АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/90/17 Справа № 180/3410/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000761, за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_12 та прокурора ОСОБА_13 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року щодо
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Вишетарасівка Томаківського району Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст.289, ч. 2 ст. 209, ст. 290, ч. 1 ст. 263 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_12 просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим за п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 263, ст. 290, ч. 2 ст. 209 КК України та, призначивши йому покарання за кожний з цих злочинів, на підставі ст. 70 КК України призначити йому остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі строком на 15 років, з конфіскацією всього особисто належного йому майна, з позбавленням права займатися певними видами господарської діяльності та з конфіскацією майна, отриманого злочинним шляхом.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 263, ст. 290, ч. 2 ст. 209 КК України, та на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, з конфіскацією майна.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнаний невинуватим за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст.289, ч. 2 ст. 209 КК України, та виправданий за цим обвинуваченням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується.
ОСОБА_8 визнаний невинуватим за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 290, ч. 1 ст. 263 КК України, та виправданий за цим обвинуваченням на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінальних правопорушень.
У задоволенні цивільного позову ОСОБА_14 відмовлено.
Вирішене питання про речові докази.
ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він за обставин, детально викладених в обвинувальному акті в його останній редакції від 01.07.2016 р. (т. 10 а.с. 225-234) та у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, у ніч з 05 на 06 жовтня 2011 р., попередньо спланувавши скоєння злочину та вживши заходи щодо підготовки до його вчинення, спільно з невстановленими досудовим розслідуванням особами прибув до місця стоянки автомобіля «Краз 250-а», реєстраційний номер НОМЕР_1 , розташованого на ділянці перетину доріг с. Біленьке м. Марганець і с. Томаківка - с. Вишетарасівка поблизу с. Стрюківка Томаківського району, Дніпропетровської області, де, діючи з корисливих мотивів, з метою вбивства ОСОБА_15 і заволодіння його майном, зробив постріл з обріза мисливської рушниці в ОСОБА_15 , заподіявши останньому тілесні ушкодження, несумісні з життям. Після цього ОСОБА_8 з невстановленими особами заволоділи грошовими коштами в сумі 100 000 гривень і будматеріалами, що належать ОСОБА_15 , які знаходилися у вантажному відсіку вищевказаного автомобіля, на загальну суму 148 454 гривень, що є великим розміром, чим заподіяли ОСОБА_15 і ОСОБА_14 матеріальний збиток на вищевказану суму.
Після вчинення вищевказаних злочинів, ОСОБА_8 і невстановлені особи вжили заходів до приховання трупа ОСОБА_15 та незаконно заволоділи вказаним вище автомобілем «Краз 250-а», вартістю 50 000 гривень, що належить ОСОБА_16 , і не маючи повноважень на розпорядження і управління транспортним засобом, після заміни номерних агрегатів, прибули до м. Запоріжжя.
Крім того, ОСОБА_8 при невстановлених досудовим слідством обставинах, придбав обріз мисливської рушниці «Іж-58М», що є переробленою гладкоствольною вогнепальною зброєю, яку зберігав і носив при собі без передбаченого законом дозволу до моменту його виявлення і вилучення співробітниками міліції 08.10.2011 року за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сапожнікова, 8, в салоні автомобіля «Краз 250».
Також, ОСОБА_8 в невстановленому слідством місці, даті та час, діючи за попередньою змовою з невстановленими особами, без дозволу відповідних органів, замінив реєстраційний номер автомобіля «Краз А-250» з НОМЕР_2 на НОМЕР_3 , а також вніс зміни в номерні позначення шасі вказаного автомобіля, тим самим замаскував його, після чого став використовувати вказаний транспортний засіб, що належав ОСОБА_15 , в особистих цілях.
Вищезазначені дії ОСОБА_8 були кваліфіковані органом досудового розслідування за:
ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном розбою, поєднаного із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у сховище, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, в процесі якого обвинувачений з корисливих мотивів, умисно, протиправно заподіяв смерть іншій людині;
ч. 3 ст. 289 КК України за ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з насильством, небезпечним для життя потерпілого;
ч. 1 ст. 263 КК України за ознаками носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу;
ч. 2 ст. 209 КК України за ознаками вчинення дій, спрямованих на маскування незаконного походження майна, одержаного внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, вчинених за попередньою змовою групою осіб;
ст. 290 КК України за ознаками заміни ідентифікаційного номеру та підробки номеру шасі транспортного засобу без дозволу відповідних органів.
Обгрунтовуючи свої висновки, покладені в основу оскаржуваного вироку, суд першої інстанції зазначає, що представлені стороною обвинувачення докази у сукупності беззаперечно підтверджують лише факт зникнення ОСОБА_15 та виявлення його автомобіля з будівельними матеріалами та плямами крові, в той час як факт вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст.289, ч. 2 ст. 209 КК України, та вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ст. 290, ч. 1 ст. 263 КК України, належними та допустимими доказами не доведені.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, потерпіла стверджує, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 повністю підтверджується доказами зібраними під час досудового розслідування.

Зазначає, що висновки суду про те що ОСОБА_8 не мав умислу на носіння зброї, спростовуються висновками експертизи, згідно якої на ремені обрізу виявлені генетичні ознаки клітин з ядрами, які містять генетичні ознаки крові обвинуваченого.

Вказує, що суд допустив суперечність у свої висновках, зробивши висновок про недоведеність вини ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України, та при цьому вказав, що показаннями потерпілої ОСОБА_17 та свідка ОСОБА_18 встановлено, що після виявлення автомобіля КРАЗ зі слідами крові, ОСОБА_8 заперечував, що це його автомобіль, а під час обшуку автомобіля були знайдені документи ОСОБА_8 та вказаний обріз, завернутий в ганчірку.

На її думку, виправдовуючи ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 209, ст. 290 КК України, суд не прийняв до уваги та не дав належної оцінки висновкам експертиз, виявленим та вилученим доказам, зокрема плямам та бризкам крові, які належать ОСОБА_19 , що свідчить про значну втрату крові останнім, фактам раптового зникнення загиблого та вилучення обрізу, з якого були зроблені постріли.

Потерпіла не погоджується з висновками суду про те, що відсутність тіла ОСОБА_19 виключає кваліфікацію за ст. 115 КК України через відсутність об`єкту злочину. Вважає, що суд не оцінив належним чином показання свідка ОСОБА_20 , яка спростувала показання обвинуваченого в частині знаходження його дома 06.10.2011 року та повідомила, що в період з 06 по 08.10.2011 року він вдома не ночував.

Також посилається на те, що суд зайняв пасивну позицію в розгляді справи, не витребував нові докази, не призначив додаткові експертизи та не роз`яснив право потерпілих клопотати про призначення таких експертиз.

Зазначає, що незаконне утримання ОСОБА_8 в СІЗО протягом декількох днів не є підставою для його виправдання у вчиненні тяжких злочинів, а той факт, що ОСОБА_8 раніше був засуджений та відбував покарання за аналогічний злочин, свідчить про його винуватість у вчиненні вказаних злочинів.

Посилаючи на зазначене, вважає висновки суду хибними і вказує на достатність доказів для доведеності вини ОСОБА_8 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор, посилається на встановлення факту незаконного придбання та зберігання ОСОБА_21 обрізу мисливської рушниці, що підтверджується протоколом огляду місця події та відповідними експертизами, згідно яких вказаний обріз є вогнепальною зброєю, а також на його ремені містяться сліди ОСОБА_8 .

Вказує на неспроможність пояснень обвинуваченого про те, що він випадково зачепив вказану рушницю, коли спав в кабіні автомобіля КРАЗ, оскільки обріз був схований під сидінням та замотаний в ганчірку, а тому випадково зачепити його було неможливо.

Зазначає, що, на його думку, виявлені в ході огляду місця події об`ємні плями і нашарування крові, яка згідно експертиз належить ОСОБА_15 , раптове зникнення останнього, вилучення обрізу, з якого були зроблені постріли, у сукупності дають достатні підстави для висновку про вбивство ОСОБА_15 .

Крім того, прокурор не погоджується з висновками суду про недоведеність мотиву, умислу та способу вбивства ОСОБА_15 ОСОБА_8 .

Також прокурор посилається на докази, зібрані під час досудового розслідування та досліджені у межах судового розгляду, надає їм аналіз, зазначає про їх належність, допустимість та достатність для визнання вини обвинуваченого, а також вказує на невідповідність висновків суду цим доказам.

Зазначає про суперечливість висновків суду, невмотивованості вироку, а також відсутність обґрунтувань з яких суд приймає до уваги одні докази та відхиляє інші.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора та потерпілих, які апеляційні скарги підтримали з викладених у них підстав, на їх задоволенні наполягали; обвинуваченого та його захисника, які проти задоволення апеляційних скарг заперечували, посилаючись на їх безпідставність та на обґрунтованість висновків суду, покладених в основу оскаржуваного вироку суду; перевіривши матеріали кримінального провадження з повторним дослідженням доказів, якими обґрунтований вирок суду, та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Так, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Аналогічними за змістом є закріплені у ст. ст. 7, 17, 18 КПК України засади кримінального судочинства в частині презумпції невинуватості, забезпечення доведеності вини та свободи від самовикриття.
Вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції були виконані належним чином, а доводи, наведені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілої, не спростовують обґрунтованість висновків суду першої інстанції, покладених в основу оскаржуваного вироку, про недоведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Аналізуючи з урахуванням доводів апеляційних скарг висновки суду першої інстанції щодо недоведеності обвинувачення ОСОБА_8 у нападі з метою заволодіння чужим майном розбої, поєднаному з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у сховище, поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, в процесі якого обвинувачений з корисливих мотивів, умисно, протиправно заподіяв смерть іншій людині ОСОБА_15 , та у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, небезпечним для життя потерпілого, - колегія суддів погоджується з ними, оскільки вони ґрунтуються на наведеному у мотивувальній частині вироку детальному дослідженні та аналізі представлених стороною обвинувачення доказів, яким надана належна оцінка.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, цими доказами підтверджується лише факт зникнення ОСОБА_15 ,виявлення слідів його крові на автомобілі та ділянці місцевості, та подальшого виявлення у м. Запоріжжя автомобіля ОСОБА_15 з вантажем, що на той час перебував у володінні ОСОБА_8 , при цьому державні номерні знаки згаданого автомобіля були замінені іншими, а номер шасі автомобіля - підданий зміні.
Що стосується доведеності цими доказами обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, то підтверджені ними обставини, в тому числі зникнення ОСОБА_15 , виявлення слідів його крові на поверхні кузову, всередині контейнеру та зразках рослинності, перебування його автомобіля з вантажем у володінні обвинуваченого, - обґрунтовують припущення про те, що ОСОБА_15 міг бути вбитий з метою заволодіння його майном, втім не дають підстав для категоричного висновку про це, а тим більше не свідчать при вчинення такого кримінального правопорушення саме ОСОБА_8 за обставин, викладених в обвинувальному акті.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у межах досудового розслідування труп ОСОБА_15 виявлений не був та не було встановлено обставин, що беззаперечно свідчили б про настання його смерті, зокрема не було підтверджено експертним шляхом, що обсяг його крововтрати був несумісний з життям. Також стороною обвинувачення не було встановлено та підтверджено доказами безпосередню причину смерті ОСОБА_15 та конкретний механізм позбавлення його життя, а викладений в обвинувальному акті висновок про те, що останній був вбитий саме ОСОБА_8 шляхом саме пострілу з обрізу мисливської рушниці з заподіянням потерпілому тілесних ушкоджень, несумісних з життями, - є припущенням органу досудового розслідування, що ґрунтується на тенденційній оцінці непрямих доказів та суперечить іншим доказам, зокрема висновкам судових експертиз про те, що на зрізах нігтьових пластин з підногтевим вмістом з обох рук ОСОБА_8 продуктів пострілу не виявлено (т. 3 а.с. 72-74), а особа, якій належать змішані сліди крові на сорочці ОСОБА_8 , не є біологічним батьком ОСОБА_14 (т. 3 а.с. 160-163).
Крім того, обвинувачення у цій частині є неконкретним, оскільки згідно обвинувальному акту, ОСОБА_8 у ніч з 05 на 06 жовтня 2011 року прибув на місце стоянки автомобіля «Краз 250-а», реєстраційний № НОМЕР_4 , разом з іншими особами, діючи за попередньою змовою з ними, з метою вбивства ОСОБА_15 та заволодіння його майном. При цьому зазначені особи у межах досудового розслідування встановлені не були, роль кожної з них у вчиненні злочину не була з`ясована та конкретизована, а також не наведене обгрунтування того, чому із цих осіб саме ОСОБА_8 , як це вважає сторона обвинувачення, безпосередньо вчинив дії, які потягли умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_15 , та які дії обвинуваченим і не встановленими особами були вжиті щодо приховування трупу ОСОБА_15 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що зокрема з цієї підстави кримінальна справа щодо ОСОБА_8 була ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2012 р. (т. 6 а.с. 11, 12) повернута прокурору для проведення додаткового розслідування, втім у подальшому така неповнота досудового розслідування усунута не була.
Ставить під сумнів грунтовність обвинувачення у даній частині і те, що згідно матеріалам справи ОСОБА_15 05.11.2011 р. перебував на автомобілі «Краз 250-а» разом з громадянином ОСОБА_22 , за фактом зникнення та вбивства якого також було порушено кримінальну справу, результат розслідування якої невідомий. Незважаючи на зазначення даної обставини в ухвалі суду апеляційної інстанції від 04.11.2014 р. (т. 8 а.с. 275-283), якою був скасований раніше ухвалений у даному кримінальному провадженні вирок суду від 04.07.2014 р., як такої, що підлягає з`ясуванню під час нового судового розгляду, - відповідні відомості суду першої інстанції надані не були, обставини, пов`язані з присутністю даної особи при скоєнні злочинів, які згідно обвинувачення були вчинені, в обвинувальному акті не знайшли будь-якого відображення.
Також у межах досудового розслідування не було достовірно встановлено та підтверджено доказами конкретних обставин вибуття автомобіля «Краз 250-а», реєстраційний № НОМЕР_4 , з причепом та вантажем, з володіння ОСОБА_15 , які давали б підстави для категоричного висновку про вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України.
Колегія суддів погоджується і з висновками суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не спростовано достатньою мірою доводи сторони захисту щодо перебування ОСОБА_8 вдома у ніч з 05 на 06 жовтня 2011 р., яке підтверджується показаннями свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_23 , та про недоведеність належності ОСОБА_8 обрізу мисливської рушниці, виявленого 08.10.2011 р. під час огляду автомобіля «Краз 250-а» з реєстраційними номерами НОМЕР_3 .
Є правильним також висновок суду першої інстанції про те що стороною обвинувачення не було достовірно встановлено розмір шкоди, заподіяної інкримінованими ОСОБА_8 злочинами, оскільки обвинувачення у цій частині ґрунтується на показаннях потерпілої та документах про придбання товарів у період з квітня до серпня 2010 р. (т. 2 а.с. 20-23), в той час як інкриміновані ОСОБА_8 злочини були вчинені у жовтні 2011 р.
З вищенаведених міркувань колегія суддів вважає правильним також висновок суду першої інстанції про недоведеність вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Згідно остаточній редакції обвинувального акту відносно ОСОБА_8 від 01.07.2016 р. (т. 8 а.с. 225-234), в частині скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України, останній обвинувачувався у тому, що він, маючи намір на маскування незаконного походження майна, отриманого внаслідок здійснення суспільно небезпечного протиправного діяння, шляхом заміни реєстраційних номерів автомобіля «Краз» з номеру « НОМЕР_2 » на номер « НОМЕР_5 », а також внесення змін в номерні позначення шасі вказаного автомобіля з « НОМЕР_6 » на « НОМЕР_7 » шляхом їх шліфування з використанням абразивних матеріалів з наступним кернінням, замаскував його, після чого став використовувати вказаний транспортний засіб, який належав ОСОБА_15 , в особистих цілях. Згідно обвинувачення, тим самим ОСОБА_8 вчинив дії, спрямовані на маскування незаконного походження майна, одержаного внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, вчинені за попередньою змовою групою осіб.
Зважаючи на те, що достатні докази того, що саме обвинувачений здійснив дані зміни у вищезгаданому автомобілі «Краз 250-а», стороною обвинувачення не надані, як не доведене і вчинення суспільно небезпечних діянь, що згідно обвинуваченню передували легалізації (відмиванню) доходів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 290 КК України.
Аналізуючи з урахуванням доводів апеляційних скарг висновки суду першої інстанції щодо недоведеності обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, а саме заміни ідентифікаційного номеру та підробки номеру шасі транспортного засобу без дозволу відповідних органів, колегія суддів вважає їх правильними, оскільки вони випливають з дійсного змісту досліджених судом доказів, яким надана належна оцінка.
Так, матеріалами справи підтверджені лише факти заміни реєстраційних номерів автомобіля «Краз 250-а» з « НОМЕР_2 » на « НОМЕР_5 », зміни номеру шасі згаданого автомобіля з «Х1С000250РО747469» на « НОМЕР_7 », та перебування автомобіля у такому стані у володінні ОСОБА_8 .
Під час судового розгляду ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не визнав та вказав, що за рекомендацією свого знайомого ОСОБА_24 за оголошенням в газеті придбав документи на автомобіль «Краз» та належні до них номерні знаки, які у липні того ж року передав останньому, а сам автомобіль цей знайомий обіцяв йому зібрати з різних вузлів та агрегатів. Ввечері 06 жовтня 2011 р. ОСОБА_25 приїхав до нього додому та повідомив, що автомобіль є, але за ним треба їхати у м. Запоріжжя. Коли вони приїхали у зазначене місто, він оглянув автомобіль, розрахувався за нього та отримав документи, при цьому на автомобілі вже були встановлені придбані ним номерні знаки, причепу не було, а ОСОБА_25 повідомив його, що двигун автомобіля не робочий та в кузові перебувають належні йому будівельні матеріали, які ОСОБА_8 може продати за оптовими цінами. Обвинувачений переночував у згаданому автомобілі, вранці намагався відремонтувати його, але не зміг, після чого поїхав додому та повернувся до місця стоянки вищезгаданого автомобіля «Краз 250-а» на належному йому автомобілі «Уаз». Увечері переклав до автомобіля «Краз 250-а» належний йому велосипед та ночував в автомобілі «Уаз». Вранці взяв зразки будівельних матеріалів та поїхав містом, пропонуючи їх на продаж, а коли повернувся з покупцями, то був затриманий співробітниками міліції.
Ці показання узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , які підтвердили, що дійсно ОСОБА_27 було розміщене в газеті «Привоз» оголошення щодо продажу документів на належний ОСОБА_28 автомобіль «Краз», який був непридатний до використання. У липні 2011 за вказаним оголошенням з ОСОБА_27 зв`язався ОСОБА_8 , який погодився їх купити. Після оформлення документів вони зустрілися у м. Запоріжжя, де ОСОБА_8 передав ОСОБА_27 гроші, а останній передав йому технічний паспорт автомобіля, державні номерні знаки, відрізок з рами, генеральну довіреність на автомобіль та шильду на кабіну.
Достатні докази того, що саме обвинувачений здійснив зміни у вищезгаданому автомобілі «Краз 250-а», що утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, стороною обвинувачення не надані, зокрема у межах досудового розслідування не було достовірно встановлено, якою саме особою, у якому місці та за яких обставин був змінений шляхом шліфування з використанням абразивних матеріалів та наступним кернінням вищезазначений номер шасі, в обвинуваченого відповідних інструментів та обладнання виявлено не було, а отже висунута ним версія подій достатньою мірою не спростована.
Аналізуючи з урахуванням доводів апеляційних скарг висновки суду першої інстанції щодо недоведеності обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, колегія суддів погоджується з ними, виходячи з наступного.
Так, обвинувачений належність йому обрізу мисливської рушниці, виявленого 08.10.2011 р. під час огляду автомобіля «Краз 250-а» з реєстраційними номерами НОМЕР_3 , заперечував та вказав, що про наявність цього предмету в переданому йому автомобілі йому не було відомо, а виявлення його біологічних слідів на ремені обрізу може пояснюватися тим, що цей предмет лежав у кабіні за сидінням, а він, коли ночував у кабіні згаданого автомобіля та, вживши їжу, шукав по кабіні ганчірку аби витерти руки, міг його випадково зачепити.
Такі його доводи не спростовуються іншими доказами та узгоджуються з висновком експерта від 15.10.2011 р. № 349 (т. 3 а.с. 51-57), згідно якому на самому обрізі рушниці біологічних слідів обвинуваченого виявлено не було, а генетичні ознаки кліток з ядрами, виявлених на ремені обрізу, є змішаними та містять генетичні ознаки як зразку крові ОСОБА_8 , так і не встановленої особи. Крім того, будучи допитаним у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, експерт ОСОБА_7 зазначив, що не можна виключати можливість залишення ОСОБА_8 біологічних слідів на ремені обрізу рушниці за механізмом та за обставин, які вказані останнім.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, не є доведеною поза розумним сумнівом.
Доводи апеляційної скарги прокурора не можуть бути прийняті до уваги, оскільки полягають в тенденційній, однобічній переоцінці доказів, які у суді першої інстанції дістали належну та об`єктивну оцінку як кожний окремо, та і у їх сукупності та взаємозв`язку.
Так, посилання цього апелянта на те, що ОСОБА_8 безумовно було відомо про існування виявленого у подальшому в кабіні автомобіля «Краз 250-а» обрізу мисливської рушниці та обвинувачений ним явно користувався, оскільки ця зброя була загорнута в ганчірку, яку ОСОБА_8 повинен був принаймні розгорнути аби залишити свої сліди на ремені, - були предметом розгляду суду першої інстанції, який ґрунтовно їх відкинув, посилаючись на те, що перебування даної зброї загорнутою у ганчірку не підтверджується достатньою мірою матеріалами справи.
Колегія суддів з цим висновком погоджується, оскільки дійсно у детальному переліку виявлених та вилучених під час огляду речей (т. 1 а.с. 122-138) такий предмет, як ганчірка, відсутній, а щодо обрізу мисливської рушниці ІЖ-58М зазначено, що він перебуває на полу за сидінням водія, без посилання на те, що дана зброя упакована у будь-який спосіб. На зображеннях у фототаблиці цей обріз також не упакований (т. 1 а.с. 136).
З наведеного суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що можливість випадкового залишення ОСОБА_8 слідів на ремені згаданого обрізу рушниці за обставин, зазначених у його поясненнях, не може вважатися спростованою поза розумним сумнівом показаннями свідка ОСОБА_18 та потерпілої ОСОБА_17 про те, що обріз був загорнутий у ганчірку. Посилання прокурора на те, що випадково залишити сліди на обрізі було неможливо, є припущенням, яке спростовується вищезазначеними показаннями експерта ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції.
Не обґрунтовують вимоги апеляційної скарги і доводи прокурора про те, що суд не врахував належною мірою висновки експертиз та докази, зокрема виявлення досить об`ємних бризок, плям і нашарувань крові ОСОБА_15 , виявлення обрізу, з якого були зроблені постріли, що у сукупності дають вагомі підстави для висновку, що ОСОБА_15 було вбито. Колегія суддів погоджується з тим, що наведені обставини можуть обґрунтовувати таке припущення, але вони не дають достатніх підстав для категоричного висновку про вчинення такого кримінального правопорушення, а тим більше не підтверджують поза розумним сумнівом винність ОСОБА_8 в обсязі пред`явленого обвинувачення згідно обвинувального акту.
Доводи прокурора про виявлення на кросівку обвинуваченого та лопаті слідів крові, належної ОСОБА_15 , також були предметом розгляду суду першої інстанції, який обґрунтовано не прийняв їх як докази вини ОСОБА_8 та зазначив, що згадані сліди були виявлені тільки на підошві кросівку, що узгоджується з версією обвинуваченого про те, що він міг вимазати взуття, коли брав зразки будівельних матеріалів у контейнері. Щодо лопати суд ґрунтовно вказав, що остання була виявлена в автомобілі «Краз 250-а», а її зв`язок з ОСОБА_8 не є доведеним. Колегія суддів ці висновки вважає правильними, оскільки вони не суперечать іншим доказам, а оцінку, що надана зазначеним доказам прокурором, вважає тенденційною.
Щодо зазначених прокурором на обґрунтування своїх апеляційних вимог показань свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_23 колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що показання цих свідків, що були ними надані ними у суді першої інстанції та обґрунтовано прийняті судом до уваги при ухваленні вироку як такі, що відповідають вимогам ч. 4 ст. 95 КПК України, є іншими за змістом та показанням ОСОБА_8 не суперечать.
З посиланнями прокурора на невірогідність показань самого ОСОБА_8 щодо обставин набуття ним автомобіля «Краз 250-А» з вантажем колегія суддів частково погоджується, оскільки дійсно дії обвинуваченого, що у них зазначені, зокрема поїздка для купівлі автомобіля у нічний час до м. Запоріжжя, придбання вантажного автомобіля, який стояв просто неба на узбіччі дороги з непрацюючим двигуном, з особистими речами інших осіб в кабіні та вантажем у контейнері, - дають підстави для сумнівів у їх достовірності.
Разом з тим, за умов відсутності достатніх доказів, що спростовують ці показання, недоведеності вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а також з урахуванням положень кримінального процесуального закону щодо презумпції невинуватості та тлумачення сумнівів у доведеності вини особи на її користь, - сама по собі наявність таких сумнівів не може вважатися достатньою підставою для того, аби ці показання визнати спростованими та відкинути, та не підтверджує винність ОСОБА_8 в обсязі пред`явленого обвинувачення.
Доводи апеляційної скарги потерпілої також не обґрунтовують необхідності скасування або зміни оскаржуваного вироку.
Так, посилання цього апелянта на те, що суд першої інстанції не вжив достатніх заходів для повного і об`єктивного розгляду справи та зайняв пасивну позицію, колегія суддів оцінює критично як такі, що не грунтуються на процесуальному законі. Фактично доводи потерпілої у цій частині полягають у тому, що судом не було за власною ініціативою вжито заходів щодо отримання додаткових доказів вини обвинуваченого та встановлення обставин, що її підтверджують. Такий погляд на роль суду у кримінальному процесі є хибним та прямо суперечить положенням ст. 22 КПК України щодо здійснення кримінального провадження на основі змагальності та збереження судом об`єктивності і неупередженості, а також положенням ст. ст. 92, 93 КПК України щодо покладення обов`язків доказування та збирання доказів на сторони кримінального провадження.
Доводи потерпілої про те, що судом у вироку було зазначено про недостатню інформативність висновку експертизи від 09.12.2011 р. № 10 щодо дослідження зміненого номеру шасі автомобіля «Краз 250-а», але додаткова експертиза на етапі судового розгляду не була ним призначена, як не було і роз`яснене сторонам право на таке клопотання, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки оцінка доказам надається судом у нарадчій кімнаті при ухваленні вироку у справі. Крім того, клопотання про призначення будь-яких експертиз потерпілою в суді апеляційної інстанції заявлені не були.
Інші доводи апеляційної скарги потерпілої повторюють відповідні доводи апеляційної скарги прокурора, проаналізовані вище, та не можуть бути взяті до уваги з тих самих підстав.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 9, 404, 405, 407, 415 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_12 та прокурора ОСОБА_13 залишити без задоволення.
Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст.289, ч. 2 ст. 209, ст. 290, ч. 1 ст. 263 КК України, - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4