Справа № 359/4829/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/200/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 12.02.2018

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_7
представника потерпілого ОСОБА_8
громадянки ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10
захисника ОСОБА_11
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 та громадянки ОСОБА_9 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2017 року, яким
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Київ, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1 , -
визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Застосовано положення п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, та звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі строком на шість років.
Додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки ухвалено виконувати окремо, з моменту вилучення указаних прав.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 14000 грн. 00 коп. матеріальних збитків понесених внаслідок залучення правової допомоги, 261600 грн. 00 коп. на відшкодування завданої моральної шкоди, а всього 275600 (двісті сімдесят п`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп.
Стягнуто з ТОВ «Страхова компанія «Домінанта» на користь ОСОБА_7 90128 грн. 04 коп. завданої матеріальної шкоди та 38400 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, а всього 128528 (сто двадцять вісім тисяч п`ятсот двадцять вісім) грн. 04 коп.
Звернуто стягнення в рахунок погашення сум за цивільним позовом на автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_10 .
Цим же вироком вирішено питання про речові докази та судові витрати.
Згідно вироку суду ОСОБА_10 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, вчиненого за наступних обставин.

21.01.2017 року о 21 год. 20 хв., водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по вул. Київський Шлях в м. Бориспіль Київської області, поблизу будинку №1-д, в напрямку від м. Києва до м. Харків.

Керуючи указаним транспортним засобом, ОСОБА_10 , в порушення вимог п.2.3.б Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року та введених в дію з 01.01.2002 року (далі Правила дорожнього руху), згідно з якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, - проявив недбалість, не був уважний до дорожньої обстановки, та порушуючи вимоги п.8.7.3.е Правил дорожнього руху («Сигнали світлофора мають такі значення: червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух») і п.8.10. Правил дорожнього руху, згідно якого, у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів, - виїхав на заборонений червоний сигнал світлофору на регульований світлофором пішохідний перехід, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , котрий перетинав проїзну частину вул. Київський Шлях, із права на ліво, відносно напрямку руху автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_10 , в межах регульованого пішохідного переходу.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження та був доставлений в Бориспільську центральну районну лікарню. У подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №5/495 від 14.03.2017 року смерть ОСОБА_7 настала в результаті відкритої черепно-мозкової травми з переломами кісток мозкового черепа та обличчя, яка ускладнилась розвитком пневмонії.

Грубе порушення водієм ОСОБА_10 п.п.2.3.б, 8.7.3.е, 8.10. Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_10 вчинив дії, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_7 , тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_10 , потерпілим ОСОБА_7 та громадянкою ОСОБА_9 подані апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, просить у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, вирок суду змінити: у частині окремого виконання призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 3 роки, застосувавши положення п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року до зазначеного додаткового покарання; у частині вирішення долі речових доказів - автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , повернути його власнику ОСОБА_10 ; у частині стягнення з нього на користь ОСОБА_7 завданої моральної шкоди, стягнувши з нього на відшкодування завданої моральної шкоди 175000 грн.; у частині звернення стягнення в рахунок погашення сум за цивільним позовом звернути стягнення на його заробітну плату.

В обґрунтування свої вимог зазначає, що судом першої інстанції призначено занадто суворе покарання та не враховано, що він вчинив тяжкий злочин із необережності, повністю усвідомив свою провину, щиро розкаявся, зробив належні висновки, просив вибачення у потерпілого, на момент ДТП не перебував під дією алкоголю чи наркотичних засобів, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не притягувався, сприяв розслідуванню злочину, не допускав неналежної процесуальної поведінки, намагався відшкодувати завдану шкоду, одружений, має на утриманні дружину та малолітню дитину, є єдиним годувальником у сім`ї, офіційно працює на посаді, яка передбачає позмінну роботу, у вільний від основної роботи час має намір працювати у службі таксі, як робив це раніше. Зазначає, що додаткове покарання позбавляє його можливості отримувати додатковий прибуток для утримання сім`ї, сплати потерпілому цивільного позову та істотно вплине на його матеріальне становище.

На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не визнав його щире каяття, як пом`якшуючу обставину, та не прийняв його вибачення перед потерпілим, адже він намагався відшкодувати завдану шкоду, примиритися із потерпілим, ознайомившись з матеріалами провадження повністю визнав і погодився з усіма обставинами ДТП, які встановлено досудовим розслідуванням.

Разом із цим, факт офіційного працевлаштування та отримання заробітної плати вказує на те, що він має можливість сплачувати суми цивільного позову з офіційного доходу, без застосування примусових заходів стягнення на автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який набутий за час шлюбу, має всі ознаки спільного сумісного майна, не є особистим майном апелянта чи його часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена в натурі, не являється майном придбаним на кошти здобуті внаслідок кримінального правопорушення. Накладення стягнення на вказане майно порушує право власності іншого законного володільця - ОСОБА_9 , яка не є стороною кримінального провадження та не несе матеріальну відповідальність за шкоду, завдану ОСОБА_10 .

Крім цього, місцевим судом при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди не враховано його матеріальне становище.

Потерпілий ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить у зв`язку з в неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, вирок суду першої інстанції скасувати в частині невизнання обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_10 , і застосування до нього амністії, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. У решті залишити вирок без змін. При апеляційному перегляді повторно дослідити докази та обставини, встановлені під розгляду в суді першої інстанції, допитати в якості свідка ОСОБА_12 , витребувати з Бориспільської місцевої прокуратури Київської області оригінал направлення на огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_10 до Бориспільскої ЦРЛ 21.01.2017 року, виданого слідчим Бориспільського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_13 .

Мотивуючи свої вимоги зазначає, що після ДТП ОСОБА_10 було направлено до Бориспільскої ЦРЛ для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Однак, він до закладу охорони здоров`я не з`явився, чим відмовився від огляду, який згідно п.8 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом МВС України, МОЗ Украйни №1452/735 від 09.11.2015 року, є обов`язковим.

На думку апелянта, вказані дії ОСОБА_10 , обставини ДТП, неадекватна поведінка обвинуваченого після його скоєння свідчать про те, що він на момент скоєння ДТП знаходився в стані сп`яніння.

Вказане підтверджується показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_12 , яка була очевидцем ДТП, однак не допитувалась в якості свідка, адже не мала у той момент документів, які посвідчували її особу.

Крім того, апелянтом було виявлено відсутність у матеріалах кримінального провадження вищезгаданого направлення.

Результати огляду обвинуваченого на стан алкогольного сп`яніння за допомого спеціального технічного пристрою «Drager Alcotest 6820», на думку потерпілого, не можуть бути належними та допустимими доказами, адже вони отримані із порушеннями Інструкції.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не визнав обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, та необґрунтовано застосував до обвинуваченого п.«е» ст.9 Закону України «Про амністію в 2016 році» «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.
У поданій апеляційній скарзі громадянка ОСОБА_9 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, просить у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження вирок суду першої інстанції змінити в частині вирішення долі речових доказів - автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та повернути вказаний транспортний засіб його власнику ОСОБА_10 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що звернувши стягнення на автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , суд порушив її право власності на вказане майно, адже зазначений транспортний засіб був набутий за час шлюбу, має всі ознаки спільного сумісного майна, не є майном виключеним з цивільного обороту, не являється особистим майном ОСОБА_10 , та його часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена в натурі, не являється майном придбаним на кошти здобуті внаслідок кримінального правопорушення.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_7 захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить апеляційну скаргу потерпілого залишити без задоволення, викликати свідків: слідчого Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_17 , інспектора 1-ї роти УПП м. Борисполя ОСОБА_18 , інспектора 1-ї роти УПП м. Борисполя ОСОБА_19 , інспектора 1-ї роти УПП м. Борисполя ОСОБА_20 .

Мотивуючи свої вимоги зазначає, що водій ОСОБА_10 під час інкримінованих йому дій не перебував у стані сп`яніння. Жодного факту, який би вказував на протилежне, під час досудового розслідування чи судового розгляду не встановлено. Допитані у судовому засіданні свідки не зазначили, що у водія ОСОБА_10 були ознаки сп`яніння.

Погодившись на пропозицію поліцейських пройти перевірку на стан сп`яніння з допомогою газоаналізатора «Drager Alcotest 6820» у встановленому законом порядку обвинувачений добровільно пройшов огляд на стан сп`яніння, результат якого становив 0,00 проміле.

Окрім цього, на місці події були опитані всі свідки та очевидці, якщо працівники поліції відмовили ОСОБА_12 в отриманні показань на підставі відсутності документів, які посвідчують особу, вона могла прибути до поліції з необхідними документами і надати показання.

Заяви щодо неправомірності використання газоаналізаторів, безпідставні, адже результати перевірки ОСОБА_10 на стані сп`яніння за допомогою приладу «Drager Alcotest 6820», мають доказовий характер і обґрунтовано враховані судом першої інстанції при ухваленні вироку.

На думку захисника, вирок суду в частині застосування до обвинуваченого Закону України «Про амністію в 2016 році» ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_11 та громадянки ОСОБА_9 , які підтримали власні апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, думку потерпілого та його представника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_10 , та ОСОБА_9 , позицію прокурора, який заперечував проти апеляційних скарг, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, із наступних підстав.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Згідно положень ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, згідно положень п.п.2,3 ч.1 ст.65 КК України та п.п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_10 , обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_10 кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, віднесено до категорії тяжких злочинів.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_10 міськрайонним судом встановлено не було відповідно до ст.66 КК України, суд першої інстанції врахував часткове добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставинами, що пом`якшуючих покарання ОСОБА_10 суд першої інстанції у відповідності до ст.66 КК України, обґрунтовано не визнав щире каяття та сприяння органам досудового слідства в розкритті злочину, адже на спростування позиції обвинуваченого при проведенні слідчих експериментів, необхідно було додаткового проводити експертизи, із урахуванням його показів щодо проїзду перехрестя на дозволяючий сигнал світлофору, та те, що потерпілий вискочив перед керованим ним транспортним засобом за межами пішохідного переходу.

При цьому, міськрайонний суд обґрунтовано не визнав щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, адже щирим, каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Дані про таку оцінку обвинуваченим своїх дій у матеріалах провадження відсутні.

Обставин, що згідно ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_10 судом першої інстанції встановлено не було.

Із ст.62 Конституції України вбачається, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У матеріалах кримінального провадження наявний доказ проходження обвинуваченим медичного огляду на стан сп`яніння, який встановив негативний результат (0,00 проміле).

Доводи апеляційної скарги потерпілого щодо неналежного проведення медичного огляду та недотримання відповідного порядку, не можуть сприйматися як доказ наявності у обвинуваченого стану алкогольного чи наркотичного сп`яніння, оскільки допитані в судовому засіданні свідки, які безпосередньо були на місці ДТП, з цього приводу, суду не повідомили, що останній перебував в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння.

Доказів, які б доводили перебування ОСОБА_10 у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння під час вчинення ДТП матеріали кримінального провадження не містять. Тому підстав для визнання дослідження із використання пристрою «Drager» неналежним доказом у суду немає.

При призначенні покарання ОСОБА_10 міськрайонний суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини та наслідки протиправних діянь, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України не притягався, за місцем свого проживання характеризуються позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога за місцем проживання не перебуває, офіційно не працевлаштований, одружений, має на утриманні малолітню дитину сина, 2016 року народження, не є інвалідом та військовослужбовцем, не досяг пенсійного віку.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Разом із цим, обвинуваченим у місцевому суді було заявлено клопотання про застосування до нього амністії, зважаючи на вчинення ним злочину з необережності та наявності на утриманні малолітньої дитини, щодо якої він не позбавлений батьківських прав.

Як вбачається із ст.85 КК України, на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Відповідно до п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Так, ОСОБА_10 вчинив тяжкий злочин із необережності до набрання законом про амністію законної сили, тобто до 07.09.2017 року, має дитину, яка станом на 07.09.2017 року є неповнолітньою, відносно якої він не позбавлений батьківських прав.

Також, обвинувачений не входить у перелік осіб, визначених ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», відносно яких амністія не застосовується.

Крім того, абз.1 ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Згідно практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює ЄСПЛ, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У справі О`Галлоран та Френсіс проти Сполученого Королівства від 29.06.2007 року ЄСПЛ зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи обставини кримінального правопорушення, скоєного ОСОБА_10 проти безпеки руху та експлуатації транспорту, його тяжкість і наслідки у вигляді смерті потерпілого, ставлення обвинуваченого до вчиненого, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевий суд обґрунтовано застосував положення Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року лише щодо основного покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Із огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному, а доводи апеляційних скарг про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Вирішуючи питання в частині відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції в повній мірі враховано вимоги кримінального процесуального законодавства та обставини кримінального провадження.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілому ОСОБА_7 було завдано моральної шкоди, внаслідок загибелі його сина ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції, при задоволенні цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 261600 грн., при цьому врахуваши характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат та його стан здоров`я. Зокрема те, що потерпілий ОСОБА_7 зазнав душевних переживань у зв`язку із родинною втратою, яка є не відновлюваною.

При цьому, посилання обвинуваченого на те, що задоволення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі є незаконним, апеляційним судом сприймаються критично, адже вказана сума відповідає вимогам справедливості, розумності та відображає тяжкість переживань, які відчув потерпілий внаслідок втрати рідної людини.

Згідно з п.4 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до абз.1 ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що представник ОСОБА_21 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 звернулась до місцевого суду із клопотанням про накладення арешту на транспортний засіб «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_10 (т.1 а.п.56-57).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2018 року в порядку забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні було накладено арешт на автомобіль «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_10 (т.1 а.п.67-70).

Враховуючи зазначене вище, із метою забезпечення цивільного позову, суд першої інстанції обґрунтовано не зняв, до виконання вироку в частині задоволення цивільного позову, арешту на транспортний засіб автомобіль «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_10 , накладеного ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2018 року.

Таким чином, підстав для скасування арешту на автомобіль «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_10 , колегія суддів не вбачає.

Із огляду на зазначене вище, доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 та громадянки ОСОБА_9 не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.370 КПК України щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості та підстави для його зміни чи скасування відсутні, а тому в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 та громадянки ОСОБА_9 необхідно відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 та громадянки ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2017 рокувідносно ОСОБА_10 без змін.

Головуючий:
Судді: