Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/279/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.04.2017 року м. Кропивницький
Колегія суддів Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 вирок Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2017 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, українця, громадянина України, не одруженого, із повною середньою освітою, безробітного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

-20.05.2010 року вироком Компаніївського районного суду Кіровоградської області за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з конфіскацією майна, звільнено по відбуттю строку покарання,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю один рік; на підставі ст. 76 КК України зобов`язано: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим за вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно.

Кримінальне правопорушення вчинено при наступних обставинах.

ОСОБА_8 , 02 листопада 2016 року, приблизно о 10 годині 30 хвилин, перебуваючи у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , побачив трьох курей, належних ОСОБА_9 , щодо яких у нього виник умисел на викрадення.

Реалізовуючи виниклий злочинний умисел, ОСОБА_8 , впевнившись, що його дії ніким не помічені, діючи умисно, з корисливих спонукань, шляхом заманювання за допомогою пшеничної крупи всередину вказаного домоволодіння, трьох курей породи «Леггорн» дворічного віку, вагою три кілограми кожна, вартістю 80 гривень за одну.

Викраденим майном ОСОБА_8 розпорядився на власний розсуд, своїми злочинними діями заподіяв потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 240 гривень.

Крім того, ОСОБА_8 , 02 листопада 2016 року, приблизно о 15 годині 30 хвилин, з аналогічних мотивів, у аналогічний спосіб, викрав ще трьох курей породи «Леггорн» дворічного віку, вагою три кілограми кожна, вартістю 80 гривень за одну, належних потерпілій ОСОБА_9 , заподіявши потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 240 гривень.

Вирок суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку прокурором у кримінальному провадженні.

Прокурор в поданій зміненій апеляційній скарзі просить вирок суду змінити у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у резолютивній частині вироку виключити покладене на ОСОБА_8 зобов`язання не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок не оскаржений, як не оспорюється й фактичних обставин справи, кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його винуватості.

Зазначає, що покладення судом додаткових обов`язків на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, передбачених ч. 2 ст. 76 КК України, не є обов`язковим, а тому, у разі, якщо суд прийде до висновку про необхідність застосування до особи додаткових обов`язків, він має належним чином обґрунтувати своє рішення у мотивувальній частині вироку.

Однак, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, не навів мотивів та не обґрунтував своє рішення щодо застосування стосовно ОСОБА_8 додаткового обов`язку не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, - чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто, застосував закон, який не підлягав застосуванню.

Таким чином, з огляду на зазначене, оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині зазначення в його резолютивній частині обов`язків, які покладає суд на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, у дебатах думку прокурора, який підтримав повністю подану прокурором апеляційну скаргу, просив вирок суду змінити у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у резолютивній частині вироку виключити покладене на ОСОБА_8 зобов`язання не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

За змістом ч. 3 ст. 349 КПК України у разі, якщо судом першої інстанції визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким із учасників судового провадження не оспорюються, і такі докази, за погодженням учасників судового провадження, під час судового розгляду судом першої інстанції не досліджувалися, - учасники судового провадження позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Дослідження доказів судом першої інстанції по даному кримінальному провадженні проведено у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 ніким із учасників судового провадження не оспорюється, як не оспорюються правильність кваліфікації дій обвинувачених та фактичні обставини кримінального провадження, як їх встановлено.

Відтак, колегія суддів не вдається до оцінки доказів по кримінальному провадженні, і вважає винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, доведеною, а кваліфікацію дій останнього як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, правильною.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, належно врахувавши тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що відноситься до категорії середньої тяжкості, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який посередньо характеризується, проживає без реєстрації шлюбу, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше судимий, обставини, які пом`якшують покарання, - повне визнання винуватості, щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданого злочинними діяннями майнового збитку, відсутність тяжких наслідків від кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому.
З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 без його ізоляції від суспільства, за умови застосування положень ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Призначена обвинуваченому судом першої інстанції міра покарання, а саме, вид та розмір покарання, є наразі обґрунтованим, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження нових злочинів, таким, що відповідає меті покарання, а також доцільним у конкретному випадку є застосування положень ст. 75 КК України.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції визнає слушними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та звільненні від його відбування на підставі ст. 75 КК України, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильному застосуванні положень ч. 2 ст. 76 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Покладення вказаних обов`язків на засуджених у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням законодавцем визначено як обов`язкове.

При цьому, ч. 2 ст. 76 КК України регламентовані обов`язки, які суд додатково може покласти на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, зокрема, й обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Також, ч. 2 ст. 76 КК України обумовлено наступне: на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд покладає обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, необхідні і достатні для її виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Тобто, покладення додаткових обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 76 КК України, зумовлено недостатністю застосування при звільнені особи від відбування покарання з випробуванням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, та вимагає від суду при цьому врахування ряду обставин.

Відтак, вказане дає підстав стверджувати, що постановлення судом першої інстанції рішення про необхідність застосування додаткових обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 76 КК України, при звільненні особи від відбування покарання з випробуванням, має бути умотивоване належним чином, про підстави, що спонукали суд застосувати додаткові обов`язки до особи, при звільненні її від відбування покарання, та зумовили необхідність застосування саме таких обов`язків, має бути конкретизовано у вироку.

В іншому випадку застосування таких додаткових обставин є безпідставним.

Як убачається із оскаржуваного вироку суду першої інстанції, - судом не умотивовано свого висновку про застосування при звільненні обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням такого додаткового обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 76 КК України, як обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; не зазначено, за яких підстав на обвинуваченого додатково покладається саме цей обов`язок; які обставини кримінального провадження зумовили покладення такого обов`язку.

Відтак, судом першої інстанції, при ухваленні вироку, допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, відповідно до ст. 413 КПК України тягне за собою зміну оскаржуваного судового рішення.
Таким чином, з огляду на зазначене, оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування обов`язків, які покладає суд на особу, звільнену від відбування покарання та зазначення в резолютивній частині вироку таких обов`язків.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 413, 418, 424 КПК України, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2017 року стосовно ОСОБА_8 змінити в частині зазначення в його резолютивній частині обов`язків, які покладає суд на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням.
Виключити з резолютивної частини вироку вказівку про покладення на ОСОБА_8 обов`язку, передбаченого, ч. 2 ст. 76 КК України, як: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;.
Вважати правильним зазначення в резолютивній частині вироку наступне:
Відповідно до ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2017 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала Апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4