В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"09" січня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.10.2017 за № 0014744 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Дніпропетровської області,громадянина України, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Рівненської області,громадянина України, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого, кожного окремо,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 30.10.2017 приблизно о 20:15 год. перебували по Броварському проспекту у районі станції метро «Дарниця» в м. Києві, біля телефонного колодязя, де, у них, виник спільний умисел направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, а саме телефонного кабелю з телефонного колодязя, що належить ПАТ «Укртелеком», реалізуючи, який вони, шляхом вільного доступу, потрапили до телефонного колодязя, де викрали безпосередньо сам телефонний кабель (ТГ 1000х2х0,5), довжиною 0,9 метрів, вартістю 1186 грн. 74 коп.

В подальшому, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , зберігаючи при собі викрадене ними майно, продовжуючи реалізовувати свої злочинні наміри, направлені на таємне повторне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів з метою власного незаконного матеріального збагачення, з місця злочину намагалися зникнути але довести свій злочинний умисел до кінця не змогли з причин, що не залежали від їх волі, а саме через те, що були викриті та затримані працівниками поліції.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинувачених, які, кожен окремо, будучи допитаними в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, визнали повністю, дали покази, підтвердили обставини скоєння, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаялися у вчиненому.
Останні виразили готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.
Також, крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просили суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього злочину, так як повністю погоджуються з встановленими обставинами справи.
Покази обвинувачених в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ними змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності їх позицій.
За таких обставин, суд переконавшись, що учасники процесу вірно розуміють зміст обставин провадження, відсутності сумнівів в добровільності їх позицій, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинувачених, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують їх особи, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинувачених у відповідності до положень Кримінального Кодексу України,за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку,приходить до висновку про повну доведеність вини обвинувачених у вчиненні даного кримінального правопорушення, за вище встановлених обставин.

З урахуванням наведеного суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями скоїв закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку) повторно, за попередньою змовою групою осіб, однак свій злочинний умисел до кінця довести не зміг з причин, що не залежали від його волі.

Також, суд кваліфікує дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями скоїв закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку)повторно, за попередньою змовою групою осіб, однак свій злочинний умисел до кінця довести не зміг з причин, що не залежали від його волі.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченим суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також суд враховує, що ОСОБА_6 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, раніше судимий, не одружений), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 185 КК України у виді позбавлення волі.

Також, ураховуючи той факт, що вироком Подільського районного суду м. Києва від 06.12.2017, з урахуванням даних ухвали цього ж місцевого суду від 15.12.2017 про урегулювання питань у порядку ст. 537 КПК України щодо його виконання, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (дата вчинення кримінального правопорушення 29.07.2017) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 19.09.2017 року(дата вчинення кримінального правопорушення 28.07.2017), яким його ж засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, визначено виконувати самостійно.
Згідно ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" від 24 жовтня 2003 р. №7 (із змінами, № 18 від 10 грудня 2004 р., № 8 від 12 червня 2009 р. та № 11 від 6 листопада 2009 р.) при призначенні покарання, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухвалюючи рішення про їх самостійне виконання.
Тож, суд, на підставі ст. 71 КК України, з урахуванням положень ст. 72 даного Кодексу, вважає за необхідне, у даному випадку, визначити покарання за сукупністю вироків, остаточно призначивши покарання у виді сукупності невідбутого покарання за попередніми вироками від 06.12.2017 та 19.09.2017 з покаранням призначеним даним вироком, з ухваленням рішення про самостійне виконання вироку від 19.09.2017.
У той же час, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також суд враховує, що ОСОБА_7 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, раніше судимий, не одружений), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 185 КК України у виді позбавлення волі.

Також, враховуючи те, що 31.01.2017 ОСОБА_7 був звільнений з місць відбуття покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 09.06.2015, згідно ухвали Сарвенського районного суду Рівненської області від 23.01.2017, умовно-достроково на 1 рік 5 місяців 15 днів, а 30.10.2017 вчинив новий злочин, суд вважає, що при призначенні покарання необхідно застосувати положення ст. 71 КК України.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування його ст. 69, чи норм ст. 69-1 даного Кодексу до обвинувачених , суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

При вирішенні цивільного позову ПАТ «Укртелеком» в особі Київської міської філії до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, суд виходить з наступного.
У судовому засіданні предтавник цивільного позивача пояснив, що матеріальна шкода складається з вартості викраденого майна, а саме 1186, 74 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має прав пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно ч. 1 ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
У цьому випадку, в судовому засіданні цивільні відповідачі/обвинувачені зазначені вимоги визнали повністю, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення зазначених вимог, так, як вони цивільним позивачем підтверджені відповідними доказами.
Запобіжні заходи, як заходи забезпечення кримінального провадження, обвинуваченим у вигляді тримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, та даних про їх особи слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

При цьому, суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченим термін їх попереднього ув`язнення, а саме з 01.11.2017 по день набрання вироком законної сили відповідно до ст. 72 КК України.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_6 визнати винуватим у пред"явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків призначити ОСОБА_6 покарання у виді невідбутої частини покарання за вироком Подільського районного суду м. Києва від 06.12.2017 з покаранням за даним вироком остаточно визначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, та покарання завироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19.09.2017 у виді штрафу у сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., яке виконувати самостійно.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою вважати продовженим до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відраховувати з 09.01.2018 зарахувавши у нього на підставі ч. 5 ст. 72 КК України термін його попереднього ув`язнення, а саме з 01.11.2017 по день набрання вироком законної сили.
ОСОБА_7 визнати винуватим у пред"явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
В силу ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання визначеного вироком Деснянського районного суду м. Києва від 09.06.2015 з покаранням за даним вирокомостаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 (двох років позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді тримання під вартою вважати продовженим до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відраховуватиз 09.01.2018 зарахувавши у нього на підставі ч. 5 ст. 72 КК України термін його попереднього ув`язнення, а саме з 01.11.2017 по день набрання вироком законної сили.
Цивільний позов ПАТ «Укртелеком» в особі Київської міської філії до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, - задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ПАТ «Укртелеком» в особі Київської міської філії матеріальну шкоду у сумі 1186 (одна тисяча сто вісімдесят шість) гривень 74 копійки.
Речові докази: телефонний кабель повернути власнику.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я: ОСОБА_1