справа № 243/4972/17
провадження № 51-246 ск 18
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року м. Київ
Касаційний кримінальний суд Верховного Суду
у складі колегії:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді першої інстанції на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
За вироком Словянського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2017 року
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівки Донецької області та жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 8 місяців.
Судом ОСОБА_4 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у приміщення та сховище, вчиненому повторно на території м. Слов`янська за обставин, викладених у вироку.
Як установив суд, 22 квітня 2017 року о 01.00 год. біля будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , проникнувши до сараю, викрав звідти належні ОСОБА_5 2 бідони та ваги, чим заподіяв потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 1024,18 грн. Також о 02.00 год. на цій вулиці засуджений проник на територію подвір`я будинку АДРЕСА_3 , й звідти викрав майно ОСОБА_6 (металеву трубу), заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на суму 286,33 грн.
Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 12 вересня 2017 року змінив вирок місцевого суду, пом`якшив ОСОБА_4 покарання, призначивши його із застосуванням ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки.
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, суд апеляційної інстанції всупереч ст. 65 КК не врахував повною мірою ступеня тяжкості вчинених діянь та всіх даних про особу винного і, не вмотивувавши належним чином свого рішення, необґрунтовано застосував до ОСОБА_4 положення ст. 69 КК, що потягнуло за собою невиправдану м`якість заходу примусу. Вважає, що оспорювана ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_4 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування ст. 69 КК та несправедливості призначеного засудженому покарання через м`якість, не можна визнати прийнятними.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК), визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
Згідно зі ст. 65 КК особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Положеннями ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд умотивувавши своє рішення, може перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали, апеляційний суд, пом`якшуючи ОСОБА_4 покарання, не порушив указаних норм права.
Дотримуючись принципу індивідуалізації, згаданий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а і з особливостей конкретних кримінальних правопорушень.

Разом із цим апеляційний суд урахував особу ОСОБА_4 , який вважається таким, що має судимості, офіційно не працевлаштований, посередньо характеризується, був переміщений з території АТО, є учасником програми замісної терапії та перебуває на спеціальному обліку. З огляду на такі дані суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду щодо неможливості досягти мети виправлення засудженого без призначення йому покарання, яке належить відбувати реально.
Водночас апеляційний суд узяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин й установлені пом`якшуючі обставини, а саме щире каяття ОСОБА_4 та добровільне відшкодування завданого збитку, і визнав, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд апеляційної інстанції умотивовано вирішив призначити засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК.
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням указаної норми матеріального права, а призначений ОСОБА_4 захід примусу відповідає його меті, загальним засадам та є справедливим.
Ухвала апеляційного суду відповідає статтям 370, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому покарання та справедливість обраного ОСОБА_4 заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження належить відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ), з урахуванням положень ч. 11 § 3 розділу 4 Закону № 2147-VІІІ, суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді першої інстанції на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3