Справа № 583/3718/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2017 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, що зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 14 грудня 2016 року за № 0000106 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не одруженого, на момент вчинення злочину проходив службу на посаді кухаря господарчого відділення взводу забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_1 , в даний час перебуває в розпорядженні командира в/ч НОМЕР_2 , солдата, раніше не судимого,

за ч. 3 ст. 407 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , являючись військовослужбовцем, вчинив самовільне залишення місця служби розташування військової частини за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» 28.08.2014 року був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 та цього ж дня направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ). В подальшому переведений для проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокувалася за адресою: АДРЕСА_3 , де призначений на посаду кухаря господарчого відділення взводу забезпечення.

Одним із видів військової служби, згідно ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до вимог ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», солдат ОСОБА_4 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

З огляду на викладене та враховуючи положення пункту 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, призваний на військову службу, в тому числі під час дії особливого періоду, солдат ОСОБА_4 зобов`язаний постійно перебувати в розташуванні військової частини у службовий час і не залишати її без дозволу відповідного начальника.

Таким чином, солдат ОСОБА_4 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не маючи на те поважних причин, діючи з прямим умислом, маючи об`єктивні причини для проходження служби, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, достовірно знаючи про те, що він повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації, 15.12.2014 року самовільно залишив розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , обов`язків військової служби не виконував, а проводив час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби.

В подальшому солдат ОСОБА_4 02.12.2016 року самостійно прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , та у зв`язку з розформуванням якої, наказом командира військової частини НОМЕР_2 №255 від 02.12.2016 року був зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується по АДРЕСА_3 .

Отже, солдат ОСОБА_4 самовільно залишив і був незаконно відсутнім на місці служби у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 у період з 15 грудня 2014 року по 01 грудня 2016 року включно, що тривало протягом 1 року 11 місяців 14 днів.

Обвинувачений ОСОБА_4 , допитаний в судовому засіданні, свою вину у інкримінованому йому злочині визнав повністю та пояснив, що з 14.10.2014 року проходив службу на посаді кухаря у військовій частині НОМЕР_1 . 15 грудня 2014 року самовільно залишив військову частину, оскільки мав намір отримати новий паспорт, при цьому до командира з приводу надання йому відпустки не звертався. Не міг повернутися, оскільки не було матеріальної можливості. У скоєному щиро кається.

Оскільки обвинуваченим не оспорюються фактичні обставини справи, кваліфікація дій, немає сумнівів у добровільності та істинності його позиції, відповідно до ст. 349 КПК України суд вважає недоцільним дослідження інших доказів у справі.

Вислухавши обвинуваченого, обмежившись дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують обвинуваченого як особу, суд дійшов до висновку, що такі дії обвинуваченого у період з 15.12.2014 року по 01.12.2016 року включно необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 407 КК України (в редакції, що діяла до 05.03.2015 року), як самовільне залишення місця служби - військової частини тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

При обранні обвинуваченому виду і міри покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність шкоди, а також позитивну характеристику обвинуваченого за місцем проживання.

Обставини, що обтяжують покарання, відсутні.

Враховуючи тяжкість злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу винного, який є раніше не судимим, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд дійшов до висновку про можливість застосування ст. 69 КК України та призначення більш м`якого виду покарання, ніж передбачене санкцією ч. 3 ст. 407 КК України, а саме арешту, з відбуванням його згідно положень ч. 2 ст. 60 КК України на гауптвахті, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нового злочину.

Суд не вбачає підстав для обрання запобіжного заходу обвинуваченому до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст. ст. 349, 368, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у вигляді 6 (шести) місяців арешту.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 КК України, відбування арешту здійснювати на гауптвахті.

Початок строку відбування рахувати з дня фактичного поміщення на гауптвахту.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Охтирський міськрайонний суд Сумської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження у разі відсутності апеляційної скарги.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1