Справа № 127/4051/17
Провадження №11-кп/772/682/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5
розглянув «25» травня 2017 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці клопотання засудженого
ОСОБА_6 ,
народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Мелітополь Запоріжської області,
українця, громадянина України, раніше судимого:
- 02.06.1997 року Київським міським судом за ст. ст. 93 п.п.
«г», «ж», 222 п. 3 , 140ч.2 , 17, 215-3 ч.2, 42, 43 КК України
( в редакції 1960 року) до смертної кари - розстрілу з
конфіскацією всього майна, яке є його особистою
власністю ;
-31.07.1997 року ухвалою судової колегії в кримінальних
справах Верховного Суду України вирок Київського міського
суду від 02.06.1997 року відносно ОСОБА_6 змінено,
виключено із кваліфікації дій засудженого за ст. ст. 19, 93 п
«а» КК України та визначено вважати засудженим
ОСОБА_6 за сукупністю злочинів, передбачених
ст. ст. 93 п.п. «г», «ж», 222 ч.3 , 140 ч.2 , 17, 215-3 ч.2
КК України ( в редакції 1960 року) із за сукупністю вироків
до смертної кари розстрілу з конфіскацією
майна, яке є його особистою власністю;
-22.08.2000 року ухвалою судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 року вирок Судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 02.06.1997 року щодо ОСОБА_6 приведено у відповідність із Законом України від 22.02.2000 року та визнано вважати засудженим за ст. 93 п п. «г» «ж» КК України ( в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі, за сукупністю злочинів, передбачених ст.. ст.. 93 п.п.»г», «ж» , 222 ч.3, 140 ч.2, 17, 215-3 ч. 2 КК України на підставі ст.. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфісувцією всього майна, яке є його особистою власністю, і відповідно до ст.. 43 КК України( в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю,
про звільнення його від відбування покарання за вироком Київського міського суду від 02.06.1997 року.
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора: ОСОБА_7
засудженого: ОСОБА_6
захисника-адвоката: ОСОБА_8
за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника-адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09.03.2017 року, -
В с т а н о в и в :
З матеріалів провадження вбачається, що до до Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання ОСОБА_6 засудженого 02.06.1997 року вироком Київського міського суду, зміненого ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України 31.07.1997 року, ухвалою колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 року за ст. ст. 93 п. п. «г», «ж», , 222 ч.3, 140 ч.2, 17,215-3 ч.2, 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, про звільнення його від відбування покарання, яке мотивоване тим, що закінчився строк відбуття покарання за вироком суду та на підставі ст. 152 КВК України та ст. 49 КК України ( в редакції 1960 року), він підлягає звільненню від відбування покарання.
Засуджений ОСОБА_6 своє клопотання мотивував тим, що на його думку, необхідно його звільнити від відбування покарання у зв`язку з відбуттям ним покарання, призначеного вироком суду.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.03.2017 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 , в зв`язку з тим, оскільки таке покарання як довічне позбавлення волі не є строковим покаранням, а тому суд приходить до переконання, що в задоволенні даного клопотання слід відмовити.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 ставить питання про скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 09.03.2017 року , щодо нього, в зв`язку із її незаконністю. Постановити нову ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Свої вимоги засуджений ОСОБА_6 мотивував тим, що суд першої станції невірно застосував норми матеріального та процесуального права. Вказує на те, що довічне позбавлення волі є строковим покаранням, а тому він на даний час відбув покарання.
Захисник адвокат ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі ставить питання про скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 09.03.2017 року , щодо його підзахисного , в зв`язку із її незаконністю. Постановити нову ухвалу, якою звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Свої вимоги захист мотивував тим, що суд першої станції невірно застосував норми матеріального та процесуального права. Вказує, що звільнення від відбування покарання на підставі ст. 25 КК України( 1960 року) повинні застосовуватись при будь якому покаранні у вигляді позбавлення волі чи на певний строк, чи довічно.
Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника-адвоката ОСОБА_8 які підтримали доводи, викладені в апеляційних скаргах в повному обсязі, міркування прокурора про законність ухвали Вінницького міського суду, і який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали провадження, особової справи засудженого, дослідивши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника-адвоката не підлягають до задоволення.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що судом першої інстанції, по даній справі дотримано вимог кримінального процесуального законодавства, спрямованих на встановлення в справі об`єктивної істини.
Відповідно до матеріалів справи, 02.06.1997 року вироком Київського міського суду ОСОБА_6 засуджено за ст. за ст. ст. 93 п. п. «г», «ж», , 222 ч.3, 140 ч.2, 17,215-3 ч.2, 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари-розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 31.07.1997 року вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року відносно ОСОБА_6 змінено, виключено із кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 за ст. ст. 19, 93 п. «а» КК України і вважати засудженим ОСОБА_6 за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 93 п.п. «г, ж», 222 ч.3, 140 ч.2, 17,215-3 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) і за сукупністю вироків до смертної кари-розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Відповідно до положень ст. 404 КПК України (в редакції 1960 року), вирок, що набрав законної сили звертається до виконання судом, який постановив вирок, для чого суд разом зі своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає його копію тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.
Так, вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року відносно ОСОБА_6 набрав законної сили 31.06.1997 року та звернутий судом до виконання 11.12.1997 року, згідно розпорядження 2-70 (т.1 а.с. 20 особової справи засудженого ОСОБА_6 ), тобто в межах строків виконання обвинувального вироку суду.
Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 року вирок судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 02.06.1997 року щодо ОСОБА_6 приведено у відповідність з Законом України №1483-ІІІ від 22.02.2000 року та вважати його засудженим за ст. 93 п. «г», «ж» КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі, за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 93 п. «г», «ж», 222 ч.3, 140 ч.2, 17,215-3 ч.2 КК України на підставі ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, і відповідно до ст. 43 КК України (в редакції 1960 року) - до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, строк відбуття покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з 20.08.1996 року.
Згідно Рішення Конституційного Суду України після рішення від 29.12.1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Крім того, Рішенням Конституційного Судуу України від 26.01.2011 р. № 1-рп/2011 ( справа № 1-5/2011 ) вирішено, що положення Кримінального кодексу України 1960 р. із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 р. № 1483-ІІІ, яким смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 3, 8, частини першої ст. 58, п. 22 ч. 1 ст. 92, ч. 2 ст. 152 Конституції України, ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», ч. 2 ст. 6 Кримінального кодексу України 1960 р., ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Кримінального кодексу України 2001 р. треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 р., до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Відповідно до положень статті 25-2 КК України ( в редакції 1960 року) довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що найбільш суворим видом покарання, передбаченим санкцією ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), була смертна кара, яка в подальшому замінена на довічне позбавлення волі, яке передбачене і за нині діючим КК України 2001 року за аналогічні злочини, і не має строкового виміру, тому на засудженого ОСОБА_6 не розповсюджується дія ЗУ «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15.04.2008 р.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляцій засудженого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 безпідставні та необґрунтовані, апеляції є такими, що задоволенню не підлягають, рішення суду першої інстанції прийнято відповідно до вимог закону та у правовій позиції Конституційного Суду України, викладеній у Рішенні № І -рп/11 від 26 січня 2011 року.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,-
П О С Т А НО В И В :
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2017 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання за вироком Київського міського суду від 02.06.1997 року, по відбуттю покарання, - залишити без змін.
На ухвалу суду може бути подана касаційна скарга до касаційного суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 в той же строк з моменту вручення копії ухвали суду.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Згідно з оригіналом: