Дата документу Справа № 331/48/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1493/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/48/17
Категорія ст. 186 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, яке внесено до ЄРДР за № 0004172 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Марганець, Дніпропетровської області, гр. України, освіта повна професійно-технічна, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, не зареєстрованого та без постійного місця мешкання, раніше судимого:

1) 06.05.1995 році Керченським міським судом АР Крим за ч. 3 ст. 140 КК України (в ред. 1960 року) до 3 років 6 місяців позбавлення волі; звільнений 06.06.1998 році по відбуттю строку покарання;

2) 30.10.2008 році Червоногвардійським районним судом м. Дніпропетровськ за ч. 2 ст. 309 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі; звільнений 21.03.2011 році по відбуттю строку покарання;

3) 02.07.2015 році Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 місяців арешту; звільнений 18.09.2015 році по відбуттю строку покарання;

4) 11.01.2016 році Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, 75 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що суд першої інстанції при винесенні вироку не врахував його хронічну хворобу, щиросердне каяття, той факт, що потерпілий претензій до нього не має. Просить вирок суду пом`якшити через його суворість, а також застосувати до нього амністію.

В апеляційний суд поступило клопотання від обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування до нього амністії.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, захисників та обвинувачених, у тому числі в останньому слові, які підтримали апеляційну скаргу; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України шляхом часткового складання покарань, приєднано не відбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2016 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у вигляді 4 (чотирьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі. До набрання вироку законної сили запобіжний захід у відношенні ОСОБА_6 залишено у вигляді тримання під вартою в СІЗО № 10 м. Запоріжжя. Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з 06.12.2016 року, згідно до протоколу затримання особи від 06.12.2016 року. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання ОСОБА_6 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 06.12.2016 року по 20.06.2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Вирішена доля речових доказів.
Цим вироком також засуджено ОСОБА_8 , вирок у відношення якого не оскаржується.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , будучи раніше судимими за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, на шлях виправлення та перевиховання не стали, належних висновків для себе не зробили та знову вчинили корисливий злочин на території Олександрівського району м. Запоріжжя за наступних обставин.

Так, 06.12.2016 році, приблизно о 04 годині 50 хвилин. ОСОБА_6 разом з ОСОБА_8 , знаходились біля залізничного вокзалу «Запоріжжя - 2». який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Костянтина Великого, 5 де побачили ОСОБА_11 який в цей час прямував мимо вказаного вокзалу на роботу.

У цей час у ОСОБА_6 раптово виник умисел вступити з ОСОБА_8 в злочинний зговір, направлений на відкрите викрадення чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Так, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_8 діючи повторно, умисно, за попередньою змовою між собою, реалізуючи свій спільний злочинний умисел, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення попрямували за ОСОБА_11 . У подальшому приблизно через 50 метрів, а саме біля перехрестя вул. Залізничної та вул. Лепіка в м. Запоріжжі, ОСОБА_8 наздогнав ОСОБА_11 після чого умисно, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, з метою придушення опору наніс не менше трьох ударів рукою по обличчю потерпілого завдавши тілесні ушкодження від яких ОСОБА_11 впав на землю.

В момент вчинення вказаних дій, а саме придушення волі ОСОБА_11 , ОСОБА_6 скориставшись безпорадним станом потерпілого, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, відкрито з кишені куртки викрав майно ОСОБА_11 , а саме: мобільний телефон «Land Rover A9», чорно - жовтого кольору, вартість якого згідно висновку експерта № ОИ-1105 від 13.12.2016 складає 2819 грн. 40 коп.; сім-картку оператора мобільного зв`язку «Lifecell», яка матеріальної цінності не представляє, без грошових коштів на мобільного рахунку; сім-картку оператора мобільного зв`язку «МТС», яка матеріальної цінності не представляє, без грошових коштів на мобільного рахунку; карту пам`яті для мобільного телефону micro-SD «Kingston 4 Gb», матеріальної цінності не представляє, грошові кошти в сумі 63 грн., грошовими купюрами 50 грн. - 1 шт., 5 грн. - 2 шт., 2 грн. - 1 шт. та 1 грн. -1 шт.; посвідчення «Учасник Бойових дій», матеріальної цінності не представляє; обкладинку для посвідчення «учасник бойових дій», із шкіри, коричневого кольору, матеріальної цінності не представляє; банківську картку «Експрес - Банк», без грошових коштів на рахунку, матеріальної цінності не представляє; банківська картка «Ощадбанк», на ім`я ОСОБА_12 , без грошових коштів на рахунку, матеріальної цінності не представляє, а всього викрали майна на загальну суму 2882 грн. 40 коп., завдавши потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на вказану суму.

Далі, ОСОБА_6 діючи згідно свого злочинного умислу, грошові кошти в сумі 63 грн. передав ОСОБА_8 , а інше викрадене майно поклав до кишені, тим самим отримав можливість ним вільно розпоряджатись, аж до моменту затримання його працівниками поліції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.
ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч.2 ст. 186 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом було враховано, що останній щиро розкаявся, активно сприяв органам досудового слідства у розкритті злочину, має ряд хронічних захворювань, а тому суд призначив йому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає правових підстав для подальшого пом`якшення ОСОБА_6 призначеного місцевим судом остаточного покарання, зокрема у зв`язку з тим, що потерпілий претензій до нього не має, оскільки, останній вчинив тяжкий корисливий злочин, будучи неодноразово судимим за навмисні злочини, на шлях виправлення не встав, про що свідчить те, що цей злочин їм було скоєно до закінчення визначеного судом іспитового строку, а тому колегія суддів вважає призначене судом першої інстанції остаточне реальне покарання у виді 4 років 8 місяців позбавлення волі, необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Не заслуговують уваги доводи апелянта і про застосування до нього амністії, оскільки відповідно до вимог п. «в» ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 року», амністія не застосовується до осіб, які звільнені судом від відбування покарання з випробуванням і до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинили умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 11.01.2016 року був засуджений Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік і до закінчення визначеного судом іспитового строку вчинив умисний тяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім того, колегія суддів, в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, не вбачає правових підстав для прийняття рішення на користь обвинуваченого ОСОБА_8 , в інтересах якого апеляційні скарги не надходили, оскільки вирок місцевого суду по відношенню до нього, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування до нього амністії, є також необґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 року» амністія не застосовується до осіб, зазначених у ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні».

Згідно до п. «в» ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія не може бути застосована до осіб, які мають дві і більше судимості за вчинення умисних тяжких або особливо тяжких злочинів, крім випадків індивідуальної амністії.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 був неодноразово судимим, зокрема 14.02.2006 року та 09.07.2012 року за вчинення тяжких злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не знайшла правових підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 Закону України «Про амністію у 2016 року».

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2017 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: