Справа № 301/289/18

У Х В А Л А

"16" лютого 2018 р. м. Іршава
в с т а н о в и л а :
Клопотання мотивовано тим, що 23 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,3 га, розташованої за межами населеного пункту на території Іршавської міської ради.
За наслідками розгляду вказаного листа наказом Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області №1979-сг від 19.07.2016 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3 га із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту в контурі 246 на території Іршавської міської ради.
Враховуючи наведене, з метою збереження доказів та відшкодування завданої шкоди кримінальним правопорушенням просив накласти арешт на вищевказану земельну ділянку, із забороною використання земельної ділянки, розпорядження нею та в подальшому будь-яких дій щодо її відчуження, розподілу, знищення та вчинення інших дій.
Дослідивши матеріали клопотання, вважаю, що таке слід повернути для усунення недоліків, виходячи з наступного.
Частина 2 ст. 171 КПК України містить вимоги до клопотання про арешт майна.
Дане клопотання прокурора вказаним вимогам не відповідає, оскільки не містить вказівку про підстави і не конкретизовано мету відповідно до положень частини 2 статті 170 цього Кодексу накладення арешту, а також відповідного обґрунтування необхідності арешту майна.
У клопотанні не зазначеного про наявність жодного ризику, що передбачений абзацом 2 частини 1 ст. 170 КПК України і вказував би на необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
З матеріалів клопотання вбачається, що відомості до ЄРДР внесено за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.
Частиною 1 ст.366 КК України передбачено кримінальну відповідальність за складання, видачу службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів.
Однак, у клопотанні не викладено фактичних обставин даного злочину, і не вбачається ознак злочину, що передбачені диспозицією ч.1 ст.366 КК України. Правової кваліфікації злочину клопотання також не містить.
Отже, не наведено обставин і не додано доказів вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України.
Згідно ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
У клопотанні прокурор відповідно до п.1 ч.2 ст.172 КПК України просить накласти арешт, в тому числі, з метою забезпечення спеціальної конфіскації.
Відповідно до ч.4 ст.172 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.
Згідно ч.1 ст.96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення; 3) були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Однак, у поданому клопотанні не наведено процесуального статусу відповідних осіб, не надано доказів, що відповідна земельна ділянка підпадає під ознаки, наведені у ч.1 ст.96-2 КК України.
У клопотанні також зазначено, що накладення арешту необхідне для забезпечення відшкодування шкоди.
Однак, всупереч вимогам ч.6 ст. 170 КПК України, клопотання не містить:
- доказів того, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, належить підозрюваному, фізичній чи юридичній особі, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження,
- вказівки на розмір завданої шкоди та наявність заявленого цивільного позову у кримінальному провадженні.
Посилаючись на необхідність накладення арешту на земельну ділянку з метою забезпечення збереження речових доказів, до клопотання не приєднано доказів того, що земельна ділянка визнана по справі речовим доказом.
Крім того, враховуючи, що вказане кримінальне провадження порушено за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, клопотання не містить обґрунтування відповідності вказаного нерухомого майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Також у клопотанні відсутні посилання на обставини, які підтверджують, що незастосування заборони або обмеження користування, а також розпорядження майном призведе до відчуження або вчинення будь-яких інших дій щодо вказаного нерухомого майна. Не приєднано таких доказів і до матеріалів клопотання.
Відповідно до ч.3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно ч.3 ст.172 КПК України, слідчий суддя встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
За таких обставин, вважаю, що подане клопотання слід повернути начальнику Іршавського відділу Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_2 для усунення недоліків.
Керуючись ст. ст. 170-172 КПК України,
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідча суддя : ОСОБА_1