Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 26 вересня 2017 року касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 26 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000309.

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 26 травня 2016 року

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України
уродженця м. Іллічівська Одеської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ст. 291 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2-4 ст. 76 КК України.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 3 червня 2016 року було виправлено описку та доповнена резолютивна частина вироку щодо вирішення питання за результатом розгляду районним судом цивільного позову.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 3 червня 2016 року про виправлення описки у вироку Біляївського районного суду Одеської області від 26 травня 2016 року скасовано та призначено новий розгляд цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди з ОСОБА_6 в порядку цивільного судочинства.

Кримінальне провадження розглянуто за участю:
прокурора ОСОБА_7 ,
У касаційній скарзі потерпілий просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що місцевим судом ОСОБА_6 був безпідставно звільнений від відбування покарання з випробуванням згідно зі ст. 75 КК України. Суд апеляційної інстанції наведені порушення не усунув, а мотиви залишення його апеляційної скарги без задоволення належним чином не вмотивував, чим допустив порушення вимог ст. 419 КПК України.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 20 березня 2015 року близько 20 год. 30 хв., в порушення п. п. 24, 33 «Положення про прикордонний режим», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 року № 1147 зі змінами відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.07.2013 року № 463; п. п. 2.3, 4.1, 4.4, 4.10, 4.23.2, 4.23.3, 8.7 «Правил користування маломірними суднами на водних об`єктах в Одеській області», затверджених рішенням Одеської обласної ради № 224-ХХІV від 30.10.2014 року № 1202; п. 3.1 «Інструкції про порядок обліку та випуску маломірних суден, інших плавзасобів у територіальне море та внутрішні води України в межах Одеської області», затвердженої розпорядженням Голови Одеської обласної державної адміністрації від 13.12.2011 року № 1145-А-2011, керуючи власним маломірним судном «Marine 17Н» бортовий р/н НОМЕР_1 , яке не було приписане до функціональної бази для стоянки маломірних (малих) суден та на якому були відсутні рятувальні засоби для пасажирів, здійснив вихід в р. Дністер без дозволу диспетчерсько-вахтової служби бази для стоянки маломірних суден і керуючи судном після вживання алкогольних напоїв, що знизило увагу, в темний час доби та без обладнання судна для нічного плавання, рухався по річці Дністер Біляївського району Одеської області, не помітивши перешкоду у вигляді поваленого дерева та гілок, допустив зіткнення з нею.

В результаті зіткнення пасажири маломірного судна «Marine 17Н» - ОСОБА_5 та ОСОБА_8 отримали тяжкі тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про доведеність винності ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку злочину та правильність кваліфікації його дій в касаційній скарзі не оспорюється.
Що ж стосується доводів касаційної скарги потерпілого про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, то такі, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суд, приймаючи рішення, у мотивувальній частині вироку зобов`язаний навести обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, належним чином мотивувати своє рішення у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з вимогами ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

Як убачається з вироку суду та матеріалів провадження, ці вимоги суд виконав та в достатній мірі обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Так, призначаючи засудженому покарання у виді обмеження волі строком на 5 років та звільняючи його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд, як убачається з вироку, врахував як обтяжуючі так і пом`якшуючі покарання обставини, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, особу засудженого, те, що ОСОБА_6 позитивно характеризується за місцем роботи, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, раніше не судимий.
Дотримуючись вимог ст. 50 КК, зважаючи на конкретні обставини справи, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення засудженого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, суд дійшов мотивованого висновку про можливість застосування до засудженого положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, установивши максимально визначений у законі іспитовий строк, та поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Рішення суду, яке насамперед стосується питання порядку відбування призначеного покарання, прийнято на підставах, передбачених законом норм. Усупереч доводам скарги потерпілого, самі по собі ступінь тяжкості вчиненого злочину та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, відповідно до загальних засад судочинства та змісту ст. 75 КК, не є перешкодою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням.

Переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом ст. 75 КК і норм кримінального закону, які визначають мету покарання та загальні засади його призначення, у касаційній скарзі потерпілого ОСОБА_5 не міститься.

Таким чином, суд, при призначенні засудженому покарання в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину, особу винного, конкретні обставини справи і правильно дійшов висновку про можливість звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст. 50, 65 КК України.

Аналогічні за змістом доводи потерпілого щодо невідповідності призначеного засудженому покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з наведенням мотивів спростування, визнав їх неспроможними.
Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Так, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , належним чином проаналізував усі доводи поданої на вирок місцевого суду апеляції потерпілого, на кожний з доводів, що в них містяться, дав вичерпну відповідь і обґрунтовано залишив подану апеляцію без задоволення.

Доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального та кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення по справі.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою безумовне скасування постановлених щодо ОСОБА_6 , судових рішень, по справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року, колегія суддів

постановила:

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 26 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3