Постанова
Іменем України
27 лютого 2018 року

м. Київ
Справа № 290/792/16-к
Провадження №51-397км18

Верховний Суд колегією Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Апеляційного суду Житомирської області від 7 червня 2017 року в кримінальному провадженні №0000296 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого в АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.162, ч.2 ст.289, ч.2 ст.185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
Вироком Романівського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання: за ч. 1 ст. 162 КК України - у виді одного року обмеження волі, за ч. 2 ст. 289 КК України - у виді п`яти років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 185 КК України у виді двох років обмеження волі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі. Із застосуванням ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю два роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за таких обставин.

Так, 12 вересня 2016 року близько 11 год. ОСОБА_7 шляхом вільного доступу незаконно проник до житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_8 .

Крім того, 16 жовтня 2016 року близько 3 год. ОСОБА_7 через незамкнені ворота, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, проник до недобудованого гаража, розташованого навпроти домогосподарства по АДРЕСА_3 . Знаходячись у приміщенні гаража, ОСОБА_7 , розбивши скло передніх лівих дверей та пошкодивши дроти системи запалення, запустив двигун автомобіля ВАЗ-2107, державний номерний знак НОМЕР_1 , та повторно незаконно заволодів вказаним транспортним засобом, який належить ОСОБА_9 .

Цього ж дня, близько 3.20 год. ОСОБА_7 , знаходячись у транспортному засобі, яким він незаконно заволодів, на АДРЕСА_1 , повторно таємно викрав із цього транспортного засобу гроші в сумі 2500 грн., які належали ОСОБА_9 .
Вироком Апеляційного суду Житомирської області від 7 червня 2017 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково,вирок місцевого суду скасовано в частині призначення покарання, ухвалено новий, яким призначено ОСОБА_7 покарання:

- за ч. 1 ст. 162 КК України один рік обмеження волі;
- за ч. 2 ст. 185 КК України два роки позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 289 КК України п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна.
В решті вирок місцевого суду залишений без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок Апеляційного суду Житомирської області від 7 червня 2017 року у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, залишивши в силі вирок Романівського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року.

На обґрунтування своїх доводів захисник посилається на те, що:

- застосовуючи ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 винуватість у скоєнні злочинів, які йому інкримінуються, визнав повністю;
- при призначенні покарання суд першої інстанції врахував, що обвинувачений скоїв сукупність злочинів невеликої, середньої тяжкості та тяжкого злочину, щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочинів, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , його молодий вік;
- потерпілий не наполягав на призначенні суворого покарання для обвинуваченого;
- вирок Романівського районного суду є обґрунтованим і вмотивованим, а покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 , не є занадто м`яким;
- при призначенні міри покарання апеляційним судом не взято до уваги обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, що об`єктивно було підтверджено в ході розгляду справи.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор надав письмові заперечення на касаційну скаргу захисника, в яких зазначає про необґрунтованість доводів касаційної скарги, посилаючись на те, що:
- захисником безпідставно зазначено, що ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 189 КК України, що не відповідає дійсності;
- не відповідають дійсності і твердження адвоката про те, що потерпілий не наполягав на суворому покаранні обвинуваченого, оскільки в судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_9 вказував, що ОСОБА_7 не лише не відшкодував йому збитки, але навіть не просив вибачення. Потерпілий повністю підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання без застосування ст. 75 КК України;

- безпідставними є доводи захисника про те, що судом апеляційної інстанції не враховано обставин, що пом`якшують покарання, оскільки у вироку апеляційного суду чітко зазначено, що колегія суддів враховує встановлені судом першої інстанції обставини, що пом`якшують його покарання, відсутність обставин, які його обтяжують, та дані про його особу, зокрема характеристику за місцем проживання, яка є позитивною, його молодий вік. Будь-яких інших обставин, які на думку захисника не були враховані, касаційна скарга не містить;
- вимоги касаційної скарги захисника не ґрунтуються на положеннях ст. 436 КПК України.
У судовому засіданні прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника.
Від інших учасників процесу заперечень на касаційну скаргу не надходило.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185 КК України в касаційному порядку не оспорюються.
Щодо доводів захисника, наведених у касаційній скарзі, про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень, то вони не ґрунтуються на матеріалах провадження.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Доводи касаційної скарги захисника про те, що апеляційним судом не взято до уваги обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, не заслуговують на увагу, оскільки при ухваленні вироку суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував встановлені судом першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , відсутність обставин, що обтяжують його покарання, дані про його особу, зокрема характеристику за місцем проживання, яка є позитивною, його молодий вік. Поряд з цим, судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано дані про особу ОСОБА_7 , який, будучи засудженим 29 вересня 2016 року за злочини проти власності, через незначний проміжок часу після ухвалення вироку, вчинив нові умисні злочини, один з яких є тяжким.

При цьому, Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що вчинення ОСОБА_7 нових злочинів через незначний проміжок часу після засудження свідчить, що він будь-яких позитивних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, а характер і обставини вчинення цих злочинів вказують на значну суспільну небезпечність його особи та схильність до вчинення кримінальних правопорушень та неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України.
При ухваленні вироку судом апеляційної інстанції також враховано позицію потерпілого ОСОБА_9 , який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора та ухвалити новий вирок, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги захисника в цій частині не заслуговують на увагу.
На думку Суду, покарання, призначене ОСОБА_7 апеляційним судом, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, призначене з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті за вчинений тяжкий злочин, що є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано було скасовано вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме норм ст. 75 КК України. В той же час, не вмотивованими, на думку Суду, є доводи захисника про невідповідність призначеного покарання через суворість, оскільки в касаційній скарзі він водночас зазначає про те, що вирок суду першої інстанції (яким призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі) є обґрунтованим і вмотивованим.

З урахуванням наведеного, Суд уважає призначене засудженому покарання справедливим, підстав для скасування судового рішення апеляційної інстанції через суворість призначеного покарання не вбачає.
Судом також встановлено, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 420 КПК України. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.
Приймаючи до уваги вищезазначене, а також враховуючи що вимоги касаційної скарги захисника не ґрунтуються на положеннях ст. 436 КПК України, оскільки останній просить скасувати вирок суду апеляційної інстанції, залишивши вирок суду першої інстанції без змін, при тому, що відповідно до п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право після скасування судового рішення призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції або закрити провадження, Суд прийшов до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення касаційної скарги захисника та скасування вироку Апеляційного суду Житомирської області від 7 червня 2017 року.

Керуючись ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 376, ст.ст. 433, 434, п. 1 ч. 1 ст. 436, ч. 4 ст. 441, ст. 442 КПК України, п.15 Перехідних положень КПК України, пунктами 4, 6 §3 розділу 4 Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Житомирської області від 7 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_2 ОСОБА_3