Справа № 638/1492/18
Провадження № 1-кп/638/694/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2018 року
Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , розглянувши обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України,-
встановив:
В провадження судді Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 (колегія суддів: головуючий - суддя ОСОБА_1 , судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000122 від 22.01.2018р., за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.
Відповідно до статті 75 КПК України, слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.
Відповідно до частин 1, 3 статті 80 КПК України, за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.
Дослідивши матеріали кримінального провадження, та враховуючи існування обставини, передбаченої пунктом 3 частини 1 статті 75 КПК України, суддя ОСОБА_1 вважає за необхідне заявити самовідвід.
Відповідно до частини 4 статті 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до положення статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», якою визначено дві вимоги щодо безсторонності суду: по-перше бути об`єктивно вільним від упередженості чи зацікавленості у результаті розгляду справи, по-друге, бути об`єктивно безстороннім - тобто суд повинен гарантувати виключення будь-якого обгрунтованого сумніву в його безсторонності.
Суддя під час здійснення судочинства зобов`язаний бути неупередженим та незалежним, керуватися під час прийняття рішення лише вимогами закону та фактами, які ним встановлені.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так у справі «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судці, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, шо свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»). Зазначену позицію Європейського суду підтримала і колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України у справі №5-15п12.
Також, у рішеннях «Білуга проти України» від 09.11.2006 року, «Ветштайн проти Швейцарії» від 28.10.1998 року ЄСПЛ наголошує, що важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.
За пунктом 12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, ЩО впливає на здатність судді приймати незалежні рішення. У цьому випадку незалежність судової влади є втіленням загального принципу: «Ніхто не може бути суддею у власній справі». Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси певної сторони у будь-якій суперечці. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.
Як вбачається з матеріалів справи, членом колегії суддів по справі визначено ОСОБА_3 , який тривалий час працює на посаді судді Дзержинського районного суду м. Харкова та з 2007року є моїм колегою, з яким в мене неодноразово виникали непорозуміння та суперечки під час розгляду справ в колегіальному складі. Зокрема, 30.01.2018року мною було заявлено самовідвід по справі за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст. 115 КК України ( де я була членом колегії суддів) на підставі того, що головуючим по даній справі, суддею ОСОБА_3 одночасно з постановленням ухвали про продовження строку тримання під вартою, висловлена окрема думка щодо не погодження з рішенням суду щодо задоволення судом усного клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_5 без належного обговорення питання щодо висловлення окремої думки та незгоди з рішенням інших членів колегії про продовження строків тримання під вартою обвинуваченої. Суддя ОСОБА_3 в нарадчій кімнаті не голосував проти продовження строків тримання під вартою, не поставив до відому зокрема особисто мене як члена колегії суддів про наявність у нього окремої думки з цього приводу, першим підписав ухвалу про продовження строків тримання обвинуваченої під вартою, оголосив ухвалу в судовому засіданні, і тільки після цього, в цьому ж судовому засіданні повідомив колегію суддів, а також інші сторони кримінального провадження про те, що ним висловлена окрема думка з питань продовження строків тримання обвинуваченої під вартою, яка приєднана до матеріалів кримінального провадження.
Крім того, в провадження судді ОСОБА_1 надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_6 до Харківської міської ради про визнання протиправною рішення суб`єкта владних повноважень та стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої її незаконними рішеннями та діями, по якій, суддею ОСОБА_3 на підставі п. 4 ч. 1 ст.. 36 КАС України заявлено самовідвід, без обгрунтування достатніх законних підстав для задоволення даного відводу. Незважаючи на мою думку, щодо незаконного самовідвіду судді ОСОБА_3 , справа була призначена мною до розгляду в судове засідання.
Враховуючи все вищевикладене, з метою прийняття неупередженого рішення по справі, вважаю за необхідне заявити самовідвід, оскільки під час розгляду справи суд має бути безстороннім і незалежним, не повинен виявляти будь-якої упередженості та особистих переконань, чітко дотримуватися вимог закону, проте у зв`язку із вказаними обставинами, моїм особистим ставленням до судді ОСОБА_3 у зв`язку із його некоректною поведінкою та ставленням до мене як судді та колеги при вирішенні процесуальних питань, постійних суперечок та непорозумінь з питань застосування чинного кримінально-процесуального законодавства, що негативно впливає на розгляд кримінальних проваджень у колегіальному складі з суддею ОСОБА_3 вважаю за необхідне заявити собі самовідвід.
Приймаючи дане рішення щодо задоволення заяви про самовідвід, керуюсь також положеннями пункту 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, згідно яких суддя підлягає
відводу від участі в розгляді справи у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Таким чином, з метою можливості виникнення у сторін сумнівів в об`єктивності та неупередженості судді при розгляді даної справи, суддя приходить до висновку про необхідність задоволення заяви про самовідвід судді ОСОБА_1 та обгрунтованість передачі цієї справи для розгляду іншому судді у порядку, визначеному статтею 35 Кримінального процесуального кодексу України та Положенням про автоматизовану систему документообігу суду.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 35, 75, 80, 81, 82 КПК України суддя, -
постановив:
Задовольнити самовідвід судді ОСОБА_1 по справі за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.
Дану справу передати до кримінальної канцелярії суду для визначення іншого судді в порядку, встановленому статтею 35 КПК України.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: