ухвала іменем україни 30 серпня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, та потерпілої ОСОБА_6 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 листопада 2016 року.

Вироком Лебединського районного суду Сумської області

від 27 липня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 10 листопада 2016 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого ( АДРЕСА_1 , мешкає по

АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та мешканця (

АДРЕСА_3 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця с. Жовтневе Конотопського району Сумської області, зареєстрованого та мешканця

АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

засуджено кожного за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України до покарання у виді арешту на 3 місяці.

За вироком суду ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнані винуватими та засуджені за ч. 3 ст. 185 КК України за таких обставин.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за попередньою змовою між собою, о 23 год. 03 березня 2016 року прийшли до огородженого парканом з шиферу домогосподарства, розташованого на АДРЕСА_2 і яке належить ОСОБА_6 , де, переконавшись у непомітності своїх дій, діючи узгоджено та разом, умисно, таємно, у відсутності інших осіб, перехилившись через хвіртку в паркані дістали з подвір`я 2 кози, вартість яких згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 2104 від 20.05.2016 року становить 800 грн. кожна, перетягли їх за межі цього господарства, а в подальшому розпорядилися ними на власний розсуд, завдавши своїми діями

потерпілій матеріальну шкоду на суму 1 600 грн.
Крім того, ОСОБА_8 , діючи повторно, та ОСОБА_9 за попередньою змовою між собою о 01 год. 00 хв. 28 березня 2016 року прийшли до належного ОСОБА_6 домогосподарства, яке розташоване на АДРЕСА_2 й огороджене парканом з шиферу, де, переконавшись у непомітності своїх дій, діючи узгоджено та разом, умисно, таємно, у відсутності інших осіб, перехилившись через хвіртку в паркані, дістали з подвір`я козу, вартість якої згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 2104 від 20.05.2016 року становить 800 грн., перетягли її за межі належного господарства, а в подальшому розпорядилися нею на власний розсуд, завдавши своїми діями цій же потерпілій матеріальну шкоду на суму 800 грн. 00 коп.
Також, ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою між собою, о 01 год. 00 хв. 4 квітня 2016 року прийшли до належного ОСОБА_6 господарства, яке розташоване на АДРЕСА_2 й огороджене парканом з шиферу, де, переконавшись у непомітності своїх дій, діючи узгоджено та разом, повторно, умисно, таємно, у відсутності інших осіб, перехилившись через хвіртку в паркані дістали з подвір`я козу, вартість якої згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 2170 від 24.05.2016 року становить 800 грн., перетягли її за межі господарства, а в подальшому розпорядилися нею на власний розсуд, завдавши своїми діями ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 800 грн. 00 коп.

Крім того, ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за попередньою змовою між собою, о 01 год. 00 хв. 29 квітня 2016 року знову прийшли до належного ОСОБА_6 огородженого парканом господарства, яке розташоване на АДРЕСА_2 , де, переконавшись у непомітності своїх дій, діючи узгоджено та разом, повторно, умисно, таємно, перехилившись через хвіртку в паркані, дістали з подвір`я козу, вартість якої згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 2170 від 24.05.2016 року становить 800 грн., перетягли її за межі господарства, а в подальшому розпорядилися ним на власний розсуд, завдавши своїми діями цій же потерпілій матеріальну шкоду на суму 800 грн.

У касаційних скаргах прокурор та потерпіла просять скасувати вирок і ухвалу суду щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9

і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог посилаються на порушення судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, стверджуючи, що потерпіла у своїх поясненнях не погодилась з фактичними обставинами справи. Крім того, вказують на занадто м`яке покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених. Вважають, що суд апеляційної інстанції не виправив указаних порушень кримінального процесуального закону, які допустив суд першої інстанції, та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Від засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на касаційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_6 надійшли заперечення, в яких вони просили вирок Лебединського районного суду Сумської області від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який просив заперечував проти задоволення касаційних скарг і вважав, що судові рішення щодо всіх засуджених слід залишити без змін, перевіривши матеріали провадження і доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статей 412, 438 КПК України підставою для скасування судових рішень може бути, зокрема, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, тобто таке порушення, яке перешкодило чи могло перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законне й обґрунтоване рішення.

У касаційній скарзі не зазначено обставин, передбачених ст. 412 КПК, яка б свідчила про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду постановити законний та обґрунтований вирок.

Із змісту касаційних скарг убачається, що одним із доводів касаційних скарг прокурора та потерпілої є неправильне застосування ст. 349 КПК України.

Проте, як убачається із матеріалів кримінального провадження, ці їхні твердження, а також те, що суд не взяв до уваги пояснення потерпілої щодо обставин вчиненого засудженими злочину, які могли істотно вплинути на його висновки не відповідають дійсності.
Суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, а тому погодився з думкою учасників процесу про недоцільність дослідження доказів, при цьому з`ясувавши чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники судового розгляду зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку.
Апеляційний суд ці обставини ретельно перевірив й дійшов обґрунтованого висновку, що у цій частині порушень вимог кримінального процесуального закону судом порушено не було, належним чином мотивувавши свої висновки, з якими колегія суддів погоджується.
Разом з тим, доводи прокурора й потерпілої щодо порушень вимог ст. 65-67 КК України при призначенні засудженим покарання, в тому числі й шляхом застосування ст. 69 КК України, колегія суддів вважає слушними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, з урахуванням його тяжкості, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.
З підстав, передбачених ст. 69 КК України суд може призначити особі більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 185 із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 місяців арешту (перейшов до більш м`якого покарання, ніж передбачене санкцією цього закону) взяв до уваги те, що всі засуджені у вчиненому розкаялися, відшкодували завдані збитки, врахував сімейний і матеріальний стан засуджених, а також стан здоров`я засудженого ОСОБА_10 .

Всі ці обставини у сукупності суд визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, позитивних даних про його особу та конкретних обставин справи.

Однак наведене обґрунтування необхідності призначення всім засудженим більш м`якого покарання, ніж передбачене законом, на думку колегії суддів, є непереконливим.

Як убачається із матеріалів справи ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнані винними у вчиненні злочину, що згідно із ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, які вони вчинили протягом незначного часу стосовно однієї потерпілої.

Наголошуючи на суб`єктивному ставленні засуджених до вчиненого, суд першої інстанції, а саме те, що засуджені щиро розкаялися, суд не дослідив їхню позицію стосовно заявленого потерпілої цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.

Не конкретизовано, яким саме чином на рішення суду першої інстанції вплинув сімейний та матеріальний стан засуджених, в чому він полягав і як він пов`язаний із вчиненими засудженими злочинів.

Не врахував суд усі необхідні для визначення саме такого виду та розміру покарання обставини, зокрема: кількість епізодів злочинної діяльності (чотири епізоди викрадення чужого майна, вчинене у різному складі), обставини вчиненого злочину (потерпілою є одна особа), їхню тяжкість (відповідно до ст. 12 КК України, всі вони є тяжкими).

Не врахована також позиція потерпілої щодо покарання, яке вона вважає достатнім та справедливим для виправлення засуджених.

Всі ці питання порушувалися потерпілою у апеляційній скарзі, втім належного спростування у ухвалі апеляційного суду не знайшли. Цей суд формально зазначив в ухвалі про правильність призначеного покарання, а тому постановив незаконне рішення, залишивши вирок місцевого суду без зміни.
З огляду на вищевказане, рішення суду про застосування при призначенні покарання ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 ст. 69 КК України є необґрунтованим та таким, що обумовило неправильне застосування кримінального закону та призначення їм покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених ними злочинів та їх особі внаслідок м`якості.
За таких обставин, викладені в касаційній скарзі доводи прокурора та потерпілої про порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність є правомірними, у зв`язку із чим постановлені стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вирок та ухвала не можуть бути визнані законними та обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Під час цього розгляду суду, з урахуванням доводів касаційної скарги прокурора та потерпілої, слід вжити всіх заходів для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи та доказів, дати їм належну оцінку та постановити законне й обґрунтоване рішення.

Крім того, за умови підтвердження обсягу обвинувачення

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та за відсутності інших обставин, які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновок суду щодо виду та розміру покарання, призначене засудженим покарання за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді арешту, слід вважати м`яким.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 434, 436 КПК України,

п. 6 розділу ХII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, та потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Лебединського районного суду Сумської області від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 листопада 2016 рокущодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3