УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №288/1089/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2017 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України,
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому призначити покарання: - за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; - за ч.1 ст.135 КК України у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_11 покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а на підставі ст.ст.75, 76 КК України, звільнити останнього від відбування покарання у виді позбавлення волі, термін випробування встановити на 2 роки та зобов`язати: - періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи. При цьому, посилаючись на мету призначення покарання, вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання належно не враховано тяжкість вчиненого правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також особливості конкретного злочину й обставин його вчинення. Вважає, що у суду першої інстанції були обґрунтовані підстави для застосування положення ст.69-1 КК України. Крім того, наголошує на незаконності обрання міри запобіжного заходу обвинуваченому та продовження строку його дії. Звертає увагу на незаконне врахування судом першої інстанції як характеризуючу обставину попереднє притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності.
Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України та призначено покарання:
-за ч.2 ст.286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;
- за ч.1 ст.135 КК України у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислено з 08.07.2016 р.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в розмірі 2199 грн.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до положень ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 08 липня 2016 року близько 10 години 30 хвилин ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2108», д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись правою смугою по автодорозі Ставище-Ружин в с.Квітневе, Попільнянського району, Житомирської області на 51 км.+300 м. в напрямку центру села, не врахував дорожні умови та дорожню обстановку, порушив ПДР України, а саме: п.12.3 згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п.13.1 згідно якого водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватися безпечної дистанції та безпечного інтервалу; п.13.3 згідно якого під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які рухалися по тій же смузі проїзної частини дороги, в попутному напрямку. Внаслідок наїзду, пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому обох кісток лівої гомілки зі зміщенням, закритого перелому шийки лівої лопатки без зміщення, забійної рани правого гомілково-ступеневого суглобу, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як такі, що не є небезпечними для життя, але призвели до тривалого розладу здоров`я, а пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді: садна лівої щиколотки, саден (7-ми) лівої стопи, саден (2-х) та синця лівої гомілки, саден (6-ти) в ділянці лівого колінного суглобу, садна лівого стегна, забійної рани в ділянці лівого ліктьового суглобу, садна правої щиколотки, саден в ділянці правого колінного суглобу, саден (5-ти) правого стегна, саден в правій поперековій ділянці, садна правої бокової поверхні тулуба, садна в ділянці правого плечового суглобу, синця в ділянці правої лопатки, садна лівого надпліччя, закритого перелому обох кісток лівої гомілки, перелому правої ключиці, багаточисельних переломів ребер справа (подекуди з розривами паріетальної плеври), правобічного гемотораксу (наявність крові в плевральній порожнині), крововиливів в корені обох легенів, множинні розриви правої легені, крововиливів в м`які тканини грудної стінки справа, крововиливів під м`які мозкові оболонки головного мозку та мозочка, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_12 настала від тупої поєднаної травми тіла у вигляді множинних переломів ребер справа з розривами паріетальної плеври, ушкодженням обох легень та гемотораксом справа, перелому правої ключиці, перелому обох кісток лівої гомілки, крововиливів під м`які мозкові оболонки головного мозку та мозочка.
Внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 поставив в небезпечний для життя стан потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_12 . Проте усвідомлюючи, що останні знаходяться в небезпечному для життя стані і він зобов`язаний, і має можливість надати їм допомогу, порушив п.2.10 ПДР України, згідно якого він зобов`язаний був негайно зупинити транспортний засіб та залишитись на місці пригоди. Натомість останній з місця скоєння кримінального правопорушення зник, залишивши без допомоги потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які перебували в небезпечному для життя стані і були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , в підтримку апеляційної скарги захисника, думку прокурора, яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, позиції потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правова кваліфікація його дій, ніким з учасників судового розгляду не оскаржується, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.
Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з вимогами ст.50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання дотримався вище наведених вимог закону.
Апеляційні доводи захисника про неналежне врахування судом при призначенні покарання обвинуваченому ступеня тяжкості вчинених правопорушень та особи останнього, мають необ`єктивний характер, є необґрунтованими. Такі апеляційні твердження спростовуються висновками суду, викладеними у мотивувальній частині оскаржуваного вироку щодо необхідності призначення обвинуваченому покарання з врахуванням тяжкості злочину та його наслідків.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції належно врахував ступінь тяжкості вчинених правопорушень, а саме те, що останній вчинив тяжкий злочин за необережності, наслідки вчиненого ним злочину, що потягли смерть потерпілого ОСОБА_12 та спричинення середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, по місцю проживання характеризується негативно, за місцем роботи має позитивні характеристики, раніше притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, заходи на відшкодування спричиненої шкоди потерпілим не вживав. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом визнано його щире каяття у вчиненому, за відсутності обставин, що обтяжують покарання.
При цьому, поряд з вищезазначеними фактичними обставинами та даними щодо особи ОСОБА_8 , встановленими судом першої інстанції, апеляційний суд зважає і на позиції потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які наполягали на призначенні обвинуваченому суворої міри покарання.
З огляду на положення ст.691 КК України, які передбачають наявність відповідних обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.66 КК України, та з урахуванням фактично однієї пом`якшуючої обставини у даному випадку (щире каяття), апеляційний суд вважає апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 щодо незастосування судом першої інстанції при ухваленні вироку положень ст.691 КК України безпідставними та необґрунтованими.
Також, на думку апеляційного суду, врахування судом першої інстанції як даних характеризуючих особу обвинуваченого ОСОБА_8 , того, що останній раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, є відповідним вимогам ч.3 ст.65 КК України, а саме як даних котрі характеризують особу винного.
Одночасно, апеляційний суд вважає необгрунтованими і апеляційні посилання захисника ОСОБА_7 на незаконність обрання міри запобіжного заходу ОСОБА_8 та продовження строку його дії, з огляду на ряд ухвал Апеляційного суду Житомирської області, у тому числі ухвали від 15 серпня 2016 року, якою апеляційна скарга адвоката ОСОБА_15 , діючого в інтересах ОСОБА_8 , залишена без задоволення, а ухвала слідчого судді Попільнянського районного суду Житомирської області від 03.08.2016 р. про продовження строку тримання під вартою останнього без зміни. Докази, які б підтверджували апеляційні доводи захисника про незаконність обрання в ході досудового розслідування запобіжного заходу ОСОБА_8 , в матеріалах провадження відсутні.
З огляду на вище наведене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про невиправдану суворість призначеного покарання обвинуваченому є необґрунтованими. Ухвалений судом першої інстанції вирок в частині призначення обвинуваченому покарання є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Згідно ч.5 ст.72 КК України зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, в межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Як убачається з матеріалів провадження, обвинуваченого ОСОБА_8 було затримано 08.07.2016 р. з обранням в подальшому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його відповідним продовженням.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне у відповідності до ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк покарання обвинуваченому ОСОБА_8 перебування його в установі попереднього ув`язнення у період з 08.07.2016 р. по 19.06.2017 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Брусилівського районного суду Житомирської області від 23 березня 2017 р. відносно ОСОБА_8 - без зміни.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 у строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення, починаючи з моменту затримання, з 08.07.2016 р. по 19.06.2017 р., з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :