Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор кримінальне провадження № 0013872 щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, українця, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

судимого вироком Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.2017 року

за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі,

на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,

за апеляційними скаргами прокурорів на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2017 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2017 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.309 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

________________________________

Справа № 11-кп/796/1373/2017
Категорія: ч.1 ст.309 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_10
Доповідач: ОСОБА_1 .
На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначеного за цим вироком покарання з покаранням, призначеним вироком Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.2017 року, ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора міста Києва ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого і правильність кваліфікації його діяння, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.309 КК України у виді арешту на строк 3 місяці, і на підставі ч.4 ст.70 КК України вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.2017 року виконувати самостійно.

Свої апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, безпідставно звільнивши ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, і на підставі ч.4 ст.70 КК України не ухвалив рішення про самостійне виконання вироків, внаслідок чого призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через м`якість.

Звертає увагу на те, що, приймаючи рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд не врахував особу обвинуваченого, який, будучи судимим за вчинення злочинів проти власності, вчинив умисний злочин у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, не був зайнятий суспільно корисною працею, що свідчить про небажання стати на шлях виправлення. При цьому прокурор посилається на положення п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання від 24.10.2003 року № 7, згідно з якими, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається, і за таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Крім того, прокурор вказує, що суд у вироку не мотивував своє рішення про призначення ОСОБА_12 найбільш суворого виду покарання з числа інших альтернативних, передбачених санкцією ч.1 ст.309 КК України.

Заступником прокурора міста Києва ОСОБА_13 подана апеляційна скарга, в якій він просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.309 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, і на підставі ч.4 ст.70, ст.72 КК України вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.2017 року виконувати самостійно. Апеляційні вимоги обґрунтовує з посиланням на Постанову Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання від 24.10.2003 року № 7, які аналогічні викладеним в апеляційній скарзі першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_11 . При цьому зауважує, що в резолютивній частині вироку зазначено про призначення ОСОБА_12 за ч.1 ст.309 КК України покарання у виді позбавлення вола на строк 1 рік, тобто реального покарання. Також прокурор вважає, що суд не застосував закон, який підлягає застосуванню, а саме, ст.72 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційні скарги, однак просив призначити ОСОБА_12 покарання з урахуванням вимог в апеляційній скарзі заступника прокурора міста Києва ОСОБА_14 ; доводи обвинуваченого ОСОБА_9 і захисника, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг прокурорів як безпідставних; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що 22 листопада 2016 року близько 13 години 10 хвилин ОСОБА_9 , знаходячись поблизу будинку № 2 на вул. Братиславській в м. Києві, знайшов і таким чином незаконно придбав наркотичний засіб опій ацетильований масою 0,44 г, який знаходився в шприці, поклав його в кишеню куртки і незаконно зберігав при собі без мети збуту.

Того ж дня, близько 13 години 20 хвилин за тією ж адресою ОСОБА_9 був затриманий працівниками поліції, яки виявили і вилучили у нього наркотичний засіб.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.1 ст.309 КК України незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурорів про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_9 покарання, а так само про м`якість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який на момент вчинення злочину судимості не мав, позитивно характеризується, утримує малолітню дитину, обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжують, і правильно призначено покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування призначеного покарання, враховуючи викладені раніше обставини.

При цьому посилання прокурорів на роз`яснення у п.23 Постанові Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання від 24.10.2003 року № 7, у зв`язку з чим вони вважають, що суд неправильно застосував ч.4 ст.70 КК України при призначенні покарання за сукупністю злочинів, є недоречними, оскільки суд не призначав цим вироком ОСОБА_9 покарання, яке належить відбувати реально, про що навів відповідне обґрунтування в його мотивувальній частині.

Цей злочин вчинено ОСОБА_9 вперше, що спростовує доводи прокурора ОСОБА_11 про те, що обвинувачений вже був судимий за вчинення злочинів проти власності і не бажає стати на шлях виправлення.

Що стосується вимог прокурора ОСОБА_14 про необхідність застосування ст.72 КК України, яку суд не застосував, що нібито свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то вони нічим не обгрунтовані.

Додатково колегія суддів звертає увагу прокурора на те, що положення вказаної норми застосовуються при складанні різних за видом покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків. Оскільки суд при призначенні покарання за сукупністю злочинів застосував принцип часткового складання однакових за видом покарань, то застосування положень цієї норми є зайвим. Враховуючи вимогу прокурора про необхідність самостійного виконання вироків, також незрозумілим є доцільність її застосування.

Таким чином, судом першої інстанції при призначенні покарання дотримані загальні засади його призначення, передбачені ст.65 КК України, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи в апеляційних скаргах про протилежне.

Тому підстави для задоволення апеляційних скарг прокурорів відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2017 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_11 і заступника прокурора міста Києва ОСОБА_13 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3