АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп /796/2046/2017 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія: скарга Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2018 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року, якою її заява про перегляд вироку Апеляційного суду Автономної республіки Крим від 7 червня 2004 року за нововиявленими обставинами їй повернуто та матеріали провадження за цією заявою, -

в с т а н о в и л а :
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року заяву ОСОБА_8 про перегляд вироку Апеляційного суду Автономної республіки Крим від 7 червня 2004 року за нововиявленими обставинами їй повернуто.

На обґрунтування суд послався на те, що 7 вересня 2017 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва заяву ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Автономної республіки Крим від 7 червня 2004 року відносно ОСОБА_7 було залишено без руху та надано заявниці час для усунення відзначених у цій ухвалі недоліків.

На виконання згаданої ухвали ОСОБА_8 26 вересня 2017 року надала додаткову заяву, якою згадані недоліки усунуті не були.

На цих підставах суд і прийняв рішення про повернення її заяви.

Не погодившись зі вказаними висновками, ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій наполягає, що вже в первинній її заяві нею були чітко названі принаймні дев`ять обставин, які не були відомі їй та суду в період судового розгляду , відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 439 КПК України, які вже самі по собі вказують на неправильність вироку.

Крім того, вона обґрунтовано та законно вказувала на пріоритетність правової норми, визначеної п.1 ч.2 ст. 459 КПК України над а.4 ч.2 ст. 462 КПК України, з посиланнями на ч.6 ст. 9 та ч.1 ст. 7 КПК України.

В заяві вона також акцентує увагу на тому, що ще в судовому засіданні вона підтвердила алібі ОСОБА_7 по подіям 13 липня 2000 року, що може бути перевірене лише в ході кримінального провадження за цією заявою.

Знайомлячись 15 вересня 2017 року із матеріалами кримінальної справи 2004 року, вона виявила судову помилку, оскільки інше трактування допущеного порушення п.1 ч.2 ст. 412 КПК України вказує на винесення завідомо неправосудного вироку. Відповідно ж до ч.1 ст. 463 КПК України, судова помилка була допущена незнанням про неї судом першої інстанції, що призводить до недопустимості доказів відповідно до ст. 86 КПК України, бо ОСОБА_7 не міг бути притягнутий до кримінальної відповідальності в силу ст. 10 Закону України «Про адвокатуру» та ч.2 ст. 6 Конвенції в правах людини і т. 480 КПК України.

Посилаючись також на рішення колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2015 року в іншій конкретній аналогічній справі, ОСОБА_8 наполягає, що рішення про задоволення чи відмову в задоволенні заяви про перегляд справи за нововиявленими обставинами може прийматися тільки після відкриття провадження за цією заявою.

На цих підставах заявниця просить скасувати оскаржену нею ухвалу суду першої інстанції, відкрити провадження за її первинною заявою та направити його до іншого районного суду міста Києва.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора проти задоволення апеляційних вимог, а засудженого ОСОБА_7 на підтримку доводів апелянта, провівши судові дебати, перевіривши та обговоривши доводи апелянта в сукупності з матеріалами судового провадження і додатково наданими письмовими поясненнями ОСОБА_7 до апеляційної скарги ОСОБА_8 , судова колегія визнає наступне

Вивчення тексту заяви ОСОБА_8 від 3 серпня 2017 року про перегляд вироку відносно ОСОБА_7 за нововиявленими обставинами, яка надійшла до Голосіївського районного суду міста Києва та 7 вересня 2017 року автоматизованою системою визначення суддів була розподілена за суддею ОСОБА_1 показує, що в ньому дійсно не наведено таких відомостей, які могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду, бо посилання заявниці на те, що під час досудового слідства і при розгляді кримінальної справи відносно ОСОБА_7 в суді вона, за спільною домовленістю з ОСОБА_7 умисно обмовила його у вчиненні злочину, маючи на увазі в подальшому через 10-15 років цю змову викривати; один з фігурантів справи виїхав на постійне місце проживання в іншу державу, а матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_7 поновлені на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва, отже більше нікого та нічого остерігатися, не можуть бути визнані саме такими обставинами.

Таким чином, суд першої інстанції, приймаючи рішення про необхідність залишити цю заяву без руху, обґрунтовано послався на положення п.4 ч.2 ст. 462 КПК України, яка прямо передбачає, що обставини, що могли вплинути на судове рішення, повинні були бути невідомими суду та особі, яка звертається із заявою на час судового розгляду.

Оскільки ж інших таких обставин в заяві вказано не було, суд прийшов до правильного висновку про необхідність залишити заяву без руху і надати заявниці час для усунення вказаних недоліків та вірно керувався положеннями ст. 464 КПК України, ч.3 якої прямо передбачає, що якщо заява про відкриття провадження за нововиявленими обставинами не відповідає вимогам ст. 462 цього ж кодексу, то до неї застосовуються положення ст. 429 КПК України.

Остання ж правова норма регламентує підстави та порядок залишення скарги без руху та її повернення заявникові.

Вивчення тексту заяви ОСОБА_8 від 23 вересня 2017 року, направленої до Голосіївського районного суду міста Києва на усунення вказаних в ухвалі від 7 вересня 2017 року недоліків, показує, що в цій заяві реально наведені відомості щодо діяльності ОСОБА_7 як адвоката в низці цивільних справ, прямо не пов`язаних з даною кримінальною справою; події, пов`язані із загибеллю ОСОБА_9 та перейменуванням вулиці, на якій він мешкав; наводяться відомості про самообмову ОСОБА_7 у кримінальній справі; події 1993 року, які також не мають стосунку до досліджуваної справи; виявлення її ( ОСОБА_8 ) боргової розписки від 9 червня 2000 року; діяльність ОСОБА_7 як працівника органу внутрішніх справ та адвоката.

Як правильно визнав суд в оскаржуваній ухвалі, ці відомості жодним чином не можуть бути визнані обставинами, що не були відомі суду й особі, яка подала заяву про перегляд вироку за нововиявленими обставинами і могли істотно вплинути на прийняття судового рішення, бо вони або були відомі заявниці заздалегідь, або не мають відношення до цього конкретного вироку.

Не можуть бути взяті до уваги і посилання ОСОБА_8 на положення п.1 ч.2 ст. 459 КПК України, яка, всупереч її міркуванням, є загальною нормою по відношенню до п. 4 ч.2 ст. 462 КПК України, оскільки її положення лише визначають поняття нововиявлених обставин, називаючи в їх числі завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок, а п.4 ч.2 ст. 462 КПК України вказує на те, що ці обставини повинні бути нововиявленими саме для особи, яка подає заяву. Доводи ж ОСОБА_10 ґрунтуються на визнанні обмови нею ОСОБА_7 , за спільною домовленістю з ним же, про що, безумовно, їй під час розгляду кримінальної справи судом, що ухвалив вирок, було відомо.

До того ж, відповідно до ч.3 ст. 459 КПК України, обставини, передбачені п. п. і 3 ч.2 ст. 459 КПК України повинні бути встановлені вироком суду, що набрав законної сили, а при неможливості ухвалення вироку підтверджені матеріалами розслідування. Між тим, жодного вироку, яким були б встановлені названі ОСОБА_8 в заявах та апеляційній скарзі обставини на цей час нема, розслідування за її заявами компетентними органами досудового розслідування не проводились і, як повідомив в апеляційному засіданні ОСОБА_11 , ОСОБА_8 отримала офіційну відповідь від органу досудового розслідування про відсутність підстав для внесення до ЄРДР викладених нею відомостей про її, ОСОБА_7 та іншими особами, які брали участь у досудовому слідстві і розгляді кримінально справи відносно ОСОБА_7 самообмову і завідомо неправдиві показання.

Не є нововиявленими обставинами і те, що кримінальна справа була відкрита відносно ОСОБА_7 , який на той час був адвокатом, а тому відносно нього належало застосовувати особливий порядок порушення кримінальних справ та притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки і ці відомості були відомі на час проведення досудового слідства і розгляду справи по суті, в тому числі й Верховним Судом України в касаційному засіданні.

Безпредметними є й посилання апелянта на позицію Вищого спеціалізованого суду України, висловлену в аналогічній справі, відповідно до якої вирішення питання про задоволення чи відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами можливе тільки після реального відкриття провадження за цією заявою, бо у цьому конкретному випадку суд першої інстанції не вирішував питання про перегляд, чи відмову в перегляді, судового рішення за нововиявленими обставинами по суті, а повернув заяву заявниці у зв`язку з не усуненням вказаних недоліків.

Таким чином, всупереч міркуванням апелянта, нею не були усунуті недоліки, на які вказав суд першої інстанції, приймаючи рішення про залишення заяви без руху та повернення цієї заяви заявниці, отже підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається, бо судом прийняте законне, обґрунтоване, вмотивоване і справедливе рішення, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

При цьому мається на увазі також те, що, у разі усунення вказаних вище недоліків, ОСОБА_8 не позбавлена права встановленим порядком повторно звернутися із заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами.

На підставі вказаного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року, якою її заява про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду АР Крим від 7 червня 2004 року відносно ОСОБА_7 їй повернута залишити без задоволення, а вказану ухвалу суду першої інстанції, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції.

Судді: