Ухвала

Іменем України
26 грудня 2017 р.

м. Київ
справа № 752/1268/17

провадження № 51-25ск17

Верховний Суд у складі колегії суддів першої палати Касаційного кримінального суду:
головуючого - ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 5 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року.
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 5 липня 2017 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Києва, таку, що не має судимості, засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.
ОСОБА_5 визнано винуватою в тому, що вона 27 квітня 2017 року із приміщення магазину «Ашан», розташованого на АДРЕСА_1 , намагалася таємно викрасти продовольчі товари на загальну суму 276 грн 11 коп., проте свій злочинний умисел до кінця не довела, оскільки біля каси її затримали працівники охорони магазину.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 , і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки злочинних дій винуватої, твердить, що суд не врахував належним чином дані про особу ОСОБА_5 і ступінь тяжкості вчиненого злочину та безпідставно застосував до неї правила ст. 69 КК України, а апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК України не дав належної відповіді на доводи апеляційної скарги прокурора щодо відсутності будь-яких передбачених законом обставин для застосування до засудженої вказаної норми матеріального права.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла до наступного.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна та правильність кваліфікації злочинних дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України в касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Касаційна скарга не містить доводів про істотне порушення судами першої та апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення або призвели до порушення прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.
Що стосується покарання ОСОБА_5 , яке, на думку прокурора, не відповідає вимогам ст. 69 КК України, оскільки для застосування вказаної норми закону суд не встановив кількох обставин, які пом`якшували б покарання та істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого засудженою злочину, то з цими доводами погодитися не можна.
Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Як вбачається з доданих до касаційної скарги судових рішень, у даному конкретному випадку суд першої інстанції виходив із сукупності всіх обставин справи, урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані, які характеризують особу засудженої, і ті обставини, що пом`якшують покарання. Зокрема, суд урахував ступінь реалізації злочинного умислу та відсутність негативних наслідків вчиненого злочину. Суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 визнання нею своєї вини, щире каяття, а також виключно позитивну характеристику з місця роботи.
Крім того, суд першої інстанції визнав встановленим, що засуджена вчинила злочин через скрутне матеріальне становище. Доводи касаційної скарги прокурора, що суд першої інстанції не мотивував, чому визнає цю обставину встановленою, а суд апеляційної інстанції не дав відповіді на доводи апеляційної скарги про необгрунтованість такого висновку суду першої інстанції, є безпідставними.
Згідно вимог частини 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання. Статею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинуваченняч і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Статтею 26 КПК України встановлено, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
У вироку викладена суть показань ОСОБА_5 під час судового розгляду судом першої інстанції. У цих показаннях вона зазначила, що вирішила вчинити крадіжку продуктів харчування, оскільки не мала коштів, має тяжке матеріальне становище.
Суд першої інстанції, з`ясувавши думку учасників судового провадження щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися, з`ясувавши правильність розуміння змісту цих обставин, переконавшись у добровільності такої позиції учасників судового провадження та роз`яснивши їм про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку, розглянув справу за правилами ст. 349 КПК України.
Сторона обвинувачення ні при судовому розгляді судом першої інстанції, ні у апеляційній та касаційній скаргах не ставила під сумнів правильність розгляду справи судом першої інстанції у порядку ст. 349 КПК України. Таким чином, стороною обвинувачення на стадіях судового провадження, на яких судом встановлюються фактичні обставини і досліджуються докази, не ставилися під сумнів заявлені стороною захисту мотиви вчинення злочину і обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та пом`якшують покарання.
Ураховуючи всі зазначені підстави, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_5 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 185 КК України. Тому відсутні підстави вважати, що рішення суду про призначення ОСОБА_5 покарання нижче від найнижчої межі суперечить вимогам ст. 69 КК України.
Апеляційний суд, як убачається зі змісту ухвали від 13 вересня 2017 року, ретельно перевірив твердження прокурора про незаконне застосування до засудженої положень ст. 69 КК України та дав мотивовану відповідь на всі доводи апеляційної скарги, зазначивши, з яких підстав її визнано необгрунтованою. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги прокурора ОСОБА_4 , наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження.
Беручи до уваги наведене, керуючись ст. 428 КПК України, суд

постановив:
відмовити прокурору, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 5 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року по кримінальному провадженню щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3