Справа № 297/1631/16-к
УХВАЛА
про відмову в задоволенні клопотання
07 серпня 2017 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Берегово кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000016 від 24 лютого 2016 року відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364 КК України, та ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України,

встановив:
В провадженні Берегівського районного суду Закарпатської області перебуває вищевказане кримінальне провадження.

В судовому засіданні 07 серпня 2017 року захисник ОСОБА_4 ОСОБА_7 заявив клопотання про визнання недопустимим доказом відеозапис допиту ОСОБА_5 . Клопотання мотивовано тим, що суд досліджує докази безпосередньо, а покази учасників отримує усно. А відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження у суді, не можуть бути визнані доказами.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні клопотання про визнання доказу недопустимим.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав клопотання свого захисника та просив його задоволити.

Обвинувачений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні також просили задоволити клопотання про визнання недопустимим доказу.

Заслухавши думку учасників розгляду справи, дослідивши матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

При цьому, з огляду на положення ст. ст. 86, 87 КПК України щодо допустимості та недопустимості доказів, підставою для визнання доказу недопустимим, за умови його очевидної недопустимості, яка виключає його використання при прийнятті процесуальних рішень, може бути виключно порушення встановленого законом порядку його отримання.

Зокрема, ст. 87 КПК України передбачено недопустимість доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит.

Недопустимими є також докази, що були отримані: з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Суд вважає, що стороною кримінального провадження не було доведено очевидну недопустимість доказу. Оскільки визначити чи показання ОСОБА_5 , дані ним як свідком, лягли в основу його обвинувачення, не є можливим без дослідження такого допиту, тому слід такий дослідити під час судового розгляду.

Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Таким чином, посилання захисника ОСОБА_7 на те, що відеозапис допиту ОСОБА_5 як свідка є недопустимим доказом тому, що показання останнього лягли в основу обвинувачення, не вбачають очевидної недопустимості такого доказу, тобто потребують дослідження з метою подальшого вирішення його допустимості.

У зв`язку з викладеним, суд вважає необхідним вирішити питання щодо допустимості вищевказаного доказу відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України, під час його оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 86, 87, 94, 371- 372 КПК України, суд

ухвалив:
В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_7 про визнання доказу недопустимим відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1