АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/3144/16-к Номер провадження 11-кп/786/224/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 391 КК України СТ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000208 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 31 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Виноградів Закарпатської обл., проживаючий: АДРЕСА_1 , раніше судимий, останній раз:

22.05.2013 Виноградівським районним судом Закарпатської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст.70, ч. 3 ст. 72, ст. 98 КК України, зміненого 10.10.2013 Апеляційним судом Закарпатської області, у частині призначеного покарання до покарання у виді 10 років позбавлення волі.

засуджено за ст. 391 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до даного покарання частково приєднано покарання, призначене 22 травня 2013 року Виноградівським районним судом Закарпатської області, зміненого 10.10.2013 Апеляційним судом Закарпатської області, та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 4 років 7 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 7.10.2016 по день набрання вироку законної сили.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, відбуваючи покарання у виді позбавлення волі в Божківській виправній колонії УДПтС України в Полтавській області (№ 16), яка розташована за адресою: вул. Центральна, 5 с. Божківське Полтавського р-ну Полтавської обл., за порушення вимог режиму відбування покарання був підданий стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (Далі - ПКТ) , а саме 21 серпня 2015 року на один місяць та 1 листопада 2015 року на 3 місяці і 11 вересня, 1 жовтня, 17 жовтня 2015 року , 31 січня 2016 року до ДІЗО на 15 діб.

Перебуваючи в приміщенні камерного типу та дисциплінарному ізоляторі ОСОБА_7 продовжував злісно порушувати режим утримання, за що отримав догану. Після виходу з ПКТ та ДІЗО ОСОБА_7 продовжував чинити злісну непокору вимогам представників адміністрації установи. Так, 18.02.2016 о 10 год. 30 хв. ОСОБА_7 , навмисно, безпідставно, у відкритій категоричній формі відмовився виконати законну вимогу начальника відділення ОСОБА_9 , а саме приступити до прибирання підсобних приміщень згідно графіку чергувань, затвердженого начальником установи.

За період з 23.08.2015 по 11.07.2016 засудженим ОСОБА_7 допущено 40 порушень режиму відбування покарання за що адміністрацією установи обґрунтовано накладалися стягнення.

В апеляційній скарзі обвинувачений, посилаючись на неповноту судового розгляду, необґрунтованість висновків суду, просить скасувати вирок суду та призначити новий судовий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Свої вимоги обвинувачений обґрунтовує тим, що суд не врахував, що вимоги працівників установи відбування покарання, які змушували його прибирати територію установи за іншими особами, принижують його гідність, а тому вважає, що своїми діями, які виразилися у відмові прибирати приміщення, він захищав свою честь, гідність і достоїнство. У зв`язку з цим вважає себе невинуватим в інкримінованому злочині.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, просить вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

При цьому захисник зазначає, що вирок суду ґрунтується на показаннях ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які є працівниками установи виконання покарань та не могли повідомити суду іншої інформації, окрім тієї, що обвинувачений ОСОБА_7 дійсно відмовився прибирати та був повідомлений про правила внутрішнього розпорядку і обов`язок прибирати приміщення згідно графіку чергування.

Відеозапис, на якому зафіксовано відмову ОСОБА_7 від прибирання підсобних приміщень є незаконним, так як обвинувачений не давав своєї згоди на відеозйомку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Згідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у злочині, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій судом за ст. 391 КК України, а саме як злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань або інша протидія адміністрації у законному здійсненні її функцій особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу або переводилась на більш суворий режим відбування покарання, відповідають фактичним обставинам провадження.

Відповідно до роз`яснень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини, пов`язані з порушеннями режиму відбування покарання в місцях позбавлення волі» №3 від 26.03.1993, під злісною непокорою вимогам адміністрації виправно-трудової установи слід розуміти відкриту відмову засудженого від виконання конкретних законних вимог представника адміністрації виправно-трудової установи, який в силу свого посадового становища мав право пред`явити таку вимогу, а засуджений був зобов`язаний і міг її виконати, але умисно не виконав (наприклад, відмова від роботи без поважних причин, невиконання вимог про припинення порушення режиму відбування покарання, неодноразовість безпричинної відмови засудженого від виконання законних вимог адміністрації, демонстративність, зухвалість такої відмови).

Свідок ОСОБА_9 - в.о. начальника дільниці посиленого контролю Божківської КВ № 16 підтвердив, що обвинувачений є злісним порушником режиму відбування покарання, за що на нього неодноразово накладались стягнення, в тому числі у виді поміщення до дисциплінарного ізолятора та переведення до приміщення камерного типу. Вимоги адміністрації установи відносно порядку відбування покарання обвинувачений не виконує. З часу відбування покарання в Божківській ВК ОСОБА_7 жодного разу не прибирав приміщення згідно графіку чергувань засуджених ДПК на прилеглій території в коридорі та підсобних приміщень. Загалом за порушення вимог режиму відбування покарання піддавався стягненню 60 разів.

Також свідок ОСОБА_9 підтвердив, що ОСОБА_7 18.02.2016 приблизно о 10.30 год категорично відмовився від прибирання підсобних приміщень згідно графіку чергувань, затвердженого начальником колонії. Відмова ОСОБА_7 була зафіксована відео зйомкою. ОСОБА_7 завчасно був ознайомлений з графіком чергування за лютий 2016 року та забезпечений належним інвентарем для виконання робіт, стан здоров`я останнього дозволяв прибирати підсобні приміщення. Тобто, обвинувачений відмовлявся від роботи без поважних причин.

Такі показання свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердили свідки ОСОБА_10 - заступник начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Божківської ВК № 16 та ОСОБА_11 - начальник медичної частини Божківської ВК № 16, надавши аналогічні показання.

Наведені показання свідків узгоджуються із показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який у суді першої, апеляційної інстанцій та у принесеній апеляційній скарзі не заперечував того, що він дійсно неодноразово відмовлявся виконувати законні вимоги адміністрації установи щодо прибирання території, оскільки вважав, що прибирання за іншими особами принижує його честь та гідність.

Показання свідків та обвинуваченого об`єктивно підтверджуються відеозаписом відповідно до якого 18.02.2016 ОСОБА_7 на пропозицію ОСОБА_9 відмовся від чергування (а.п. 32).

Згідно довідки про стягнення та заохочення ОСОБА_7 має 1 заохочення 30.04.2014 та 60 стягнень за весь період відбування покарання, з них 40 порушень, отриманих під час відбування в Божківській виправній колонії УДПтСУ в Полтавській області у якій він відбуває покарання з 21.08.2015.

Переведення 1.11.2015 ОСОБА_7 до приміщення камерного типу (ПКТ) на 3 місяці за відмову від роботи по благоустрою установи підтверджується постановою про переведення засудженого ОСОБА_7 до приміщення камерного типу від 1.11.2015 (а.п. 113). Перебуваючи в ПКТ обвинувачений продовжував вчиняти порушення, за що неодноразово йому оголошувалася догана (а.п. 100-102).

Згідно постанов про поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор (карцер) до ОСОБА_7 застосовувалося покарання у виді ДІЗО на 15 діб, а саме 11.09.2015 за відмову від доповіді чергового по камері ПКТ, 1.10.2015 за відмову від прибирання камери ПКТ, будучи черговим, 17.10.2015 за відмову слідувати для подальшого відбування покарання до відділення СПС № 1, 31.01.2016 за відмову від доповіді чергового по камері ПКТ.

Також ОСОБА_7 у період з 17.02.2016 по 11.07.2016 отримав 12 стягнень у виді доган за відмову від чергування згідно з графіком.

Окрім цього винуватість ОСОБА_7 підтверджується: графіками чергувань засуджених ДПК на прилеглій території, коридорі та підсобних приміщень, підписаних в.о. начальником відділення ДПК ОСОБА_9 , заступником начальника установ із СВПР ОСОБА_12 , начальником ВНіБ ОСОБА_13 та затверджених начальником Божківської КВ УДПтС України в Полтавській області ОСОБА_14 , відповідно до якого, зокрема 18.02.2016 ОСОБА_7 був черговим підсобного приміщення (а.п. 41, 53, 62, 71, 78, 87); рапортами посадових осіб установи виконання покарань проте, що засуджений ОСОБА_7 відкрито умисно відмовлявся від виконання конкретних законних вимог представника адміністрації виправної установи, який в силу свого посадового становища мав право пред`явити таку вимогу (а.п. 43, 44, 47, 49, 56, 59, 60, 65, 70, 74, 81); постановами про накладення дисциплінарних стягнень, відповідно до яких на ОСОБА_7 накладувалися стягнення за порушення вимог режиму відбування покарання (а.п. 42, 48, 55, 73, 80, 110, 111, 112, 114); довідкою про стан здоров`я ОСОБА_7 ,згідно яких на момент чергування ОСОБА_7 був здоровий (а.п. 52, 61, 77, 86).

Доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не був повідомлений про правила внутрішнього розпорядку і обов`язок прибирати приміщення згідно графіку чергування спростовуються показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які у суді першої інстанції стверджували, що ОСОБА_7 , як особа яка відбуває покарання у виправній колонії, під час розподілу засуджених, був ознайомлений з його правами та обов`язками, правилами внутрішнього розпорядку колонії, правилами розпорядку дня засуджених, які відбувають покарання, але від підписувати розписку щодо прав та обов`язків засуджених відмовився. Ці ж правила та повідомлення про права і обов`язки розміщені на стендах біля кожного житлового приміщення та під час виводу засуджених на прогулянку кожному, за потреби, надається можливість ознайомитися з ними.

Також свідок ОСОБА_9 вказав, що з графіком чергування засуджених, він ознайомлював ОСОБА_7 особисто, та постійно перед датою прибирання вказував на чергування ОСОБА_7 з роз`ясненням дати та місця прибирання. Даний графік чергування поміщений на стендах біля кожного житлового приміщення для ознайомлення засудженими.

Такі показання свідків підтверджуються матеріалами кримінального провадження, з яких вбачається, що обвинувачений за весь час відбування покарання в Божківській ВК № 16 відмовляється від підпису будь-яких документів та пояснень, зокрема розписки про права та обов`язки засудженого (а.п.33-34), пояснень по факту вчинених порушень (а.п. 45, 50, 58, 67, 76, 82) ознайомлення засуджених з витягом з КВК України про залучення засуджених до позбавлення волі до суспільно-корисної праці (а.п. 54, 63, 72, 79, 88), про що працівники установи виконання покарань засвідчували своїми підписами.

Твердження захисника, що відеозйомка, на якій зафіксовано відмову ОСОБА_7 від прибирання підсобних приміщень є незаконною, так як обвинувачений не давав своєї згоди на відеозйомку, є необґрунтоване.

На думку колегії суддів, при відсутності заперечень зі сторони обвинуваченого, відеозйомка в службовому приміщенні Божківської ВК № 16 є законною, так як вона здійснена відкрито, тобто коли останній бачив відеозаписувальний пристрій та не заперечував щодо його застосування.

Як вбачається з відеозапису зйомка відмови ОСОБА_7 від здійснення чергування, проходила відкрито, без приховування відеозаписувального пристрою, будь-яких заперечень проти фіксування події на пристрій від обвинуваченого не надійшло. Із переглянутого відео видно, що представник колонії чітко та зрозуміло запропонував засудженому приступити до виконання його обов`язків щодо чергування, на що ОСОБА_7 відмовився у зв`язку з власними переконаннями (а.п. 32).

Окрім того відеозапис відмови засудженого від виконання вимог представника адміністрації приступити до чергування не є єдиним доказом на якому ґрунтувався обвинувальний вирок. Крім нього наявні показання представників адміністрації установи виконання покарань щодо таких дій ОСОБА_7 , які узгоджуються із показаннями самого обвинуваченого та письмовими доказами.

Таким чином, аналізуючи всю сукупність зібраних доказів по провадженню та ретельно перевіривши всі заперечення обвинуваченого та його захисника, колегія суддів вважає повністю доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 391 КК України.

У свою чергу, наведені ОСОБА_7 та його захисником заперечення, як і доводи апеляційних скарг, колегія суддів розцінює як тактику захисту.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості; особу обвинуваченого, який характеризується негативно, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обговорюючи призначене ОСОБА_7 покарання колегія суддів окрім визнаного судом, враховує всі обставини по провадженню в їх сукупності, те, що ОСОБА_7 неодноразово судимий та злочин вчинив під час відбування покарання, що в цілому характеризує особу обвинуваченого як таку, що веде злочинний спосіб життя та схильна до продовження злочинної діяльності, системний характер його протиправної поведінки, що свідчить про небажання ставати на шлях виправлення та підвищену суспільну небезпеку його особи.

Таким чином призначене ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ст. 391 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене вище безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційних скаргах захисника та обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 31 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4