Ухвала
іменем україни
18 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,(в режимі відеоконференції)
засудженого ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_9 ,

розглянула в судовому засіданні матеріали кримінальної справи за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Димитровського міського суду Донецької області від 25 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Димитровського міського суду Донецької області

від 25 березня 2014 року

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Ізюм Харківської області та проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості в силу ст. 55 КК України 1960 року,

засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді 14 років позбавлення волі.

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Родинське Донецької області та проживає в АДРЕСА_2
громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді 14 років позбавлення волі.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_10 судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.

Вирішено заявлений по справі цивільний позов.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 37989 грн. матеріальної шкоди та 60000 грн. моральної шкоди.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 у зв`язку з втратою годувальника кошти на утримання ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по 240 грн. щомісячно щодо кожної до досягнення ними повноліття.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 152, 54 грн. на користь Димитрівської міської лікарні.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком суду 29 квітня 2011 року близько 8 год. 30 хв. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , прибули на автомобілі ВАЗ210994 д.н.з. НОМЕР_1 до буд. АДРЕСА_3 . Перебуваючи за вказаною адресою ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою групою осіб, маючи єдиний умисел на позбавлення життя ОСОБА_14 , будучи озброєними трьома одиницями невстановленої вогнепальної зброї, підбігли до ОСОБА_14 , який перебував біля свого автомобіля та здійснили не менше 3 пострілів в область тулубу останнього. В подальшому вони почали наносити ОСОБА_14 численні удари ногами та вогнепальною зброєю в різні частини тіла, спричинивши комбіновану травму від якої 30 квітня 2011 року настала смерть ОСОБА_14 .

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області

від 24 березня 2016 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у строк покарання у виді позбавлення волі зараховано період затримання та перебування під вартою з 30 квітня 2011 року по 24 березня 2016 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить судові рішення скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд. Вказує на неправильне застосування кримінального закону, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неповноту досудового і судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, про те що суди не дали належну оцінку висновкам наявній у справі судово-психіатричної експертизи у зв`язку ставить питання про необхідність кваліфікації його дій за ст.116 чи ст. 123 КК України, оскільки на момент вчинення злочину він перебував у стані фізіологічного афекту.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_9 вказує на неправильне застосування кримінального закону, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неповноту досудового і судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, про те, що суди не дали належну оцінку наявним по справі доказам і помилково кваліфікували його дії за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, а не за ч. 3 ст. 136 КК України у зв`язку з чим просить перекваліфікувати його дії.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засуджених та їх захисників, які підтримали подані касаційні скарги, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги засуджених не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК України 1960 року до компетенції касаційного суду не входить перевірка наявності обставин, зазначених у статтях 368 і 369 КПК України 1960 року, а саме однобічності або неповноти досудового слідства чи судового розгляду та невідповідності викладених у вироку суду першої інстанції висновків фактичним обставинам справи.

За змістом ст. 67 КПК України 1960 року оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок.

Тому доводи касаційних скарг засуджених про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту досудового слідства і судового розгляду в касаційному порядку перегляду не підлягають.

Перевіривши судові рішення з огляду на правильність застосування кримінального закону, колегія суддів вважає, що висновок про доведеність вини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст. 115 КК України, за обставин, встановлених судом, підтверджується зібраними по справі, дослідженими під час судового засідання і наведеними у вироку доказами у їх сукупності.
Так, суд проаналізував та оцінив показання засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які не заперечували факту перебування на місці скоєння злочину, у встановлений досудовим слідством час, показання свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , які пояснили, що бачили трьох осіб, які одномоментно наблизились до ОСОБА_14 , після чого пролунало три постріли, а вказані особи завдавали ОСОБА_14 удари ногами та прикладами рушниць.

Також судом було оцінено показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які пояснили, що чули постріли і бачили трьох осіб, у яких була зброя, і вони завдавали удари ОСОБА_14 . При цьому свідок ОСОБА_19 впізнав у одному з нападників ОСОБА_8 .

Згідно з висновками судово-медичної експертизи ОСОБА_14 отримав комбіновану травму у вигляді трьох вогнепальних поранень та тяжку черепно-мозкову травму, яка призвела до смерті, а також тілесні ушкодженні на різних частинах тіла. Оцінені судом і висновки судово-балістичної експертизи, згідно яких пижі до патронів, які було знайдено при огляді місця злочину, відносяться до патронів мисливської рушниці різних калібрів: 12-го та 16-го. А згідно висновків судово-хімічної експертизи на одязі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було виявлено продукти згорання патронів, які відрізняються між собою за своїм складом.

Ці обставини спростовують доводи ОСОБА_8 , висловлені у суді касаційної інстанції, про те, що під час нападу у них була лише одна рушниця і лише він здійснював постріли.

Підстави вважати, що вказані докази були зібрані з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, у зв`язку із чим вони є не допустимими, по справі відсутні.
Таким чином суд, оцінивши обставини справи, характер і механізм заподіяння тілесних ушкоджень, прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою між собою, спільно та узгоджено, маючи на меті саме скоєння вбивства, здійснили постріли з вогнепальної зброї, чим заподіяли ОСОБА_14 поранення, які не були смертельними однак позбавили його можливості чинити опір, після чого нанесли останньому удари по голові та тулубу в результаті чого було заподіяно в тому числі і тяжку черепно-мозкову травму від якої настала смерть ОСОБА_14 .

Щодо доводів ОСОБА_8 про те що він під час вчинення злочину перебував у стані фізіологічного афекту, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Стан сильного душевного хвилювання це стан фізіологічного афекту, який являє собою короткочасну інтенсивну емоцію, яка домінує у свідомості людини яка в значній мірі (хоча і не повністю) втрачає контроль над своїми діями і здатністю керувати ними.

Оцінивши обставини даної справи, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що оскільки в діях ОСОБА_8 був відсутній фактор раптовості, так як між протиправними діями ОСОБА_14 та діями ОСОБА_8 мав місце значний проміжок часу (майже 5 годин) і за цей час він підшуковував зброю, автомобіль, здійснював поїздки з місцем проживання свої друзів, заздалегідь узгодивши з ними свої дії, а на місці скоєння злочину діяв цілеспрямовано і обдумано, то в момент вчинення злочину ОСОБА_8 не перебував у стані сильного душевного хвилювання, у зв`язку з чим відсутні підстави для кваліфікації його дій на ст. 116 чи ст. 123 КК України.

Таке рішення суду узгоджується з дослідженими доказами та встановленими фактичними обставинами справи, а тому судом обґрунтовано не було взято до уваги висновки амбулаторної комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи №663 від 22 червня 2011 року та висновки комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи №58к від 30.03.2012 року, про те, що в момент вчинення злочину ОСОБА_8 перебував у стані фізіологічного афекту.

Висловлені у суді касаційної інстанції доводи ОСОБА_8 про те, що він отримав інформацію про вчинення ОСОБА_14 нападу від своєї матері по телефону, безпосередньо перед вчиненням злочину, що викликало стан сильного душевного хвилювання, суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи.

Також колегія суддів, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, вважає необґрунтованими і доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_9 про те, що він не вчиняв активних протиправних дій щодо ОСОБА_14 , оскільки його вина доведена сукупністю відображених у вироку доказів.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку суд дав належну оцінку всім доводам поданих апеляційних скарг, навів переконливі мотиви їх спростування та ухвалив рішення, яке відповідає положенням ст. 377 КПК України 1960 року.

Доводи засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що під час розгляду справи апеляційним судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідків, то ці обставини не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки відповідно до ст. 362 КПК України 1960 року апеляційний суд вправі самостійно вирішувати питання про необхідність проведення судового слідства та його обсяг.

Таким чином, дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за п.12 ч.2 ст. 115 КК України кваліфіковано правильно, а доводи касаційних скарг про те, що судами було неправильно застосовано кримінальний закон є безпідставними. Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б давали підстави для скасування судових рішень судом касаційної інстанції не встановлено.

При призначенні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 покарання суд відповідно до ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи винних, обставини, що вливають на призначення покарання, та належним чином мотивував своє рішення у вироку.
Заявлений по справі цивільний позов ОСОБА_11 вирішено у відповідності до вимог закону.

Керуючись пунктами 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України та статтями 394 396 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Димитровського міського суду Донецької області від 25 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а їх касаційні скарги без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3