07.07.2017
Провадження №1-кп/642/459/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 року колегія суддів Ленінського районного суду м. Харкова в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря ОСОБА_4

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання захисника ОСОБА_9 про порушення питання перед Верховним Судом України про внесення конституційного подання до Конституційного суду України та зупинення провадження по справі відносно ОСОБА_10 , обвинуваченої у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 110 ч.3, 258-3 ч.1 КК України, -

в с т а н о в и л а:

В провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває кримінальна справа відносно ОСОБА_10 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 110 ч.3 та 258-3 ч.1 КК України.
27.06.2017року захисником обвинуваченої ОСОБА_10 - ОСОБА_9 було подане клопотання про порушення питання перед Верховним Судом України про внесення конституційного подання до Конституційного суду України та зупинення провадження по вищевказаній справі.
В поданому клопотання захисник зазначає, що на вимоги ч. 5 ст. 176 Кримінально процесуального кодексу України, відповідно до якої запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258- 5, 260, 261 Кримінального кодексу України.
Ця норма з`явилася у Кримінальному процесуальному кодексі України, після ухвалення Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо невідворотності покарання за окремі злочини проти основ національної безпеки, громадської безпеки та корупційні злочини» від 07.10.2014 № 1689-VІІ.
Після ухвалених змін у суддів відпала необхідність оцінювати ризики передбачені статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, а також враховувати обставини передбачені статтею 178 Кримінального процесуального кодексу України (ч.1 ст. 183 Кримінально процесуального кодексу України), а є лише необхідність встановити обгрунтованість підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, що на практиці, однак суд не може дати обгрунтованого висновку з цих питань у зв`язку із тим, що прокурор тривалий час не надає до суду письмові докази, які на його думку підтверджують пред`явлене ним обвинувачення Також не враховується і загальний сукупний строк утримання під вартою.
Захисник ОСОБА_9 вважає, що ч. 5 ст. 176 Кримінального процесуального кодексу України протирічить ряду статей Конституції України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що виражається у наступному.
Згідно із ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У відповідності до статті 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до, статті 8 Кримінально процесуального кодексу України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина. її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Частина 4 ст.9 КПК України вказує, що в разі наявності протиріччя норм Кримінально процесуального кодексу України міжнародному договору, застосовуються положення відповідного міжнародного договору. Обов`язковість застосування Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини встановленої ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року. У справі Фокс, Кемпбел іХартлі проти Сполученого Королівства (Fox, Campbell and Hartley v The United Kingdom,30 August 1990) вказується: «Ні попередні обвинувальні вироки семирічної давності двом із заявників за вчинення терористичних актів, ні той факт, що всі три заявника були допитані щодо конкретних терористичних актів в ході їх утримання під вартою, не могли без додаткових матеріалів переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозра була обгрунтованою», тим самим суд у даній справі підкреслив, що ніяка підозра, в тому числі і в терористичному акті не може бузи підставою для взяття під варту, якщо воно належним чином не обгрунтована.
У справі «Белевицький проти Росії» (скарга № 72967/01 1 березня 2007 р.) Європейський Суд зазначає, що єдиною підставою для продовження терміну тримання заявника під вартою було, та обставина, що йому було пред`явлено звинувачення у вчиненні кримінально караного діяння, кваліфікованого як особливо тяжкий злочин, одна тільки небезпека якого була визнана достатньою підставою для утримання його під вартою в якості запобіжного заходу (див., зокрема, пункти 21 і 23 цієї постанови). Що стосується тієї обставини, що національні органи влади при обранні запобіжною заходу у відношенні заявника виходячи із тяжкості пред`явленою йому звинувачення як єдиного і вирішального чинника, враховуються при обранні запобіжною заходу, Європейський Суд неодноразово ухвалював, що хоча суворість покарання, передбаченого за скоєний злочин, є важливим елементом при оцінці можливості того, що обвинувачений сховається від правосуддя або повторно вчинить злочин, необхідність продовження терміну позбавлення волі не може бути оцінена суто з абстрактної точки зору, беручи до уваги тільки тяжкість скоєного злочину. Не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи (див. згадуване вище постанову Європейського Суду у справі «Панчєнко проти Росії», § 102, постанову Європейського Суду від 26 липня 2001 р справі «Ілійков против Болгарії» (Ilikov v. Bulgaria) скарга № 33977/96, § 81; постанову Європейського Суду від 26 червня 1991 року, за справі «Летіли проти Франції» [Letellier v. France], серія «А», скарга № 207, § 5І). Це особливо правильно в російській правовій системі, де правова кваліфікація обставин справи - і тим самим термін покарання, яке може бути призначене заявнику, - визначається державним обвинуваченням без судової перевірки питання про те, обґрунтовують чи зібрані у справі докази розумне припущення, що заявник здійснив інкримінований злочин (див. постанову Європейського Суду від 8 листопада 2005 у справі «Худойоров проти Росії », скарга № 6847/02, § 180). 102. У цій справі російські суди відмовилися взяти до уваги будь-які конкретні обставини, наведені заявником і його адвокатами в клопотаннях про зміну запобіжного заходу, обраного щодо заявника, на іншу, не пов`язану з позбавленням волі. Суди виходили з того, що тяжкість пред`явленого заявнику обвинувачення мала таке переважаюче значення, що заявник не міг бути звільнений з-під варти з огляду на будь-які інші обставини (див., наприклад, визначення Московського міського суду, цитуємо в пункті 23 цієї постанови). Європейський Суд знову підтверджує, що будь-яка система, яка передбачає обов`язковість обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді взяття під варту до і під час суду, як така вступає в протиріччя з пунктом 3 статті 5 Конвенції, при тому, що на національній владі лежить обов`язок встановити і продемонструвати наявність конкретних обставин, переважують правило про повагу свободи особистості (див. постанову Європейського Суду від 7 квітня 2005 у справі «Рохліна проти Росії», скарга № 54071/00, § 67, з додатковими посиланнями). У цій справі національна влада не вказала жодних конкретних обставин в обгрунтування постанов про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.
З огляду на положення сг.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також на ст. 9 Кримінально процесуального кодексу України, де вказано, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші посадові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, вбачається обов`язковість виконання рішень Європейського сулу з прав людини.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЗУ «Про Конституційний суд України» від 16.10.1996 року, Конституційний Суд України приймає рішення та дає висновки у справах щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України.

Главою 12 Закону України «Про Конституційний суд України» віл 16.10.1996 року, а саме у статті 82, визначено, то підставами для порушення питання про відкриття провадження у справі щодо відповідності норм чинного законодавства принципам і нормам Конституції України стосовно прав та свобод людини і громадянина є:
1)наявність спірних питань щодо конституційності прийнятих і оприлюднених у встановленому порядку законів, інших правових актів;
2)виникнення спірних питань щодо конституційності правових актів, виявлених у процесі загального судочинства,
3) виникнення спірних питань щодо конституційності правових актів, виявлених органами виконавчої влади у процесі їх застосування та Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини у процесі його діяльності.
Статтею 83 Закону України «Про Конституційний суд України» віл 16.10.1996 року визначено, що у разі виникнення у процесі загального судочинства спору щодо конституційності норми закону, яка застосовується судом, провадження у справі зупиняється. За таких умов відкривається конституційне провадження у справі і справа розглядається Конституційним Судом України невідкладно.
Крім того, у справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11 від 27/05/2013), було констатовано ряд регламентних порушень при ухваленні законодавчим органом нормотворчих документів, зокрема щодо голосування народними депутатами України чужими картками, що є порушенням статті 24 Закону «Про статус народного депутата України», відповідно до якого, народний депутат зобов`язаний бути присутнім та особисто брати участь у засіданнях парламенту. Він зобов`язаний особисто брати участь в голосуванні з питань, що розглядаються парламентом та його органами, та статті 47 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України», яка передбачає, що, коли парламент приймає рішення, народні депутати голосують особисто в сесійній залі шляхом використання системи електронного голосування або, у випадку таємного голосування, у спеціально відведених для таємного голосування місцях біля залу для пленарних засідань. Оскільки зазначені випадки є розповсюдженими і загальновідомими, не виключено, що конституційна процедура розгляду, ухвалення та набрання чинності цього правового акту була порушена, а тому може бути визнана не конституційною також і із цих підстав.
Крім того, відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні прана і свободи та є рівними перед законом, що кореспондується із ст. 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, таким чином положення цього закону, щодо деяких категорій злочинів є дискримінаційними, оскільки навіть за вчинення, особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі (наприклад ч.2 ст. 115 Кримінального кодексу України) є законодавча можливість обрання альтернативних запобіжних заходів, однак такої можливості немає у підозрюваної ОСОБА_10 , що є дискримінацією.
Важливо зазначити, що пункт 4 ч, 2 ст. 36 Закону України « Про судоустрій і статус суддів», яким встановлено, що Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ приймає рішення про звернення до Верховного Суду України про направлення конституційного подання щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Проте, дане положення закону не встановлює прямої або непрямої заборони Ленінському районному суду м. Харкова, як суду загальної юрисдикції безпосередньо звернутися до Верховного Суду України в порядку ст. 82, 83 Закону України «Про Конституційний Суд України».
В судове засідання, призначене на 04.07.2017 року захисник ОСОБА_9 не з`явися у зв`язку з перебуванням у відпустці.
Прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечували.
Захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також обвинувачена ОСОБА_10 щодо вирішення даного клопотання послались на розсуд суду.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, дійшов наступного висновку.
Відповідно до п.5 ч.2 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016 року Верховний Суд України має право звернутися до Конституційного Суду України щодо конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України.
Згідно п.5 ч.2 ст. 46 даного Закону Пленум Верховного суду України приймає рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України.
Відповідно до п. 1 ст. 13 Закону України «Про Конституційний Суд України» № 422/96-ВР від 16.10.1996 року Конституційний Суд України приймає рішення та дає висновки у справах щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Статтею 38 вищевказаного Закону передбачена форма звернення до Конституційного Суду України, якими є конституційне подання та конституційне звернення.

Відповідно до статті 40 даного Закону одним з суб`єктів права на конституційне подання з питань прийняття рішень Конституційним Судом України у випадках, передбачених пунктом 1 статті 13 цього Закону, серед інших є Верховний Суд України.
Стаття 82 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначає, що підставами для порушення питання про відкриття провадження у справі щодо відповідності норм чинного законодавства принципам і нормам Конституції України стосовно прав та свобод людини і громадянина є:
1) наявність спірних питань щодо конституційності прийнятих і оприлюднених у встановленому порядку законів, інших правових актів;
2) виникнення спірних питань щодо конституційності правових актів, виявлених у процесі загального судочинства;
3) виникнення спірних питань щодо конституційності правових актів, виявлених органами виконавчої влади у процесі їх застосування та Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини у процесі його діяльності.
Стаття 83 цього Закону передбачає, що у разі виникнення у процесі загального судочинства спору щодо конституційності норми закону, яка застосовується судом, провадження у справі зупиняється.
За таких умов відкривається конституційне провадження у справі і справа розглядається Конституційним Судом України невідкладно.
Однак вищевказаною статтею даного Закону не передбачений механізм можливості порушення питання про відкриття провадження у справі щодо відповідності норм чинного законодавства принципам і нормам Конституції України стосовно прав та свобод людини і громадянина саме судом загальною юрисдикції, оскільки даний суд не наділений правом звернення до Конституційного Суду України щодо конституційності законів.
Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що до компетенції місцевого суду не входить ініціювання порушення питань перед Верховним Судом України про внесення конституційного подання до Конституційного суду України, щодо відповідності Закону України « Про внесення змін до Кримінального та кримінально- процесуального кодексів України щодо невідворотності покарання за окремі злочину проти основ національної безпеки , громадської безпеки та корупційні злочини», у тому числі ч.5 ст.176, ч.1 ст. 183КПК України статтям 8,9,24, 29 Конституції України.
Слід зазначити, що захисник ОСОБА_9 не позбавлений можливості самостійно звернутися до Верховного Суду України з аналогічною заявою про внесення конституційного подання до Конституційного суду.

Відповідно до вимоги ст. 318 КПК України судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Згідно ч.4 ст.28 КПК України кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянути в суді першочергово.

Відповідно до вимоги ст. 335 КПК України у разі якщо обвинувачений ухилився від суду або захворів на психічну чи іншу тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні, суд зупиняє судове провадження щодо цього обвинуваченого до його розшуку або видужання.

Даний перелік підстав для зупинення кримінального провадження є вичерпним, та розширеному тлумаченню не підлягає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що клопотання захисника ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, оскільки воно направлено на затягування розгляду вищевказаного кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 28, 318, 335, 371-372, 376 КПК України, ст. 82, 83 Закону України «Про Конституційний Суд України»,- -

У х в а л и л а :

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про порушення питання перед Верховним Судом України про внесення конституційного подання до Конституційного суду України та зупинення провадження по справі відносно ОСОБА_10 , обвинуваченої у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 110 ч.3, 258-3 ч.1 КК України - відмовити .

Ухвала оскарженню не підлягає , однак заперечення проти цієї ухвали можуть бути включенні до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст. 392 КПК України.

Головуючий суддя ОСОБА_1

судді ОСОБА_2

ОСОБА_3