Номер провадження: 11-кп/785/242/18
Номер справи місцевого суду: 500/3327/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.01.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
потерпілого: ОСОБА_7 ,
обвинуваченого: ОСОБА_8 ,
захисника: адвоката ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 , діючого в інтересах захисту обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.09.2017 року у кримінальному провадженні № 0001176 від 30.04.2017 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Орлівка Ренійського району Одеської області, молдованин, гр-нин України, із середньою освітою, що не працює, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , як зазначено у вироку раніше судимий:
- 22.12.2011 року Ренійським районним судом Одеської області за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу 850 гривень;
- 18.07.2013 року Ренійським районним судом Одеської області за ст. 128 КК України до 170 годин громадських робіт;
Притягувався до кримінальної відповідальності за ознаками ч. 1 ст. 125 КК України, 17.01.2017 року кримінальне провадження закрите Ренійським районним судом Одеської області, -
засуджений за ч. 3 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки. Утримується під вартою з 30.04.2017 року.
На підставі вимог ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_8 зарахований строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі в період з 30.04.2017 року по 18 травня 2017 року,-

встановив
Відповідно до вироку Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за скоєння злочину за наступних обставин.
30.04.2017 року, приблизно о 10 години 30 хвилин, сумісно та за попередньою змовою з невстановленими особами /відносно яких матеріали виділені в окреме провадження/, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою таємного викрадення чужого майна, шляхом пошкодження метало-пластикового вікна металевою фомкою, проник до приміщення будинку АДРЕСА_2 , оглянувши який, в одній з кімнат, виявив чоловічий гаманець, який належить ОСОБА_7 , вартістю 500 гривень, в якому знаходились грошові кошти у розмірі 300 гривень, якій таємно від потерпілого він вкрав .
Одразу після викрадення грошових коштів ОСОБА_8 був застигнутий господарями даного будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , які намагалися затримати ОСОБА_8 з викраденим майном, на що останній ніяк не відреагував та з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на свій розсуд. Своїми діями ОСОБА_8 заподіяв потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 800 гривень, чим вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 186 КК України.
На вирок районного суду, адвокат ОСОБА_9 , діючий в інтересах захисту обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не заперечуючи проти доведеності його вини та правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 186 КК України стверджує, що судом при призначенні покарання не було враховані пом`якшуючі покарання обставини: повне визнання обвинуваченим своєї провини, щире каяття у скоєному та відшкодування матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_7 . При цьому захисник посилається на те, що у вироку суду було неправильно викладено обставини відшкодування матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_7 , а саме, що ОСОБА_8 не був затриманий на місці злочину і викрадене майно одразу було повернуто потерпілому, так як він був затриманий через два квартали від домоволодіння потерпілого, а викрадене майно було повернуто під час проведення досудового слідства, що повинно бути зараховано судом, як пом`якшуюча обставина, передбачена ст. 66 КК України.
Крім того, на думку захисника, судом не було взято до уваги наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 престарілих батьків, які хворіють та потребують постійного догляду і ці обставини також не були враховані, як пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини. Судом також порушено закон в частині посилання на наявність у обвинуваченого попередніх судимостей, так як це порушує вимоги ст. 89 КК України, оскільки ОСОБА_8 на даний час є такою особою, яка не має судимості.
Також вважає незаконним вказівку суду у вироку про здійснення ОСОБА_8 злочину відносно потерпілого ОСОБА_7 разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 так як згідно пояснень обвинуваченого ці особи ніякої участі у скоєнні злочину не приймали, а насправді він пішов скоювати крадіжку разом з хлопцем на ім`я ОСОБА_13 , в зв`язку з чим в вироку необхідно виключити вказівку про обтяжуючу обставину скоєння злочину за попередньою змовою групою осіб.
Захисник вважає, що покарання, яке було призначене обвинуваченому є надмірно суворим, і посилаючись на пом`якшуючі покарання обставини, просить змінити вирок та призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання, з застосуванням дії ст. 75 КК України.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; потерпілого, який просив суд призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з ізоляцією обвинуваченого від суспільства; перевіривши матеріали провадження, дослідивши характеризуючі особу обвинуваченого матеріали; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. а вирок суду першої інстанції необхідно змінити з наступних підстав:

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положення ч. 2 ст. 404 КПК України дає можливість апеляційному суду вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок суду на відповідність його вимогам закону, апеляційний суд прийшов до висновку, що в частині визнання обвинуваченого ОСОБА_14 винним у скоєнні кримінального правопорушення, при обставинах викладених в обвинувальному акті, вирок суду є законним та обґрунтованим.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєні інкримінованого йому злочину підтверджується його свідченнями в судовому засіданні районного суду, згідно яких він повністю визнав свою провину та пояснив, що дійсно проник у домоволодіння потерпілого ОСОБА_7 з метою викрадення майна і побачивши гаманець забрав його. Після цього зрозумів що його почули і втік через вікно, але був затриманий потерпілим та іншими людьми. В поліції він повністю визнав свою провину у скоєнні крадіжки майна.

Також його провина підтверджується доказами, які були добуті під час проведення досудового слідства по кримінальному провадженню та досліджені в суді першої інстанції, а саме :

-показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який пояснив, що його дружина побачила у приміщенні домоволодіння двох незнайомих осіб, один з яких був у масці та які почали тікати. Він побіг за ними та затримав їх, одним з яких був обвинувачений ОСОБА_8 . При цьому вказав, що з домоволодіння був викрадений гаманець з грошима, який йому був повернутий. Претензій матеріального характеру не має.

-показаннями свідка ОСОБА_10 яка пояснила, що вночі, вона побачила у себе в домівці чоловіка, який був в масці і як пізніше вона узнала це був обвинувачений ОСОБА_8 . Обвинувачений втік, а вона крикнула своєму чоловіку ОСОБА_7 і той побіг за ним та затримав викрадачів. Після приїзду співробітників поліції було встановлено, що викрали гаманець в якому було 300 гривень і все вилучили у обвинуваченого та повернули їм.

-показаннями свідка ОСОБА_15 який пояснив, що вночі йому зателефонувала ОСОБА_10 і сказала, що до них у дім проникли крадії. Коли він приїхав до них додому, то побачив там затриманих - обвинуваченого ОСОБА_8 та ОСОБА_12 . При цьому вони казали, що з ними були інші особи та була автомашина, але він нікого більше не бачив.

-показаннями свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що потерпілий ОСОБА_7 його сусід і коли сталася крадіжка він ходив до них додому і бачив працівників поліції та затриманих ОСОБА_8 та ОСОБА_12

-показаннями свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що він був разом з обвинуваченим ОСОБА_8 і той пропонував йому здійснити крадіжку та давав маску, але він відмовився. Разом з ними були інші особи, а коли всі стали тікати, то він злякався і також побіг але його спіймали разом з ОСОБА_8 .

Крім показань свідків провина обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується іншими доказами у кримінальному провадженні: заявою ОСОБА_7 про скоєння у нього крадіжки; протоколом огляду місця події від 30.04.2017 року, в ході якого було оглянуто домоволодіння по АДРЕСА_2 і встановлено пошкодження вікна, а також виявлено та вилучено маску; протоколом огляду від 30.04.2017 року, згідно якого у обвинуваченого ОСОБА_8 було виявлено та вилучено гаманець з грошима в сумі 300 гривень; протоколом огляду від 30.04.2017 року, згідно якого біля будинку АДРЕСА_2 було виявлено та вилучено монтування, а також іншими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та знайшли своє відображення у вироку суду.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд вважає, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції за ч. 3 ст. 186 КК України є правильною, так як він вчинив відкрите викрадення чужого майна /грабіж/, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із проникненням у житло.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив у вироку, що у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, сімейний стан, а також обставини які пом`якшують та обтяжують покарання.

Перелік обставин які пом`якшують покарання обвинуваченому передбачений ст. 66 КК України, а обставини, які обтяжують покарання, передбачені ст. 67 КК України.

При цьому, судом першої інстанції не було встановлено обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , а серед обставин, що обтяжують його покарання суд першої інстанції у вироку врахував скоєння ним злочину групою осіб за попередньою змовою.

З цією вказівкою суду про наявність саме такої обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 неможливо погодитись з наступних причин:

Згідно роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «По практику призначення судами кримінального покарання», якщо будь яка обставина, вказана в ч. 1 ст. 66 КК України чи ч. 1 ст. 67 КК України, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу, як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд при призначенні покарання не може ще раз врахувати її, як обставину, яка пом`якшує або обтяжує покарання.

В даному випадку обвинувачений ОСОБА_8 скоїв злочин за попередньою змовою групою осіб, а ця кваліфікуюча ознака передбачена ч. 3 ст. 186 КК України, а тому додаткове зарахування цієї ознаки судом, як обставини яка обтяжує його покарання є порушенням кримінального закону, а тому посилання на цю обставину підлягає виключенню з вироку суду.

Також апеляційний суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги захисника в частині порушення кримінального судом закону щодо вказівки у вироку наявності у обвинуваченого ОСОБА_8 попередньої судимості.

Статею 89 КК України визначені строки погашення судимості та п.5 зазначеної статі передбачає, що не мають судимості особи, засуджені до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, громадських робіт, виправних робіт або арешту, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину;

Як встановив апеляційний суд, обвинувачений ОСОБА_8 дійсно раніше притягувався до кримінальної відповідальності і був засуджений вироком Ренійського районного суду Одеської області від 22.12.2011 року за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу у сумі 850 гривень та вироком Ренійського районного суду Одеської області 18.07.2013 року за ст. 128 КК України до 170 годин громадських робіт, однак ці судимості погашені, згідно положень ст. 88, 89 КК України, а тому вказівка районного суду про попередні судимості обвинуваченого ОСОБА_8 є порушенням норм кримінального закону та підлягає виключенню з вироку.
Твердження сторони захисту щодо незаконності вказівки районного суду у вироку про здійснення ОСОБА_8 злочину разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є безпідставними, оскільки при викладені формулювання обвинувачення, яке суд вважав доведеним, ці обставини зазначені не були. Зазначення цих обставин при викладені пояснень обвинуваченого не є порушенням положень ст.374 КПК України.
Між тим, апеляційний суд погоджується з висновками районного судупро необхідність відбування ОСОБА_8 покарання тільки в умовах ізоляції від суспільства, так як вважає його обґрунтованим і виходить при цьому з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені обставини вчиненого свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не має бажання ставати на шлях виправлення, а неодноразове призначення йому більш м`якого покарання не буде сприяти попередженню вчинення ним нових злочинів.

Як вбачається з наявних у матеріалах кримінального провадження матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, ОСОБА_8 є особою, яка раніше притягувалася до кримінальної відповідальності, однак судимість у передбаченому законом порядку знята та погашена, за місцем проживання характеризується з негативної сторони, а за місцем тимчасової роботи з позитивної сторони, мешкає разом зі своїми рідними, а саме батьками сестрою та племінниками.

При цьому матеріали справи містять дані про те, що його батьки є пенсіонерами та мають ряд хронічних захворювань і потребують постійного нагляду соціальних служб и загальному догляду.

Разом з тим, висновок, який наданий завідуючим Орлівської сільської амбулаторії, розташованого за місцем мешкання батьків щодо потреби у постійному догляді, не може беззаперечно бути прийнятим апеляційним судом як дійсний, оскільки підтвердження факту необхідності відповідного догляду можливий у разі надання такого висновку лише лікарською комісією.

За таких обставин, твердження обвинуваченого щодо перебування на його утриманні батьків, не підтверджене наданими стороною захисту матеріалами та більш того спростовуються наявним у матеріалах справи судовим рішенням - ухвалою Ренійського районного суду від 17.01.2014 року, з якої вбачається, що обвинувачений притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення дій, пов`язаних з застосовуванням насилля відносно свого батька, який як стверджує обвинувачений є інвалідом.

Водночас апеляційний суд приймає до уваги думку потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з його ізоляцією від суспільства, в тому числі з урахуванням даних про відшкодування останнім спричиненої злочином моральної шкоди, а також погашення у обвинуваченого судимості, однак вважає, що з урахуванням усіх в сукупності обставин справи, характеру вчиненого злочину, характеризуючих особу винного даних, належним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів є призначення покарання лише в умовах ізоляції останнього від суспільства.

Посилання сторони захисту на неврахування районним судом як пом`якшуючих покарання обставини - щирого каяття у скоєному та відшкодування матеріальної шкоди, на думку апеляційного суду є безпідставним, оскільки як свідчать матеріали справи, обвинувачений ОСОБА_8 був затриманий після скоєння злочину та викрадене майно було вилучено особами, які його затримали, а не добровільно ним було видане. Інших дій, які можуть свідчити про щире каяття останнього, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, ухвалений з додержанням норм кримінального законодавства, а обвинуваченому обґрунтовано призначене покарання, яке належить відбувати реально і відсутні підстави для застосування до нього дії ст. 75 КК України, яка передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , призначене обвинуваченому покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості та служити підставою для зміни або скасування вироку, оскільки, з урахуванням обставин наведених у вироку, воно відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, характеризуючих особу обвинуваченої даних та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться в ст. 50 КК України.
На підставі вищевказаного апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 в частині пом`якшення обвинуваченому покарання задоволенню не підлягає.
Крім того, апеляційним судом були встановлені порушення кримінального закону при вирішення питання щодо зарахування строку попереднього ув`язнення.

Так, ухвалюючи вирок, районний суд, в порушення вимог кримінального закону, зазначивши в його резолютивній частині рішення про залік досудового тримання обвинуваченого під вартою, невірно визначив строк такого заліку, що у в відповідності до вимог ч.2 ст.404 та ст.409 та 413 КПК України свідчить про необхідність зміни вироку у цій частині.

Відповідно до «Роз`яснень Вищого Спеціалізованого Суду України щодо застосування окремих положень Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-УІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» слід керуватися нормами саме цього Закону, в якому частину 5 ст. 72 КК України викладено в наступній редакції :

«Зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У строк попереднього ув`язнення включається строк тримання особи під вартою як запобіжний захід обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження».

Згідно п. 3 вищевказаних Роз`яснень «Строк попереднього ув`язнення за правилами, визначеними у ч. 5 ст. 72 КК України зараховується :

- до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом / станом на 24 грудня 2015 року / набрав законної сили обвинувальний вирок та покарання за яким не відбуте повністю / відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону.

- при призначенні покарання за наслідками судового розгляду, якщо особа була попередньо ув`язнена. Тобто, дія правила зарахування судом строку попереднього ув`язнення розповсюджується не лише на осіб, зазначених у п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону.

- у період між ухваленням обвинувального вироку та набрання ним законної сили, враховуючи зміст положень ч. 6 ст. 9 КПК, має вирішуватись судом, який ухвалив такий вирок / п. 4 ч. 2 ст. 539 КПК /.

З огляду на вищевказане апеляційний суд вважає, що районний суд, який постановив вирок відносно ОСОБА_8 , у відповідності до положень ч.5 ст.72 КК України, повинен був зарахувати обвинуваченому в строк відбуття покарання, строк його тримання під вартою під час попереднього ув`язнення та до вступу вироку в закону силу, а не до часу внесення змін до Закону №2046-VII від 18.05.2017 року, яким були внесені зміни до положень цієї статті.

При цьому, апеляційний суд враховує те, що зазначене рішення є таким, яке приймається на користь обвинуваченого та на захист його прав обвинуваченого, а тому у відповідності до положень ч.2 ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідним вийти за межі апеляційних вимог та привести вирок у цій частині у відповідність положенням кримінального закону.

За наведених вище обставин, враховуючи те, що районним судом при ухвалені вироку та призначення обвинуваченому покарання були допущені порушення вимог кримінального закону та неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, у відповідності до вимог ст.409, 413 КПК України, апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволення, вирок районного суду підлягає зміні, з виключенням з резолютивної частини вироку, посилання суду на те, що обвинувачений є раніше судимою особою, з доповненням у цій частині вироку вказівки про те, що обвинувачений є особою, яка у відповідності до положень ст.89 КК України не є судимим; виключенню з мотивувальної частини вироку посилання на наявність обтяжуючої покарання обставини - вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою групою осіб; у відповідності до положень ч.2 ст.404 КПК України зарахування строку попереднього ув`язнення з моменту його затримання та до вступу вироку в законну силу; В решті вирок підлягає залишенню без зміни.
На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 вересня 2017 року відносно ОСОБА_8 за ч.3 ст. 186КК України - змінити.

Виключити з вступної частині вироку суду посилання суду про наявність у ОСОБА_8 судимостей та доповнити вступну частину вироку вказівкою про те, що ОСОБА_8 є особою, яка відповідно до ст. 89 КК України не є судимим.

Виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання суду на наявність обтяжуючої покарання обставини - вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою групою осіб.

У відповідності до положень ч.2 ст.404 КПК України, змінити вирок суду в частині зарахування строку попереднього ув`язнення та у відповідності до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 в строк відбуття покарання у виді позбавлення волі, строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення, за два дні позбавлення волі в період з 30 квітня 2017 року, тобто з моменту фактичного затримання останнього по 25 січня 2018 року, тобто до часу постановлення апеляційним судом ухвали за результатами розгляду апеляційної скарги та вступу вироку в законну сил.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду, протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 . ОСОБА_3 . ОСОБА_4