АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 182/8094/14 Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/122/К/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 березня 2017 року м. Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
Судді - доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданнів порядку дистанційного судового провадження кримінальне провадження, внесене доЄдиного реєстру досудових розслідувань № 0003029 від 24 липня 2014 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_8 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року за обвинуваченням

неповнолітнього ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Покров (Орджонікідзе) Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України,

неповнолітнього ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Нікополі Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

за участю:
прокурора - ОСОБА_10 ,
потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12
законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_13 ,
законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_14 ,
захисника неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції - обвинуваченого ОСОБА_9 ,
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини провадження, доведеність винуватості обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, ставив питання про скасування вироку та ухвалення нового вироку про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, з застосуванням ст. ст. 69, 104 КК України, з виключенням обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, як недоведеної. Також просив відмовити в задоволенні позовних вимог потерпілого ОСОБА_12 про стягнення моральної шкоди з обвинувачених в розмірі 100000,00 грн.

В змінах до апеляційної скарги від 17 лютого 2017 року, захисник просив суд змінити вирок в частині призначення обвинуваченому покарання, з виключенням обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, як недоведеної, та застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень ст. ст. 69, 69-1, 104 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, захисник ОСОБА_6 зазначив, що суд безпідставно визнав обставиною, яка обтяжує покарання вчинення злочину ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння за відсутності доказів, що підтверджують наявність алкоголю в крові обвинуваченого, на момент вчинення злочину. Також захисник посилається на те, що, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд, в порушення вимог ч. 1 ст. 65 КК України, не врахував поведінку потерпілого ОСОБА_15 , який спровокував конфлікт та те, що обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується, після скоєння злочину зробив позитивні висновки й у суді просив пробачення у рідних потерпілого. Вважає, що наявність вказаних обставин у сукупності є підставою для застосування ст. ст. 69, 69-1, КК України й призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років та 8 місяців. Окрім того, вважає, що відсутні підстави, передбачені ч.2 ст. 1168 ЦК України, для стягнення моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_12 в солідарному порядку з обвинувачених.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини провадження, доведеність винуватості обвинувачених та правильність кваліфікації їх дій, ставив питання про скасування вироку та ухвалення нового вироку, яким слід призначити покарання ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років; за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 120 годин громадських робіт, з призначенням на підставі, ст. 70 КК України, остаточного покарання у виді 7 років позбавлення волі, ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі.
В змінах до апеляційної скарги від 03 лютого 2017 року, прокурор просив змінити вирок суду в частині покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , призначивши йому покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років; за ч. 2 ст. 125 КК України - у виді громадських робіт 120 годин, з призначенням йому остаточного покарання у виді 7 років позбавлення волі, в решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування доводів скарги прокурор посилається на те, що суд при призначенні покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_9 неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність й, всупереч ст. 98 КК України, призначив покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі, яке не може бути застосовано до неповнолітніх, та, всупереч п. 3 ч. 3 ст. 102 КК України, призначив покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, тоді як за вчинення неповнолітнім тяжкого злочину може бути призначене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 7 років.
Апеляційна скарга захисника ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 ухвалою суду апеляційної інстанції від 28 лютого 2017 року повернута ОСОБА_16 у зв`язку з невиконанням вимог ухвали суду від 23 січня 2017 року про приведення її у відповідність до положень КПК України.

В запереченнях на апеляційні скарги представник потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_17 посилається на необґрунтованість викладених в них доводів, вважаючи справедливим ухвалений вирок, при цьому вказав, що необхідно призначити кожному з обвинувачених покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, в задоволенні іншої частини поданих апеляційних скарг відмовити. Звертає увагу на те, що обвинувачені не вжили жодних заходів щодо відшкодування потерпілим завданої шкоди. Не погоджується й з доводами апеляційної скарги захисника про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_12 , оскільки доведено її право на відшкодування такої шкоди, як рідної сестри померлого ОСОБА_15 , який на момент смерті проживав з нею однією сім`єю.

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року визнано винуватим та призначено покарання: ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців, за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки; на підставі ст. 70 КК України, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців; ОСОБА_7 - за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Стягнуто з ОСОБА_9 і ОСОБА_7 , солідарно, а в разі відсутності у них майна, достатнього для відшкодування шкоди, з їх законних представників ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на користь потерпілої ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 19107,00 грн., за надання правової допомоги 3000,00 грн. і моральну шкоду - 100000,00 грн.

Також стягнуто з ОСОБА_9 , а в разі відсутності у нього майна, достатнього для відшкодування шкоди, з його законного представника ОСОБА_13 на користь ОСОБА_12 2365,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 10000,00 грн. - моральної шкоди.

Цим вироком вирішено долю речових доказів.

За встановлених у вироку обставин, неповнолітні ОСОБА_9 та ОСОБА_7 24 липня 2014 року, приблизно о 00 годині 50 хвилин, знаходилися біля будинку АДРЕСА_2 , куди підійшли ОСОБА_15 та неповнолітній ОСОБА_11 . До них також приєдналась сестра ОСОБА_9 ОСОБА_18 , яку ОСОБА_15 став обіймати та гладити руками по різним частинам тіла. Поведінка ОСОБА_15 , обурила ОСОБА_9 , який попросив останнього припинити вищезазначені дії, але той проігнорував дане прохання, після чого ОСОБА_9 , наполіг щоб ОСОБА_18 пішла додому.

Того ж дня, близько 01 годині 05 хвилин у ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виник злочинний намір, спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_15 , реалізуючи який вони наполягли, щоб ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , направились за ними до футбольного поля, розташованого в с. Покровське Нікопольського р-ну Дніпропетровської області. Однак в районі будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_7 та ОСОБА_9 групою осіб, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, не маючи наміру на вбивство, умисно стали наносити удари руками та ногами по тілу ОСОБА_15 . При цьому, ОСОБА_9 , наніс потерпілому один удар по голові, від якого останній впав на землю та продовжуючи свій злочинний намір направлений на заподіяння тілесних ушкоджень, наніс ще декілька ударів руками та ногами в область тулубу та голови потерпілого. Після чого до потерпілого наблизився ОСОБА_7 та наніс не менше чотирьох ударів кулаком по тулубу та трьох ударів кулаком руки у скроневу область голови, чим спричинили потерпілому ОСОБА_15 тяжкі тілесні ушкодження.

Залишивши лежачого ОСОБА_15 на землі, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 покинули його на місці побиття. 24 липня 2014 року ОСОБА_15 було госпіталізовано до Нікопольської центральної районної лікарні, де ІНФОРМАЦІЯ_3 останній помер. Всі виявлені тілесні ушкодження в області голови ОСОБА_15 розглядаються сумісно, як єдина черепно-мозкова травма та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, які через своє ускладнення спричинили його смерть.

Окрім того, неповнолітній ОСОБА_9 24 липня 2014 року, знаходячись в районі будинку АДРЕСА_3 в ході раніше виниклих неприязних відносин з ОСОБА_11 з метою заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, наніс ногою один удар в область голови останнього, від якого потерпілий впав на землю, після чого, нахилився до ОСОБА_11 та на наніс удар в область носу, чим спричинив тілесні ушкодження, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 , законний представник неповнолітнього обвинуваченого, кожний окремо, наполягали на задоволенні апеляційної скарги захисника та не заперечували проти доводів скарги прокурора. Також, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просив застосувати до нього положення ст. 72 КК України.
Прокурор, підтримавши подану ним апеляційну скаргу, просив вирок змінити в частині призначення покарання ОСОБА_9 на підставах зазначених в скарзі, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Неповнолітній обвинувачений ОСОБА_9 та його законний представник, кожний окремо, не заперечували проти задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та прокурора. Окрім того, обвинувачений ОСОБА_9 просив суд апеляційної інстанції застосувати до нього положення ст. ст. 69, 72 КК України.
Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просили задовольнити апеляційну скаргу прокурора.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників судового провадження, проаналізувавши доводи, викладені в апеляційній скарзі та в судовому засіданні, співставивши їх з наявними в провадженні матеріалами, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з вироку та матеріалів кримінального провадження, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, знайшли своє повне підтвердження в сукупності доказів, які в судовому засіданні належним чином досліджено, перевірено, оцінено в тому числі з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і яким судом була надана оцінка з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, відповідно до вимог ст. ст. 94, 374 КПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

За змістом ст. ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до ч.1 ст. 103 КК України при призначенні покарання неповнолітньому суд, крім обставин, передбачених у статтях 65-67 цього Кодексу, враховує умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.
Із вироку вбачається, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд врахував його неповнолітній вік, обставини, які пом`якшують покарання, до яких відніс - визнання вини та щире каяття, та з огляду на всі обставини у кримінальному провадженні, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.
Разом з цим, колегія суддів зважує на доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про можливість призначення йому покарання з застосуванням положень ст. 69 КК України й вважає їх слушними.
Відповідно до ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за вчинений злочин, може мати місце за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості цього злочину, з урахуванням особи винного.
Як вбачається з вироку, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд хоча й послався на обставини провадження та особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують його покарання, однак врахував їх не в повній мірі.
Поза увагою суду залишилося те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин вперше, у неповнолітньому віці, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря-психіатра чи нарколога не перебуває, негативно ставиться до вчиненого та усвідомлює значення наслідків скоєного. Не звернуто увагу судом й на те, що ОСОБА_7 не був ініціатором вчинення злочину, й першим ударів ОСОБА_15 не наносив.
Окрім цього, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про необхідність виключення з вироку висновку суду про вчинення злочину ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння та визнання зазначеного як обставини, яка обтяжує покарання.

Так, ОСОБА_7 пояснив, що на момент вчинення злочину він не був в стані алкогольного сп`яніння, освідування його під час досудового розслідування на стан алкогольного чи наркотичного сп`яніння в установленому законом порядку не проводилось. Та вищенаведені обставини іншими доказами, зокрема висновком експертизи на вміст алкоголю в крові у обвинуваченого ОСОБА_7 на момент вчинення ним злочину, не підтверджено.

Отже, колегія суддів вважає такими, що підлягають виключенню з мотивувальної частини вироку посилання суду на перебування обвинуваченого ОСОБА_7 на час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та обставину, яка обтяжує покарання вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, не зважаючи на викладене, та з урахуванням особи обвинуваченого й за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання і істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, до яких суд відніс щире каяття, повне визнання вини обвинуваченим, суд в оскаржуваному вироку не обговорив можливість призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.
Зазначене дає підстави суду апеляційної інстанції вважати, що наведені обставини у сукупності з врахуванням відомостей щодо особи обвинуваченого ОСОБА_7 , за відсутності обставин, які обтяжують покарання, свідчать про наявність підстав для призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок щодо ОСОБА_7 , відповідно до положень ст. 409 КПК України, підлягає зміні, та визначення покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі, з застосуванням ст. 69 КК України, буде в повній мірі сприяти реалізації принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації призначеного покарання.
При цьому, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 69-1 КК України, оскільки відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставин, які його пом`якшують, на що посилається в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не є єдиною умовою для застосування вказаної норми.

Так, зі змісту ст. 69-1 КК України слідує, що за наявності передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК України обставин, які пом`якшують покарання (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди), відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Разом з цим, матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що з боку обвинуваченого ОСОБА_7 або його законного представника ОСОБА_14 мало місце вжиття заходів до відшкодування заподіяної шкоди потерпілій ОСОБА_12 .

Що ж до доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 ОСОБА_6 про наявність обставин для звільнення обвинуваченоговід призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Згідно з ч.1 ст. 104 КПК України звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Посилаючись на наявність підстав для застосування ст. ст. 75, 104 КК України, захисник в апеляційній скарзі не навів жодних переконливих доводів про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання.

З огляду на обставини провадження, відповідно до яких обвинувачений ОСОБА_7 скоїв тяжкий злочин, умисно, групою осіб, наслідком якого стала смерть потерпілого, колегією суддів не встановлено обставин, які б об`єктивно вказували на можливість його виправлення без ізоляції від суспільства із звільненням від призначеного покарання з випробуванням.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди в солідарному порядку з обвинувачених на користь потерпілої ОСОБА_12 , а в разі відсутності у них майна, достатнього для відшкодування шкоди, з їх законних представників ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ухвалюючи вирок в частині вирішення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд правильно керувався положеннями ст. ст. 1167, 1179 ЦК України й виходив з обов`язку обвинувачених, які спільними діями завдали шкоду, відшкодовувати її в солідарному порядку на користь потерпілої. Вказаний висновок суду також повністю узгоджується положенням ст. 1190 ЦК України.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_9 , то на переконання колегії суддів, вони заслуговують на увагу.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, суд не врахував, що він є неповнолітнім, та до нього можуть бути застосовані лише покарання, передбачені у ст. 98 КК України та виключно у межах розмірів та строків, встановлених ст. ст. 99-102 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі, місцевий суд не взяв до уваги те, що такий вид покарання не входить до переліку, передбаченого ст. 98 КК України, а тому не може бути застосований щодо неповнолітнього обвинуваченого.

Не враховано судом й вимог п. 3 ч. 3 ст. 102 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, який у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, відповідно до яких покарання у виді позбавлення волі призначається неповнолітньому за тяжкий злочин - на строк не більше семи років.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, наслідком чого стало призначення йому покарання, яке не відповідає вимогам кримінального закону.

Також колегія суддів вважає, що суд, за відсутності доказів в підтвердження перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння на момент вчинення інкримінованих злочинів, невірно дійшов висновку про їх вчинення у стані алкогольного сп`яніння та як обставину, яка відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченому, тому ці вказівки суду підлягають виключенню з мотивувальної частини вироку, що не погіршує його становища й відповідає положенням ч. 2 ст. 404, п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України.

Разом з цим, підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання з застосуванням ст. ст. 69, 75, 104 КК України колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_9 слід змінити, на підставі ст. 409 КПК України, у звязку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, при цьому, слід вважати ОСОБА_9 засудженим: за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією цієї статті, а за ст. 125 КК України у виді громадських робіт, при цьому остаточне покарання необхідно визначити, за правилами ч. 1 ст. 70, ст. 72 КК України, у виді позбавлення волі, яке слід відбути реально.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг захисника та прокурора і зміну вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Також, відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , кожному окремо, в строк відбування покарання строк їх попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 10 вересня 2015 року по 07 березня 2017 року включно з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 змінити.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років; за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 120 (сто двадцять) годин.

На підставі ст. ст. 70, 72 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 121 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 ( шість) років 6 (шість) місяців.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на перебування обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та обставину, яка обтяжує покарання вчинення ними злочину в стані алкогольного сп`яніння.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , кожному окремо, в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 10 вересня 2015 року по 07 березня 2017 року включно з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженими, які перебувають під вартою - в той же строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
___________________ _____________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4