Ухвала
іменем україни

05 грудня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засідання захисникаОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000273 за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_7 на вирок Рубіжанського міського суду Луганської області від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 21 червня 2016 року щодо нього,
в с т а н о в и в:
За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
За цим же вироком засуджено за ч. 1 ст. 396 КК України ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
13 березня 2015 року у вечірній час за місцем проживання ОСОБА_7 , що на АДРЕСА_1 , під час спільного розпивання спиртних напоїв між ним і ОСОБА_9 стався конфлікт, у ході якого ОСОБА_7 вирішив позбавити ОСОБА_9 життя з мотивів особистої неприязні, яка виникла раптово.
З метою реалізації свого умислу ОСОБА_7 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, спочатку не менше трьох разів ударив потерпілого долонями в обличчя, від чого той знепритомнів, а потім завдав по голові не менше шести ударів металевою частиною молотка та не менше десяти дерев`яним руків`ям сокири. У результаті таких дій ОСОБА_9 було завдано тяжких тілесних ушкоджень у виді відкритої черепно-мозкової травми з численними переламами кісток черепа, розривами твердої мозкової оболонки та крововиливами під оболонки й у тканими головного мозку, від яких потерпілий помер на місці події.
В подальшому з метою приховування слідів злочину ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 загорнули труп ОСОБА_9 у килим, на візку перевезли до місця проживання ОСОБА_8 , що на АДРЕСА_2 , і скинули у вигрібну яму у дворі вказаного будинку.
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений, посилаючись на необґрунтовану суворість заходу примусу, порушує питання про зміну судових рішень шляхом пом`якшення призначеного покарання. На думку ОСОБА_7 , при вирішенні цього питання не отримали належної оцінки суду ті обставини, що вчинений злочин був зумовлений необхідністю захисту від насильницьких дій ОСОБА_9 та викликаним цим сильним душевним хвилюванням; при цьому засуджений у вчиненому визнав вину, щиро розкаявся, має на утриманні двох малолітніх дітей та хворих батьків похилого віку. Вважає автор скарги необґрунтованими і висновки суду про перебування його на час убивства у стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий стан не підтверджено медичними документами.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, котрий просив залишити скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Вирішення судом питання про винуватість ОСОБА_7 в умисному заподіянні ОСОБА_9 смерті в зазначений у вироку спосіб у касаційній скарзі не оспорюється.
Доводи засудженого про зумовленість вчиненого ним злочину необхідністю самозахисту від насильницьких дій потерпілого спростовано сукупністю доказів, безпосередньо сприйнятих судом, досліджених у судовому засіданні та оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
На підставі цих доказів, у тому числі власних показань ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у справі не встановлено фактів протиправних посягань з боку ОСОБА_9 , які би становили об`єктивну загрозу для життя і здоров`я ОСОБА_7 чи інших присутніх на місці події осіб, зумовили б необхідність у негайному захисті шляхом заподіяння потерпілому фізичної шкоди та могли б викликати у засудженого стан необхідної оборони відповідно до критеріїв, визначених у ст. 36 КК України.
Натомість сам ОСОБА_7 у своїх свідченнях у судовому засіданні підтверджував, що першим почав бити ОСОБА_9 в обличчя через образу на висловлювання потерпілого.
У ході проведених за участю захисників слідчих експериментів, протоколи яких були предметом дослідження суду, ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_8 не повідомляли про застосування ОСОБА_9 будь-якого насильства. Натомість обидва засуджених зазначали, що причиною побиття потерпілого ОСОБА_7 був конфлікт у зв`язку зі збутом останньому ОСОБА_9 викраденого мобільного телефона. При цьому ОСОБА_7 зазначав, що потерпілий навіть не чинив йому опору, але він продовжував побиття ОСОБА_9 молотком та дерев`яним руків`ям сокири по життєво важливому органу голові навіть після того, як потерпілий від отриманих ушкоджень знепритомнів. Протоколи слідчих експериментів підписано всіма учасниками, в тому числі підозрюваними, захисниками та понятими без жодних зауважень і заперечень (т. 1, а. к. п. 117135). Добровільності й достовірності таких своїх показань засуджені не оспорювали і під час судового розгляду.
Показання ОСОБА_7 у ході слідчого експерименту щодо механізму травмування ОСОБА_9 узгоджувалися з результатами судово-медичного експертного дослідження, зафіксованими у дослідженому судом висновку експерта від 27 квітня 2015 року № 37. За даними цього висновку значну частину спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, у тому числі тих, що стали безпосередньою причиною смерті, йому було завдано в положенні лежачи. Крім цього, на трупі ОСОБА_9 виявлено рвано-ушиблену рану тильної поверхні правої кисті, характерну для самооборони. Зазначене давало достатні підстави для висновку, що в момент заподіяння потерпілому ударів він не нападав, а навпаки, намагався захиститися, закриваючись руками (т. 1, а. к. п. 188197).
ОСОБА_7 у результаті конфлікту з ОСОБА_9 жодних тілесних ушкоджень завдано не було, що підтверджено висновком судово-медичної експертизи № 32 від 20 березня 2015 року (т. 1, а. к. п. 149).
Кваліфікацію своїх дій як умисного вбивства за ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_7 по суті не оспорює і в касаційній скарзі, і правильність такої юридичної оцінки діяння з огляду на вищевикладене сумнівів у колегії суддів не викликає.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
Мотивуючи свої висновки щодо обраного цьому засудженому заходу примусу, суд урахував, зокрема, ступінь тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а і з особливостей цього конкретного діяння, зокрема способу вчинення, об`єкту протиправного посягання й передумов, які сприяли його скоєнню.
При цьому взято до уваги, що злочинні дії засудженого призвели до тяжкого непоправного наслідку у виді смерті людини, а згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я, честь і гідність належать до найвищих соціальних цінностей.
Водночас отримали належну оцінку суду дані про особу ОСОБА_7 , котрий до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується задовільно, на диспансерних наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, має двох малолітніх дітей, яких виховує самотужки (т. 1, а. к. п. 72 74, 7779). Що стосується наявності на утриманні засудженого хворих батьків похилого віку, на що він посилається у скарзі, то вказаний факт належними документами не підтверджено.
Як обставини, що пом`якшують покарання, суд урахував визнання провини та щире каяття, а як обставину, що його обтяжує, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Посилання ОСОБА_7 на недоведеність такого його стану з огляду на відсутність відповідних медичних документів не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах закону.
Зазначені документи не є обов`язковими засобами доказування скоєння протиправного діяння у стані алкогольного сп`яніння. Такий стан винного може бути підтверджено й іншими доказами, що відповідають визначеним у статтях 85, 86,94 КПК України критеріям належності, допустимості й достатності у своєму взаємозв`язку для відповідного висновку.
Враховану судом обставину, що обтяжує покарання, беззаперечно встановлено на підставі послідовних показань самого ОСОБА_7 , а також ОСОБА_8 у судовому засіданні та під час слідчих експериментів про розпивання обома засудженими алкогольних напоїв упродовж усього дня 13 березня 2015 року, в тому числі безпосередньо перед побиттям ОСОБА_9 ОСОБА_7 .
Окрім наведеного, відповідно до мотивувальної частини дослідженого судом висновку судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 останній пояснював експертам, що на час події злочину він другий день знаходився у стані запою, до початку конфлікту з потерпілим вжив велику кількість спиртного і був сильно напідпитку. При цьому засуджений стверджував, що тверезим він би такого діяння не скоїв (т. 1, а. к. п. 178181).
Таким чином, факт вчинення ОСОБА_7 злочину у стані алкогольного сп`яніння встановлено судом із законних процесуальних джерел поза розумним сумнівом і враховано при призначенні покарання відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України.
Разом із тим суд узяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, та дані про особу ОСОБА_7 , в тому числі ті, на які він посилається у касаційній скарзі, і призначив цьому засудженому покарання, за строком наближене до мінімальних меж санкції ч. 1 ст. 115 КК України.
Однак з урахуванням жорстокості дій ОСОБА_7 , вчинених на ґрунті пияцтва, та способу приховування злочину як прояву цинізму й байдужості до людського життя, підстав для пом`якшення заходу примусу, обраного йому судом, колегія суддів не знаходить.
Призначене ОСОБА_7 покарання, на переконання суду касаційної інстанції, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Таке покарання домірне тяжкості злочину й відповідає особі винного, що є проявом справедливості як однієї з основоположних засад права у загальнолюдському вимірі.
Аналогічні за змістом доводи щодо пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який із наведенням аргументованих мотивів спростування визнав їх неспроможними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені у скарзі з доповненнями, про необхідність зміни вироку та ухвали.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судових рішень, у кримінальному провадженні не встановлено.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Рубіжанського міського суду Луганської області від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 21 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3