання ОСОБА_7 обрати у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. Посилається на те, що судом першої інстанції належним чином не мотивовано своє рішення про застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України, зокрема, у вироку не зазначено, які обставини справи і дані про особу дають підстави стверджувати про можливість його виправлення без відбування покарання. Вважає, що у даному випадку суд безпідставно призначив ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає тяжкості злочину і за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, а також не буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів. При цьому, хоча суд і вказав про врахування тяжкості вчинених злочинів та даних про особу обвинуваченого, проте, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, в порушення вимог ст. ст. 50, 75 КК України, без достатніх на те підстав, при призначенні покарання в достатньому ступені, фактично не прийняв до уваги, що злочини, у вчиненні яких вина обвинуваченого визнана доведеною, відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії середньої тяжкості та тяжкого злочину. Вказує, що суд у вироку формально послався, та не дав належної правової оцінки даним про особу обвинуваченого, зокрема, про те, що він раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину проти власності, має непогашену судимість; звільнившись по відбуттю терміну покарання, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисні злочини, що свідчить про те, що призначене обвинуваченому покарання за попереднім вироком не досягло своєї мети щодо його виправлення; злочин проти власності обвинуваченим вчинено в стані алкогольного сп`яніння; також вчинено злочин відносно жінки; серед матеріалів кримінального провадження відсутні відомості, які обґрунтовано вказують на можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, у зв`язку із чим, суд передчасно прийшов до висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з іспитовим строком.
В судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги прокурор підтримав доводи, викладені в ній, просив її задовольнити. Захисник та обвинувачений заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили її відхилити, вирок суду залишити без змін. Від потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надійшли заяви з проханням розглядати вказане кримінальне провадження без їх участі. При цьому потерпілий ОСОБА_10 зазначив, що претензій до обвинуваченого не має та просить не позбавляти його волі, а потерпіла ОСОБА_11 підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила призначити обвинуваченому реальну міру покарання, пов`язану з позбавленням волі.
Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення прокурора, захисника та обвинуваченого, заяви потерпілих, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.2 ст.186 КК України відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.
Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання, колегія суддів погоджується з рішенням суду і в цій частині в частині призначеного ОСОБА_7 покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення та доводи прокурора, потерпілого, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарги прокурора задоволенню не підлягає, виходячи з наступного
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах та прокурором не оскаржуються.
Що ж стосується призначеного судом обвинуваченому покарання та апеляційних вимог прокурора про скасування вироку в цій частині та призначення більш суворого покарання, пов`язаного з обмеженням волі обвинуваченого, слід зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому у відповідності до ч.1 ст.75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження, обмеження волі, а також позбавленні волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням .
Суд першої інстанції під час розгляду даного провадження та призначення обвинуваченому покарання зазначених вимог закону дотримався та в достатній мірі мотивував свої висновки.
Так судом вірно встановлено, що ОСОБА_7 своїми умисними діями вчинив кримінальні правопорушення, передбачені: ч. 2 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, а також ч.2 ст. 162 КК України, тобто незаконне проникненні до житла із застосуванням насильства. При цьому обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , відповідно ст. 66 КК України є щире каяття, а обставиною, що обтяжує його покарання відповідно ст. 67 КК України - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння .
Визначаючи обвинуваченому міру і вид покарання в межах санкцій вказаних вище статей КК України, суд врахував те, що ним вчинено злочини тяжкий та середньої тяжкості, він визнав свою вину у судовому засіданні, щиро розкаявся у вчиненому, відшкодував потерпілому матеріальну шкоду, позитивно характеризується за місцем проживання, а також врахував думку потерпілих, та призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком та визначивши обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, зазначивши при цьому, що саме таке покарання є справедливим, необхідним та цілком достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
З вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів вважає за необхідне погодитися.
При цьому доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом належним чином не мотивовано рішення про застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України, а призначене покарання не відповідає тяжкості злочинів і за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді вироку суду.
Так дійсно вина обвинуваченого визнана доведеною, відповідно до ст. 12 КК України злочини, вчиненні ним, відносяться до категорії середньої тяжкості та тяжкого злочинів, він раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину проти власності, має непогашену судимість, звільнившись по відбуттю терміну покарання, вчинив нові злочини, і потерпіла ОСОБА_11 просила призначити йому покарання у виді позбавлення волі.
Разом тим вказані вище обставини не можуть бути безумовною перешкодою для призначення обвинуваченому покарання з випробуванням, враховуючи також те, що він ріс в багатодітній сім`ї, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше був знайомий з потерпілою та вчинив незаконне проникнення до її житла для з`ясування відносин між ними, оскільки бажав спілкуватися з потерпілою. При цьому шкоду потерпілій завдано не було, обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, просив вибачення у потерпілої.
Таким чином дане покарання не можна вважати надмірно м`яким та таким, що не відповідає обставинам вчинення злочинів та особі обвинуваченого, тим більше, що безумовних перешкод для застосування ст. 75 КК України в даному випадку не існує. При цьому судом хоча і призначено покарання з випробуванням, однак воно є доволі суворим, тобто у виді 5 років позбавлення волі, від відбування якого його цілком обґрунтовано було звільнено з випробуванням, враховуючи вимоги ст.75 КК України з максимальним випробувальним терміном 3 роки.
Таким чином підстав вважати, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що і є у відповідності до положень ст. 50 КК України насамперед метою призначення покарання, можливо лише в умовах ізоляції від суспільства та позбавлення його волі, і що призначене судом покарання не є необхідним і достатнім в даному випадку, як на тому наполягає прокурор, судова колегія не вбачає.
Підстав для скасування вироку суду, з мотивів наведених в апеляційній скарзі прокурора, не встановлено.
Порушень вимог кримінально-процесуального закону, які могли б бути підставою для зміни або скасування вироку суду, не має.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу прокурора Коростенської місцевої прокурора тури молодшого радника юстиції ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Олевського районного суду Житомирської області від 06.02.2017 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.162, ч.2 ст.186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно, може бути оскаржена протягом трьох місяців з моменту її проголошення до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: