АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2017 року м. Дніпро
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002641 від 18 червня 2015 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_10 , прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_11 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новорадіонівка Криворізького району Дніпропетровської області,освіта вища, інвалід 2 групи, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 355 КК України,

за участю учасників судового провадження:
прокурора: ОСОБА_12
обвинуваченого: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_6

потерпілого: ОСОБА_8

представника потерпілого: ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробовуванням, з іспитовим строком терміном в 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 2, 3 ст. 76 КК України.
Згідно до вироку, 10 липня 2014 року у невстановлений час, знаходячись у приміщенні офісу по АДРЕСА_2 , між ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_8 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_7 передає, а ОСОБА_8 отримує в позику грошові кошти у сумі 585 000 гривень.

Відповідно до пункту 4 вказаного договору, вразі, коли позичальник не поверне гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість у примусовому порядку, згідно чинного законодавства.

Однак, незважаючи на укладені домовленості цивільно-правового характеру між вищенаведеними особами, ОСОБА_8 умови договору тривалий час не виконував, в зв`язку з чим 19 червня 2015 року ОСОБА_7 , маючи умисел направлений на примушування ОСОБА_8 до виконання цивільно-правових зобов`язань, за відсутності ознак вимагання, достовірно знаючи, що потерпілий ОСОБА_8 знаходиться в м. Дніпропетровську, маючи до нього претензії з приводу неналежного виконання домовленостей щодо виконання боргових зобов`язань, зневажаючи на встановлений державою порядок захисту свого порушеного права, передбаченого цивільним законодавством, при цьому маючи реальну можливість звернутися до суду з метою вирішення виниклого спору між ним та ОСОБА_8 , вказаних дій не зробив.

При цьому ОСОБА_7 , чітко усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, наслідки, які можуть настати, та свідомо бажаючи їх настання, вирішив для себе, що із використанням погроз фізичного насильства примусить потерпілого ОСОБА_8 повернути йому борг у повному обсязі за договором позики на суму 585 000 гривень, діючи умисно, в телефонному режимі під час спільної бесіди домовився з ОСОБА_8 про зустріч у офісі 19 червня 2015 року, який розташований по АДРЕСА_2 .

19 червня 2015 року близько 18 години 30 хвилин ОСОБА_8 , прибув разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_13 до вищенаведеного офісу, який належить ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 , знаходячись в зазначеному місці та у вищевказаний час, доводячи свій злочинний умисел до кінця, почав примушувати ОСОБА_8 до виконання ним цивільно-правових зобов`язань, тобто примушувати повернути йому борг у повному обсязі за договором позики на загальну суму 585 000 гривень шляхом висловлювання на адресу ОСОБА_14 погроз фізичною розправою, які ОСОБА_8 сприйняв, як реальну загрозу для свого життя та здоров`я та побоювався виконання погроз фізичної розправи від ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину та постановити виправдувальний вирок.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник вказує, що вирок підлягає скасуванню, оскільки висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, при цьому зазначає проведення неповного та однобічного досудового розслідування.

В апеляційній скарзі звертається увага на те, що обставини, які суд вважав доведеними грунтуються виключно на показах потерпілого ОСОБА_8 , його дружини ОСОБА_13 та припущеннях.

Крім того, захисник зазначає, що суд не бере до уваги фактичні обставини справи, а саме те, що ОСОБА_8 відповідно до договірних зобов`язань винен обвинуваченому велику суму коштів, проте знаючи, що останній є смертельно хворою людиною та знаходиться в схвильованому емоційному стані, оскільки в нього відсутні кошти на лікування, вирішив використати ці обставини для того, щоб не повертати борг.

Разом з цим, адвокат зазначає, що долучений потерпілим ОСОБА_8 до матеріалів кримінального провадження носій з аудіо записом, походження якого не з`ясовувалося, не може бути належним доказом у провадженні, оскільки відповідно висновку експерта, встановити кому належать голоси, що містяться на записі, не можливо.

Також, захисник зазначає, що саме ОСОБА_8 разом із своєю дружиною не заставши обвинуваченого в офісі, вмовили його в телефонному режимі приїхати на зустріч з ними, що вказує на відсутність в діях обвинуваченого прямого умислу на примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, тобто відсутність в його діях суб`єктивної сторони злочину. Крім того, захисник обвинуваченого також вказує на відсутність об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст. 355 КК України, оскільки у ході досудового розслідування та судового засідання не встановлено фактів яки б вказували саме на наявність складу злочину.

ОСОБА_8 своїми діями намагається спровокувати обвинуваченого на неправомірні дії та створює штучні умови для притягнення його до кримінальної відповідальності і має на меті не повернення йому боргу.

Захисник стверджує в скарзі, що сукупність фактичних даних по цьому провадженні вказує, що ОСОБА_8 та його дружина є зацікавленими особами по справі, оскільки вони намагаються у будь-який спосіб притягнути ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності з метою не віддавати борг у розмірі 585 000 гривень, який потерпілий винен, відповідно договірних зобов`язань, обвинуваченому. Звертається увага і на створення потерпілим штучних умов та провокування обвинуваченого, спрямованих на притягнення останнього до кримінальної відповідальності.

За переконанням апелянта, фактичні обставини провадження та дані, що містяться в його матеріалах, свідчать про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України.

Перший заступник прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить вирок в частині призначення покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст.355 КК України, із застосуванням статті 69 КК України, у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. В іншій частині вирок залишити без змін.

Необхідність оскарження призначеного ОСОБА_7 покарання прокурор обґрунтовує неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Так, в апеляційній скарзі вказується на декілька обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь вчиненого ним злочину, а саме те, що ОСОБА_7 страждає на хворобу пухлини стовбура мозку, є інвалідом II групи, раніше не судимий, вчинив злочин внаслідок збігу тяжких особистих обставин.

Таким чином, за твердженням прокурора, призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, буде законним, справедливим і таким, що сприятиме його перевихованню та попередженню вчиненню ним нових злочинів.

Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить вирок скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 355 КК України у виді 1 року 2 місяців обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік.

Прокурор в апеляційній скарзі вказує, що місцевий суд належним чином не мотивував призначення міри покарання ОСОБА_7 , попри встановлені обставини, наведені у вироку, внаслідок чого призначив покарання, яке є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, а відтак, за переконанням прокурора, ОСОБА_7 не зможе стати на шлях виправлення без призначення йому 1 року 2 місяців обмеження волі.

Представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України та призначити йому покарання у вигляді арешту.

В якості доводів апеляційної скарги представник потерпілого вказує на те, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість.

Адвокат ОСОБА_9 стверджує, що призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим, враховуючи обставини скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення, які свідчать про зухвалість його дій, знехтування загальноприйнятих правил поведінки в суспільстві, оскільки подія мала місце в присутності дружини потерпілого.

Крім того, в апеляційній скарзі вказується на те, що ОСОБА_7 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за скоєння різноманітних кримінальних правопорушень, розгляд яких в суді з різних причин був затягнутий, що надало обвинуваченому можливості уникнути понесення справедливого покарання за скоєнні злочини, у зв`язку з закінченням строків давності відповідно до вимог ст. 49 КК України, а також на позицію обвинуваченого, який в суді під час розгляду даного матеріалу вину не визнав і не розкаявся.

Вислухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого, який просив апеляційну скаргу захисника в його інтересах задовольнити в повному обсязі, апеляційні скарги прокурорів та представника потерпілого залишити без задоволення, думку прокурора, яка просила апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області- ОСОБА_15 задовольнити, в задоволенні інших апеляційний скарг відмовити,думку представника потерпілого та потерпілого, які просили задовольнити тільки апеляційну скаргу представника потерпілого,перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає що апеляційні скарги захисника обвинуваченого, представника потерпілого підлягають частковому задоволенню, апеляційна скарга першого заступника прокурора Дніпропетровської області- ОСОБА_15 підлягає задоволенню та не підлягає задоволенню апеляційна скарга, прокурора ОСОБА_11 , який брав участь у суді першої інстанції за наступних обставин.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 Кримінального кодексу України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого в частині відсутності в його діях кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України, необґрунтовані, так як спростовуються наявними в кримінальному провадженні доказами, які були з достатньої повнотою дослідженні безпосередньо у суді першої інстанції та найшли своє відображення у вироку суду.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого- ОСОБА_16 про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину, оскільки в судовому засіданні потерпілий підтвердив той факт, що між ним та обвинуваченим наявний договір позики. За вказаним договором потерпілий не мав змоги повернути обвинуваченому борг у сумі 585 000 гривень, що складало 70 000 доларів США. Обвинувачений 19.06. 2015 року примушував потерпілого ОСОБА_8 у присутності свідка ОСОБА_13 виконати цивільно-правові зобов`язання з погрозою застосування фізичної розправи,що потерпілим було сприйнято як реальну загрозу для життя та здоров`я.

Дані покази не тільки не спростовуються, а навпаки підтверджуються показами свідка ОСОБА_13 , яка як у ході досудового розслідування , так і при судовому розгляді стабільно давали покази про саме примушування зі сторони обвинуваченого відносно потерпілого виконати цивільно- правових зобов`язань щодо повернення боргу з погрозами застосування фізичного насильства.

Судом першої інстанції досить обґрунтовано зазначено у вироку, що вказані покази є допустимими, оскільки не спростовуються іншими доказами по кримінальному провадженню, а саме наявність цивільно-правових відносин між обвинуваченим та потерпілим повністю знайшло своє підтвердження.

Ні обвинувачений, ні потерпілий не оспорюють вказаного факту.

Не оспорюються також факт зустрічі обвинуваченого та потерпілого саме 19 червня 2015 року близько 18.30 годин у офісі, будинку АДРЕСА_2 , що також підтверджується показами свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які були присутні у якості понятих під час обшуку за вказаною вище адресою офісу та які підтвердили факт вилучення 50 000 гривень. Вказані свідки також стверджували про те, що коли знаходилися біля дверей офісу, то чули як обвинувачений голосно вимагав повернути кошти, тому у суду першої інстанції не було сумнівів щодо достовірності показів потерпілої та свідка ОСОБА_13 , з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Не можна не погодитися з обґрунтуванням висновків суду про наявність ознак саме інкримінованого злочину враховуючи саме те, що при обшуку офісу працівниками міліції, до яких звернувся потерпілий за захистом своїх конституційних прав, було вилучено ключі від автомобілю « Ніссіан», якими незаконно заволодів обвинувачений , примушуючи виконати потерпілого зобов`язання про повернення боргу обвинуваченому. Вказана обставина є доказом направленості умислу обвинуваченого саме на примушування обвинуваченим до виконання потерпілим цивільно-правових зобов`язань, тому не можна погодитися з доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого про відсутність ознак злочину, оскільки вищенаведене свідчить про наявність примушування до виконання цивільно- правових зобов`язань з погрозою насильства над потерпілим за відсутністю ознак вимагання.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, також обґрунтовано дійшов до висновку про відсутність з боку правоохоронних органів провокації злочину, оскільки аналізуючи докази по кримінальному провадженню відповідно до норм кримінального закону та керуючись відповідно до ч.5 ст. 9КПК України практикою Європейського суду з прав людини, а саме що для визначення провокації злочину Європейський суд встановив, зокрема, такі критерії: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів; вагомість причин проведення оперативної закупівлі, чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особа була втягнута у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою, не можна визнати, що дії правоохоронних органів були активними настільки щоб спонукати обвинуваченого на вчинення злочину.

Як убачається з досліджених у суді доказів, потерпілий дійсно просив зустрічі з обвинуваченим та не встановлено дій саме на спонукання противоправних дій. Обвинувачений попередньо незаконно заволодів ключами від автомобіля та 19.06. 2015 року примушував потерпілого на виконання цивільно- правових відносин та погрожував фізичною розправою, що спростовує доводи апеляції захисника обвинуваченого про наявність провокації ,так як в разі врегулювання конфлікту в правовій площині, необхідності залишати ключі від автомобіля потерпілого не було б.

Враховуючи те, що об`єктивна сторона злочину за ч.1 ст.355 КК України виражається у примушенні потерпілого до виконання цивільно-правових зобов`язань, а саме примушенні до виконання договору позики. Факт звернення потерпілого до міліції за захистом, надання ним грошових коштів для огляду та подальша передача саме цих коштів обвинуваченому, що підтверджується обставинами викладеними в протоколах огляд від 19.06.2015 року та 21.06.2015 року і протоколу обшуку, свідчать про сприйняття потерпілим реальності погроз обвинуваченого і реальне побоювання за своє життя та здоров`я.

Судом першої інстанції з достатньою повнотою було перевірена версія захисту щодо провокації з боку правоохоронних органів та суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про дії правоохоронних органів під час вимагання виконання обов`язку обвинуваченим з погрозою застосування насильства були пасивними, вони не втручались в бесіду між сторонами і втрутились лише після передачі коштів потерпілим обвинуваченому; дії правоохоронних органів не мали жодних ознак спонукання до вчинення злочину і злочин був би скоєний в незалежності від того чи втрутились би правоохоронці в перебіг подій після безпосередньо погрози розправою, а отже відсутні підстави вважати, що мала місце провокація злочину.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органи досудового розслідування і суду застосували всі, передбачені законом, заходи для повного і об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження та оцінка доказів, яку суд виклав у вироку, вказує на доведеність « поза розумним сумнівом» вини ОСОБА_7 у скоєні кримінального правопорушення.

Посилання сторони захисту на недопустимість доказу, а саме носія з аудіо записом, оскільки відповідно висновку експерта, встановити кому належать голоси, що містяться на записі не можливо,некоректне,оскільки даний доказ визнано судом недопустимим.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 355 КК України відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Що стосується посилань адвоката ОСОБА_9 в його апеляційній скарзі на зухвалість дій обвинуваченого, колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні підтвердження зухвалої поведінки обвинуваченого, крім того ч. 1 ст. 355 КК України, інкримінованій обвинуваченому, такі обставини, як «зухвалість», знехтування обвинуваченим загальноприйнятих правил поведінки в суспільстві не передбачені.

Колегія суддів не приймає до уваги й посилання адвоката ОСОБА_9 на те, що ОСОБА_7 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за скоєння різноманітних кримінальних правопорушень, оскільки на час ухвалення вироку суду, обвинувачений не судимий.

Щодо доводів адвоката ОСОБА_9 щодо позиції обвинуваченого в суді першої інстанції, згідно до якої під час розгляду даного провадження. обвинувачений вину не визнав і не розкаявся, колегія суддів зазначає, що при призначенні покарання, суд не визначав дані обставини як пом`якшуючі.

Однак, доводи апеляційної скарги першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_10 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає слушними та такими ,що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває; обставини, що пом`якшують покарання, а саме: вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих обставин, оскільки обвинувачений потребуючи кошти на лікування, вдався до протиправних дій саме з метою забезпечити своє лікування за отримані кошти.

Обставини, що обтяжують покарання, відсутні.

Суд першої інстанції хоча і зазначив у вироку про характер і ступень тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, проте не в повній мірі врахував стан здоров`я останнього, а саме те, що згідно довідки МСЕК №3 обвинувачений ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи (т. 1 а.с. 135) та припустився помилки при призначені покарання, не врахував також, що відповідно до ч. 3 ст. 61КК України, обмеження волі не може бути застосовано до інвалідів 2 групи, що призвело до порушення судом вимог кримінального закону.

На думку апеляційного суду, з урахуванням таких пом`якшуючих обставин, як : стан здоров`я останнього, а саме те, що згідно довідки МСЕК №3 обвинувачений ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи та вчинення ним злочину внаслідок збігу тяжких особистих обставин, оскільки обвинувачений потребуючи кошти на лікування, вдався до протиправних дій саме з метою забезпечити своє лікування за отримані кошти, що значно знижують ступень тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, можливо призначити покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України, обравши міру покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необґрунтованою апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у суді першої інстанції - ОСОБА_11 , оскільки пропонована для застосування прокурором міра покарання, не тільки не буде відповідати принципу справедливості та буде порушувати кримінальний закон.

Отже, судом першої інстанції ОСОБА_7 призначено покарання з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому вирок в частині призначеного покарання на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, 420 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує:

- ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, - дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, не судимий , позитивно характеризується,

- відсутність обтяжуючих обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України та роз`яснень п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року , за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційний злочин призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Оскільки встановлені обставини, що пом`якшують покарання: стан здоров`я останнього, а саме те, що згідно довідки МСЕК №3 обвинувачений ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи та вчинення ним злочину внаслідок збігу тяжких особистих обставин, оскільки обвинувачений потребуючи кошти на лікування, вдався до протиправних дій саме з метою забезпечити своє лікування за отримані кошти, які колегія суддів вважає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, колегія суддів приходить до висновку, що покарання ОСОБА_7 можливо призначити із застосуванням ст.69 КК України перейти до іншого, більш м`якого основного виду покарання, не зазначеного у санкції ч.1 ст.355 КК України - штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_10 задовольнити.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року, відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 355 КК України, в частині призначення покарання скасувати.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 355 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді
Апеляційного суду :
------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4