АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1176/17 Справа № 185/3072/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000279 від 04.02.2016 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , прокурора Павлоградської місцевої прокуратури на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року, ухвалений стосовно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м.Тернівка Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.396 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст.69 КК України, у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією ? частини належного йому майна;
ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.396 КК України та призначено йому покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2, ч.1 ст.76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в солідарному порядку на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 16 229 грн.; моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.; на користь держави витрати на проведення судово-автотоварознавчої експертизи вартістю 768 грн., судово-трасологічної експертизи вартістю 703 грн.68 коп., судово-медичної експертизи, на загальну суму 1471 грн.68 коп.
Вирішено долю речових доказів.
Судом першої інстанції встановлено, що 03.02.2016 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , перебуваючи у вечірній час доби в м.Павлограді Дніпропетровської області, замовили послуги таксі автомобіля марки «Shevrolet Аveo», д.н. НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_11 , та яким останній керував.

Приблизно о 23.05 год. 03.02.2016 року ОСОБА_11 привіз на в вказаному автомобілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до буд. 24 по вул.Грибоєдова в м.Павлограді Дніпропетровської області, де зупинив автомобіль, але ключі із замка запалення не витягав, та автомобіль не глушив.

В той час, коли ОСОБА_9 покинув салон вказаного автомобіля та направився до свого транспортного засобу, на якому разом з ОСОБА_8 того вечора вони прибули до м.Павлограда, ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, знаходячись на задньому пасажирському сидінні за водієм, тримаючи в руках невстановлений предмет,що належав до предмету колючо-ріжучої дії, застосовуючи насильство, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс два удари по тім`яній частині голови ОСОБА_11 , спричинивши останньому легкі тілесні ушкодження у вигляді забійної рани в тім`яній області праворуч.

Після чого ОСОБА_8 наніс ОСОБА_11 ще один удар, яким спричинив легке тілесне ушкодження, з короткочасним розладом здоров`я впродовж більше шести днів, але не більше, як три тижні (21 день), у вигляді проникаючого поранення правої кисті.

Отримавши зазначені тілесні ушкодження, ОСОБА_11 відкрив двері автомобіля та, рятуючись від нападу, вибіг на вулицю.

ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, пересів за кермо автомобіля та протиправно, всупереч волі власника заволодів вказаним автомобілем, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 133244грн. 69коп., а вказане авто перегнав до м.Тернівка, сховав його в гаражі № НОМЕР_2 гаражного товариства « Шахтар-3» по вул. Лєрмонтова в м.Тернівка, що належав родині ОСОБА_9 , де за допомогою останнього розібрали зазначений автомобіль.

ОСОБА_9 , перебуваючи в салоні автомобіля таксі під керуванням ОСОБА_11 , якого викликав ОСОБА_8 , та пересуваючись увечері 03.02.3016 року у вказаному автомобілі в якості пасажира разом з ОСОБА_8 , отримав від останнього пропозицію щодо вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, на що ОСОБА_9 не погодився, та згодом, розуміючи дієвість злочинних намірів ОСОБА_8 , добровільно покинув салон значеного автомобіля таксі, та на власному транспортному засобі дістався до м. Тернівка.

ОСОБА_9 , усвідомлюючи та розуміючи, що ОСОБА_8 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом потерпілого ОСОБА_11 , вимагав сховати автомобіль в гаражі № НОМЕР_3 /т «Шахтар-3» по вул.Лермонтова в м.Тернівка, що належить родині ОСОБА_9 , та допомогти його розібрати, вважаючи, що ОСОБА_8 позбавив життя потерпілого ОСОБА_11 під час незаконного заволодіння транспортним засобом, тобто, розуміючи, що ОСОБА_8 у всякому випадку вчинено особливо тяжкий злочин, маючи на те реальну можливість, ОСОБА_9 не повідомив про достовірно відомі йому обставини вчинення особливо тяжкого злочину правоохоронні органи, чим вчинив заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ОСОБА_11 моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. змінити, відмовивши в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_9 .

На його думку, висновки суду першої інстанції в частині вимог потерпілого про стягнення з обвинувачених моральної шкоди, не відповідають дійсним фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на належних допустимих доказах, які містяться в матеріалах кримінального провадження для обґрунтування стягнення саме такої суми. Зазначив, що стороною потерпілого не було надано доказів щодо доведеності розміру заподіяної моральної шкоди.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 та ОСОБА_8 винними за ч.3 ст.289 КК України в обсязі обвинувачення, висунутого останньому за обвинувальним актом та призначити кожному покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного їм майна. Цивільний позов задовольнити частково, стягнути на користь потерпілого ОСОБА_11 солідарно з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 16 229 грн. та моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.

Вважає, що під час ухвалення вироку суд першої інстанції не дослідив всі обставини кримінального провадження, надавши невірну оцінку показам ОСОБА_8 щодо причетності до вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 , наявності в них попередньої домовленості на вчинення кримінального правопорушення, визнавши його покази не логічними, абсурдними, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, які кваліфіковані органом досудового розслідування як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Висновки суду в частині непричетності ОСОБА_9 до незаконного заволодіння автомобілем потерпілого та в цій частині показів ОСОБА_8 необґрунтованими та які повністю спростовується наступним.

Суд першої інстанції не взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_8 про наявність попередньої домовленості з ОСОБА_9 про незаконне заволодіння транспортним засобом, про те, що саме ОСОБА_9 без відома ОСОБА_8 , перебуваючи в гаражі своєї матері, розбирав автомобіль ОСОБА_11 , який, як встановлено протоколом огляду місця події від 04.02.2017 року, показаннями потерпілого ОСОБА_11 та понятих, був повністю розібраним, при тому, що ОСОБА_8 необхідний був лише двигун, а не двері, кришка капоту, салон чи то приборна панель автомобіля потерпілого.

На його думку, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосувавши в частині кваліфікації дій обвинувачених закон, який не підлягав застосуванню, кваліфікувавши дії ОСОБА_9 за ч.1 ст.396 КК України та виключивши з обвинувачення ОСОБА_8 кваліфікаційну ознаку «вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи прокурора, який просив апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора підтримав та просив задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг прокурора, захисника в інтересах обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги прокурора не підлягають задоволенню, а вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, за які їх засуджено, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі та досліджених в судовому засіданні доказах, судом правильно встановлена винуватість обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, що підтверджується належними доказами, дослідженими судом першої інстанції та викладених у вироку.

Апеляційна скарга прокурора містить вимоги визнати ОСОБА_9 та ОСОБА_8 винними за ч.3 ст.289 КК України в обсязі обвинувачення, висунутого за обвинувальним актом та призначити кожному покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного їм майна. Але при цьому прокурор не наводить конкретних доказів, які б вказували на невірну кваліфікацію судом дій ОСОБА_9 , а його доводи зводяться до незгоди з висновками суду та переоцінки доказів з точки зору позиції прокурора. Прокурор просить цивільний позов задовольнити частково, стягнути на користь потерпілого ОСОБА_11 солідарно з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 16 229 грн. та моральну шкоду в розмірі 150 000 грн. В цій частині апеляційної скарги прокурор не мотивує, чому саме суд повинен стягнути моральну шкоду на користь потерпілого у розмірі 150 000 грн, не погоджуючись з розміром у 100 000 грн, стягнутих судом першої інстанції за вироком суду.

Колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги прокурора є невмотивованими належним чином, не спростовують висновків суду, викладених у вироку, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 в частині зміни стягнення з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 моральної шкоди на користь ОСОБА_11 в солідарному порядку та відмови в задоволенні стягнення моральної шкоди з ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Як вбачається з вироку, обвинувачені завдали моральної шкоди потерпілому, але не в наслідок спільних дій, оскільки суд першої інстанції визнав обвинувачених винуватими у різних злочинах, а не у вчиненні одного злочину.

Тяжкість кожного з вчинених злочинів є різною, тому і відповідальність за завдану потерпілому моральну шкоду має визначатися залежно від ступеня тяжкості вчиненого кожним із обвинувачених злочину.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, яку треба стягнути на користь потерпілого, визначеним судом першої інстанції у 100 000 грн, разом з тим вважає, що ця сума має бути розподілена між обвинуваченими в частинах відповідно до ступеня вини кожного.

З урахуванням ступеня вини обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів вважає за необхідне стягнути з нього на користь потерпілого ОСОБА_12 у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн., а з урахуванням ступеня вини обвинуваченого ОСОБА_8 стягнути з нього на користь потерпілого ОСОБА_12 у відшкодування моральної шкоди 80 000 грн.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 змінити в частині стягнення моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_11 у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.
Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_11 у рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000 грн.
В решті вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишити без змін.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 04.02.2016 року до 20.06.2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Верховного Суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, - з дня вручення копії ухвали.

Судді: