Справа № 520/3474/17
Провадження № 1-кп/520/688/17
УХВАЛА
20.12.2017 року м.Одеса

Київський районний суд м.Одеси у складі судді ОСОБА_1 , який здійснює кримінальне провадження одноособово,
секретар судового засідання ОСОБА_2
розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому у об`єднаних кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за №0000174 від 21.01.2017р., №0001305 від 25.05.2017р. та №0001306 від 25.05.2017р., за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеса, українець, громадянин України, середня освіта, не одружений, офіційно не працевлаштований, раніше судимий Київським районним судом м.Одеси за ч.1 ст.186 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки, звільнений від відбування покарання з випробуванням, іспитовий строк 1 рік 6 місяців, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.2 ст.186, ч.2 ст.185 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив письмове клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою. В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що відносно ОСОБА_3 висунуто обґрунтоване обвинувачення у вчиненні тяжких і середньої тяжкості кримінальних правопорушень, вчинених ним в період випробування після засудження за умисний злочин проти власності. Крім того, ОСОБА_3 звільнений з під варти 22.02.2017 року апеляційним судом Одеської області під домашній арешт, довіри не виправдав, порушив умови більш м`якого виду запобіжного заходу і у травні місяці 2017 року вчинив дії, за якими обвинувачується у вчинені двох умисних злочинів. Тому, ризик продовження обвинуваченим злочинної діяльності залишається актуальним. Через наведені обставини, а також у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_3 соціальних зв`язків, офіційної роботи, залишається незмінним ризик, що обвинувачений, через вагомість покарання, яке йому загрожує у випадку доведеності його вини, може переховуватися від суду, або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.
Захисник та обвинувачений заперечили проти продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки прокурор не довів наявність ризиків, а обвинувачений має постійне місце проживання та реєстрацію в м.Одесі, соціальні зв`язки матір, братів і сестру. Висунуте ОСОБА_3 обвинувачення, які мінімум по двох епізодах, у тому числі по ч.1 ст.121 КК України, не знаходить свого підтвердження, прокурор тривалий час не може забезпечити явку свідків обвинувачення, та потерпілого по іншому складу злочину. Тому сторона захисту клопоче про зміну запобіжного заходу на більш м`який вид, навіть, цілодобовий домашній арешт.
Прокурор заперечив проти задоволення клопотання захисника та обвинуваченого, оскільки щодо обвинуваченого був обраний запобіжний захід у виді домашнього арешту, який не забезпечив його належної поведінки.
Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши необхідні матеріали кримінального провадження, керуючись ст.ст. 5, 6, 7 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, 1950 р., приходить до висновку про те, що підстав для подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 або задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не вбачається.
Метою застосування запобіжного заходу є запобігання ризикам та забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою обґрунтоване обвинувачення та наявні ризики.

Відповідно до ст.177 КПК України запобіжний захід застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного з метою припинення злочинної діяльності, запобігання спробам ухилитися від слідства або суду, перешкоджання встановлення важливих обставин кримінального провадження, а також з метою забезпечення виконання процесуальних рішень і лише при наявності достатніх підстав вважати, що ці особи будуть намагатися ухилитися від слідства і суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати кримінальному провадженню або продовжувати злочину діяльність.
Разом з тим, прокурор не довів в суді існування ризиків, на які посилається.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вiд 23 лютого 2006 року №3477, суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.
Так, рішенням ЄСПЛ у справі Орловський проти України, засудженого за вчмнення ряду особливо тяжких злочинів, було встановлено порушення п.3 ст.5 Конвенції - право на судовий розгляд протягом розумного строку або на звільнення під час розгляду справи з гарантією явки в судове засідання.
Разом з тим, прокурор тривалий час на протязі кількох місяців не взмозі забезпечити явку свідків з боку обвинувачення, якими прокурор намагається обґрунтувати висунуте ОСОБА_3 обвинувачення. Судові рішення про привід свідків з боку обвинувачення неодноразово не виконувалися без поважних причин.
З рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року в справі "Смирнов проти Росії", вбачається, що питання щодо того, чи була розумною тривалість тримання особи під вартою, не може вирішуватися абстрактно (п.п.61, 62). Наявність підстав тримання під вартою обвинуваченого повинні оцінюватися в кожній конкретній справі з урахуванням конкретних її обставин. Тривале ж утримання під вартою людини може виявитися виправданим лише за наявності конкретних ознак, інтересами суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, перевищують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (аналогічне рішення Суду від 26 січня 1993 року справу "Ш. проти Швейцарії"). Саме на національні судові органи покладається обов`язок забезпечувати розумність строків тримання обвинуваченого під вартою. Для цього суди повинні розглянути всі факти на користь, і проти існування суспільного інтересу, який, при належному обліку принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід норми про повагу до особистісної свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях щодо клопотань про звільнення з-під варти.
Як вбачається з матеріалів справи досудове слідство було закінчено і обвинувальний акт з реєстром зібраних по справі доказами, закріпленими відповідними процесуальними документами і рішеннями, надійшов до суд. З моменту закінчення досудового розслідування, слідчі дії по збору доказів у справі не проводяться. Отже, на даному етапі судового процесу підстави вважати, що ОСОБА_3 , перебуваючи на волі, буде перешкоджати встановленню істини у справі безпідставні.
На зазначені обставини звернуто увагу рішенням Європейського суду з прав людини від 6 квітня 2000 року в справі "Лабіта проти Італії" щодо скарги на тривалість тримання під вартою. Зокрема, в цьому рішенні зазначено, що відповідні органи тричі розглядали питання щодо подальшого тримання обвинуваченого під вартою і відмова звільнити його пояснювався декількома обставинами: існуванням важливих доказів його провини, небезпекою здійснення тиску на свідків, і можливістю фальсифікації доказів. Однак не було при цьому враховано, що звинувачення спиралося лише на докази, які з часом не посилювалися, а втрачали свою переконливість.
Як встановлено у справі, обвинувачення у справі ґрунтується на доказах, які втрачають вагомість, допитаний потерпілий ОСОБА_6 вказує на вчинення злочину щодо нього на іншу особу, а не на ОСОБА_3 , до якого не має жодних претензій. Зменшення вагомості доказової бази спростовують доводи прокурора про необхідність подальшого тримання під вартою обвинуваченого. За таких обставин подальше тримання під вартою обвинуваченого буде фактичним виконанням покарання за злочини, у вчиненні яких вини ОСОБА_3 ще не доведено.
Мотиву однієї лише тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , недостатньо для вирішення питання на користь подальшого його утримання під вартою, що узгоджується з рішенням Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп / 2003.
Тому, запобіжного заходу у виді домашнього арешту в певний час буде достатньо для забезпечення заходів кримінального провадження.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.331, 182, 183, 194, 197, 369-372 КПК України, ст.29 Конституції України, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, суд -
ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.

Змінити запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_3 з тримання під вартою на домашній арешт.

Зобов`язати ОСОБА_3 знаходитися за місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 , з 16.00 год. до 08.00 год. наступного дня.
Виконання ухвали та контроль за поведінкою обвинуваченого покласти на правоохоронні органи по місцю проживання обвинуваченого, а саме, на Київський ВП в м.Одесі ГУНП України, якому відповідно до вимог ст.181 КПК України необхідно негайно поставити обвинуваченого на облік, про що повідомити суд.
Визначити строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту до 12.00 години 18.02.2018 року.
Ухвала виконується негайно після її оголошення, а тому обвинувачений підлягає звільненню з під варти в залі суду.
Копію ухвали після її оголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали.
Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ст.179 ч.2 КПК України, у разі невиконання умов запобіжного заходу у виді домашнього арешту або покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш суворий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1