02 жовтня 2017 року cлідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна,
До Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту майна звернувся гр. ОСОБА_3 .
Водночас, на думку ініціатора клопотання, арешт накладений необґрунтовано, оскільки застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження суттєво обмежило права власника щодо розпорядження таким майном.
Крім того, у своєму клопотанні власник звернув увагу, що він не є учасником кримінального провадження, цим також підтверджується порушення ст. 170-174 КПК України.
У зв`язку з цим, заявник, посилаючись на ст. 174 КПК, просив скасувати арешт, накладений на вищевказану земельну ділянку, оскільки, на його думку, застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є протиправним.
У судове засідання з розгляду клопотання, будучи повідомленим про час, день та місце розгляду належним чином, власник майна не прибув, про наявність поважних причин неявки суд не повідомив.
Слідчий СУ ГУНП у Київській області, яким ініційований арешт у кримінальному провадженні № 420 141 100 000 000 32 за ознаками ч. 1 ст. 364 КК України, також до суду не прибув.
Слідчий суддя, дослідивши надані заявником документи, дійшов висновку про таке.
У силу ст. 131, 132 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які вживаються за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування відповідного заходу забезпечення.
При цьому підлягає врахуванню, чи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи потреби досудового розслідування, а також, чи може бути виконане завдання, для виконання якого сторона обвинувачення звертається з відповідним клопотанням.
Згідно ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, з-поміж іншого, є доказом злочину, підлягає стягненню з юридичної особи як отримана неправомірна вигода.
Завданням арешту майна, з-поміж іншого, є запобігання можливості його приховування, зникнення, використання, передачі, відчуження.
Водночас, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, у такому випадку арешт накладається на майно за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.
Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК арешт майна може бути скасований за клопотанням власника майна за умови, що останній доведе, що у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладений необґрунтовано.
Виходячи з вказаної процесуальної норми, на заявника покладається обов`язок довести ті обставини, які можуть стати підставою для скасування арешту.
Отже, власник майна повинен навести докази того, що на цій стадії розслідування втратив свою актуальність вищезазначений захід забезпечення або ж під час його застосування таке рішення прийняте безпідставно, тобто без урахування певних суттєвих обставин.
У той же час, представник власника майна, звертаючись з клопотанням про скасування арешту, не спростував висновків слідчого судді, не довів відсутність або наявність обставин, що свідчать про необґрунтованість застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.
Крім того, заявник, не з`явившись до суду, позбавив слідчого суддю можливості дослідити додаткові доводи щодо ініційованого ним клопотання.
Слідчий суддя частково погоджується з аргументацією заявника щодо порушення рішенням про накладення арешту його права власності.
У той же час, право власності не є абсолютним, статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.
У цьому випадку обмеження права власності гр. ОСОБА_3 відбулося на підставі судового рішення, тобто у спосіб, передбачений законом.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 132, 174, 395 КПК України, слідчий суддя
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1