АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/811/2017 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 191, ч.1 КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
5 квітня 2017 року місто Київ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 , захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в розташуванні суду за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року, якою відмовлено в задоволенні його клопотання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання за хворобою матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_8 , -

в с т а н о в и л а :
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання за хворобою.

На обґрунтування суд послався на те, що, відповідно до роз`яснень, викладених в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбування засуджених, які захворіли тяжкою хворобою" від 28 вересня 1973 року № 8 та в силу ст. 154 КВК України законним приводом для звільнення засудженого, який захворів на тяжку хронічну хворобу є подання начальника виправно-трудової установи чи слідчого ізолятору, спецчастини яких обслуговують лікарні для засуджених При цьому у поданні повинні бути зазначені відомості про особу, а саме яким судом, коли, за Яким законом його було засуджено; відомості про відбування покарання, відбутий строк, дані про поведінку засудженого за весь час відбування покарання; відомості про минулі судимості, ступінь відшкодування заподіяних збитків, хвороба, на яку засуджений захворів. До цього подання, вказав також суд, належить долучити копію вироку, особову справу засудженого та висновок спеціальної лікарської комісії.

Не погодившись зі вказаним рішенням, адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його клопотання і звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання.

На обґрунтування апелянт посилається на те, що ОСОБА_8 остаточно, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року засуджена за ч.1 ст. 191 КК України до обмеження волі строком на один рік.

Після вчинення злочину, за який її засуджено, ОСОБА_8 захворіла на тяжку хронічну хворобу з низкою ускладнень, внаслідок чого за висновком медико-соціальної експертної комісії від 18 листопада 2015 року визнана інвалідом третьої групи, при цьому захворювання незворотні та прогресують з тенденцією до погіршення, а на цей час вона є інвалідом другої групи.

Наявні у ОСОБА_8 захворювання входять до переліку захворювань, які дають підстави для звільнення засудженого від відбування покарання, затвердженого наказом МЮ України та МОЗ України № 1348/5/572 від 15 серпня 2014 року.

В засіданні суду першої інстанції інспектор Дніпровського у місті Києві відділу кримінально-виконавчої інспекції клопотання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання у зв`язку з тяжким захворюванням підтримав.

ч.2 ст. 84 КК України надає правові підстави для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання, оскільки вона є інвалідом другої групи та страждає на тяжкі захворювання, які перешкоджають відбуванню покарання.

ч.3 ст. 61 КК України забороняє застосовувати покарання у виді обмеження волі відносно особи, яка є інвалідом другої групи.

ч.9 ст. 59 КПК України надає право звертатися з поданням про звільнення особи, яка після ухвалення вироку визнана інвалідом другої групи або захворіла на тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання.

Заслухавши доповідь судді, виступи апелянта на підтримку апеляційних вимог, а прокурора - проти їх задоволення з посиланнями на порушення встановленого порядку звернення до суду, провівши судові дебати, перевіривши та обговоривши доводи сторін в сукупності з матеріалами кримінального провадження та додатково наданими в апеляційне засідання відомостями, колегія суддів визнає наступне.

Посилання в апеляційній скарзі на положення ст. ст. 61, ч.3 та 84, ч.2 КК України обґрунтовані й вірні, бо перша зі вказаних правових норм забороняє застосовувати покарання у виді обмеження волі, зокрема, до інвалідів другої групи, а друга - визначає можливість звільнення від покарання чи його подальшого відбування осіб, які після вчинення злочину або постановлення вироку захворіли на іншу тяжку хворобу, яка перешкоджає відбуванню покарання.

п.6 ч.1 ст. 537 КПК України надає право суду, визначеному ч.2 ст. 539 цього ж кодексу вирішувати питання про звільнення засудженого від покарання за хворобою.

ч.1 ст. 539 КПК України, крім інших осіб, надає право захиснику засудженого звернутися з клопотанням про вирішення питань, які виникають під час виконання вироків, а п.1 ч.2 цієї ж правової норми вказує, що клопотання про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, у разі необхідності вирішення питань, передбачених, зокрема, у п.6 ч.1 ст. 537 КПК України.

Втім, у цьому конкретному випадку, оскільки ОСОБА_8 до місця відбування покарання не направлялась, то її справа відносилась до компетенції кримінально-виконавчої інспекції за місцем її дійсного перебування, тобто до Дніпровського районного у місті Києві відділу КВІ, що й обумовило участь інспектора саме цього райвідділу у розгляді клопотання судом першої інстанції.

Отже, посилання суду першої інстанції як на підставу відмови в задоволенні клопотання захисника на ст. 154 КВК України, яка, на переконання суду, встановила право звернутися з поданням про звільнення засудженої від відбування покарання у зв`язку з тяжкою хронічною хворобою лише керівника кримінально-виконавчої установи за місцем відбування покарання не ґрунтується на чинних кримінальних процесуальних нормах, вказаних вище, а просте тлумачення вказаної правової норми дає достатньо підстав визнати, що вона не обмежує і не може обмежувати права інших учасників кримінального провадження в ході виконання вироку, бо ці права прямо передбачені в чинних нормах КПК України, вказаних вище.

Таким чином, в цій частині апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржена ухвала суду першої інстанції має бути скасована.

Втім, в апеляційному засіданні апелянт надав належним чином завірену копію ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року, якою задоволено клопотання Дніпровського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції та ОСОБА_8 звільнена від відбування покарання, з відміткою про те, що вказана ухвала набрала законної сили.

Отже, на цей час, за відсутністю спірних питань, провадження за клопотанням захисника - адвоката ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у зв`язку з тяжким хронічним захворюванням належить закрити, бо це питання встановленим порядком вирішене,тому апеляційні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року, якорю відмовлено в задоволенні його клопотання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання за хворобою скасувати.

Провадження з розгляду клопотання захисника - адвоката ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання за хворобою закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня її проголошення.

Судді:

[1]