Постанова
Іменем України

01 лютого 2018 року

м. Київ
справа № 161/8076/16-к
провадження № 51-352 км 17
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
засуджених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000283, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, ч. 2 ст. 289 КК України.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засуджено: за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки кожного; за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна кожного.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна кожному.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено виконання обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України (в редакції Закону України № 1254-VI від 14.04.2009) на кожного.

Вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Вироком Апеляційного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий, яким: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді арешту на строк 5 місяців без конфіскації майна кожному; за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 4 місяці кожному. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді арешту на строк 6 місяців без конфіскації майна кожному. В решті вирок суду залишено без зміни.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими та засуджено за: таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб; незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Так, 01 квітня 2016 року близько 01.00 год., ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на АДРЕСА_2 , таємно викрали з незамкненого автомобіля марки «VOLKSWAGEN LT», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , належне ОСОБА_8 майно на загальну суму 12905, 56 грн.

Вони ж, 09 квітня 2016 року близько 01.00 год., на АДРЕСА_3 , діючи повторно, незаконно заволоділи належним ОСОБА_9 транспортним засобом марки «ВАЗ 21063», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , та таким чином заподіяли потерпілому майнову шкоду на загальну суму 60000 грн.
Крім того, вони ж, 10 квітня 2016 року близько 01.00 год., на АДРЕСА_4 , діючи повторно, незаконно заволоділи належним ОСОБА_10 транспортним засобом марки «Ауді - 100», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , таким чином заподіявши останньому майнову шкоду на загальну суму 40500 грн., а також таємно викрали з вказаного автомобіля належне ОСОБА_10 майно на загальну суму 11563 грн.
В цей же день близько 03.00 год., на вул. Садовій, 4, с. Голишів Луцького району Волинської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повторно таємно викрали з незамкненого автомобіля марки «ЗАЗ DAEWOO LANOS», реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 , належне ОСОБА_11 майно на загальну суму 535, 33 грн.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особам засуджених, ставить питання про скасування вироку апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вказує на відсутність достатніх підстав для призначення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення в цій частині. Крім того, зазначає що вирок суду першої інстанції скасовано лише в частині призначеного покарання, а в частині застосування положень ст. 75 КК України резолютивна частина вироку апеляційного суду не містить будь-якого рішення.
Засуджені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у аналогічних за змістом та вимогами касаційних скаргах також не погоджуються з вироком апеляційного суду в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особам засуджених внаслідок суворості. Вважають, що за встановлених даних про їх особи та обставин, які пом`якшують покарання у суду є достатньо підстав для звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Зазначають, що вирок апеляційного суду про необхідність відбування ними покарання в умовах ізоляції від суспільства є необґрунтованим належним чином.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала касаційні вимоги сторони обвинувачення, просила їх задовольнити та вважала, що касаційні скарги засуджених слід задовольнити частково, пояснення засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які просили задовольнити їх касаційні скарги, а касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скаргах доводи, суд касаційної інстанції дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інкримінованих їх кримінальних правопорушеннях, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діянь за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України в касаційних скаргах не оспорюються.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.

Статтею 75 КК України визначено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, рішення суду щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Як видно із вироку суду першої інстанції, призначаючи засудженим покарання суд урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які визнали свою вину та щиро розкаялися в скоєному, раніше судимими не були, до кримінальної відповідальності притягувалися вперше, мали постійне місце проживання, де позитивно характеризувалися, повністю відшкодували заподіяну шкоду, а також позицію потерпілих, які не наполягали на суворому покаранні та просили не позбавляти волі останніх, визнав обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заподіяної шкоди.
Одночасно, взявши до уваги всі наведені обставини, а також молодий вік засуджених, суд зробив висновок щодо можливості виправлення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та звільнив їх від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
При перегляді справи за апеляційною скаргою прокурора, який не погоджувався з призначеним ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покаранням, посилаючись на його явну несправедливість внаслідок м`якості та просив скасувати вирок міськрайонного суду в цій частині і постановити новий, апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи апеляційної скарги та погодився з твердженням прокурора про необхідність призначення засудженим покарання у виді позбавлення волі, прийнявши, при цьому, рішення про призначення покарання у виді арешту із застосуванням положень ст. 69 КК України.
Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов з огляду на те, що при призначенні покарання судом першої інстанції не в повній мірі було враховано ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особи ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які є особами молодого віку, судимостей не мали, до кримінальної відповідальності притягувалися вперше, позитивно характеризувалися за місцем проживання, потерпілі претензій матеріального чи морального характеру до них не мали і питання призначення покарання віднесли на розсуд суду та прийняв до уваги обставини, які пом`якшують покарання, що були уже враховані судом першої інстанції при застосуванні положень ст. 75 КК України.
Однак з таким рішенням апеляційного суду колегія суддів погодитися не може та вважає його суперечливим за своїм змістом, а також таким, що прийнято без урахування належним чином усіх даних про особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень.
За змістом ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
З наведеного слідує, що у кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішення зазначити, які саме обставини справи або дані про особу засудженого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 більш м`якого виду покарання, ніж того, що передбачене санкцією ч. 2 ст. 289 КК України суд взагалі його не обґрунтував, обмежившись перерахуванням обставин, уже врахованих судом першої інстанції при призначенні покарання засудженим в межах санкції закону про кримінальну відповідальність, за яким їх засуджено та прийнятті рішення про застосування положень ст. 75 КК України. У вироку апеляційного суду не мотивовано яким чином перераховані дані про особи засуджених істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочинів.
Крім того, в резолютивній частині вироку апеляційного суду прийнято рішення про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та, водночас, відсутнє будь-яке рішення щодо його скасування в частині неправильного звільнення засуджених від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України є окремою підставою скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення свого апеляційним судом.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів вважає, що вирок апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам, а тому підлягає скасуванню як такий, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
При цьому, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, так як колегія суддів вважає, що саме такий вид покарання як арешт, обраний апеляційним судом є таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особам засуджених.
Що стосується касаційних скарг засуджених, то в зв`язку з тим, що вони не погоджуються з вироком апеляційного суду, оскільки вважають, що у суду є достатньо підстав для звільнення їх від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з чим не погоджується колегія суддів, вони задоволенню не підлягають.
При новому розгляді, суду апеляційної інстанції необхідно врахувати все зазначене в постанові, належно оцінити відомості про особи винних, обставини, які впливають на призначення покарання і прийняти законне, обґрунтоване й умотивоване рішення, маючи на увазі, що за тих самих даних про особи засуджених та обставин, які пом`якшують покарання, призначення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання у виді арешту є таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особам засуджених внаслідок м`якості.

Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів

ухвалила:
Касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Вирок Апеляційного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3