Справа № 570/2365/15-к
Номер провадження 1-кс/570/572/2017
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 липня 2017 року

Слідчий суддя Рівненського районного суду Рівненської області ОСОБА_1 ,

з участю представника скаржника ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) в режимі відеоконференції із Заводським районним судом м.Миколаєва скаргу ТзОВ СП «Нібулон» на постанову прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про відмову у задоволенні клопотаннявід 19 травня 2017 року по кримінальному провадженні, внесеному 04 грудня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000598 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,

в с т а н о в и в:
покликаючись на те, що прокурор не дав відповідної оцінки всім фактичним обставинам та прийняв незаконне рішення, представник скаржника ОСОБА_2 у поданій до суду 16 червня2017 року скарзі просить скасувати постанову прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про відмову у задоволенні клопотаннявід 19 травня 2017 року, задовольнити клопотання в повному обсязі, зобов"язавши прокурора звернутися до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно: три цілісні майнові комплекси з обладнанням, які належать відповідно ТОВ "ЮТ_АГРО" та ТОВ "Полісся-Агро" з проханням накласти заборону на їх відчуження з встановленням процесуальних строків у межах граничного строку їх проведення.
Представник скаржника підтримала скаргу повністю і по аналогічних мотивах.
Так, вказані цілісні майнові комплекси та їх обладнання використані службовими особами перелічених об"єктів господарської діяльності для незаконного заволодіння майном скаржника, заподіявши збитки у розмірі 3 464 349 грн. 45 коп.. Вони є знаряддям злочину, оскільки заволодіти зерном поклажодавця, яке зберігається у зерносховищах зернового складу, можливо лише шляхом його відвантаження в транспортні засоби та фактичного вивезення з території зернового складу, що є складним технологічним процесом. Вивезене зерно перероблювалося на комбікорм службовими особами ТОВ "Полісся-Агро", які використовували технічне обладнання, яке знаходилося у вказаному майнового комплексі.
Оскільки в матеріалах кримінального провадження достатньо доказів, які підтверджують вину службових осіб у вчиненні інкримінованих злочинів, існує реальна можливість вручення винним особам повідомлення про підозру, яким в подальшому буде пред"явлено цивільний позов потерпілого-скаржника про відшкодування шкоди в порядку ст.ст.127, 128 КПК України. Але у зв"язку з проведенням ліквідатором ТОВ "Полісся-Агро" аукціону з продажу майна боржника існує реальна загроза, що подача клопотання про накладення арешту на майно в рамках забезпечення цивільного позову після можливого відчуження третім особам, ускладнить застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Прокурор скаргу не визнає.
Слідчий суддя, заслухавши їх пояснення, дослідивши надані матеріали, прийшов до таких висновків.
Як встановлено рішенням Рівненського апеляційного господарського суду від 22 червня 2011 рокувнаслідок підписання угоди № 52 від 1 лютого 2010 року та видаткової накладної № 25 від 2 лютого 2010 року на умовах, що порушували вимоги ч.3 ст.31 Закону України «Про зерно і ринок зерна в Україні» та рішення Наглядової ради ПАТ «Острозьке ХПП»№ 29 від 20 січня 2010 року, належне скаржнику зерно ячменю рядового 3 класу врожаю 2007 року в кількості 834 т. протиправно вибуло з його власності та використане ТОВ «Полісся-Агро» на власні господарські потреби. В подальшому ТОВ «Полісся-Агро» не повернуло ПАТ «Острозьке ХПП» ячмінь, придбаний на умовах, передбачених угодою, грошові кошти за отримане зерно не сплатило, внаслідок чого скаржника протиправно позбавлено його майна вартістю 667 826,40 грн. З цих підстав задоволено позов ТзОВ «Нібулон» до ПАТ «Острозьке ХПП» та стягнуто в рахунок відшкодування заподіяної шкоди 1 423 205 грн.
У Рівненському відділі поліції ГУНП в Рівненській області знаходяться матеріали кримінального провадження № 0000598 від 04 грудня 2012 року за ознаками ч.4 ст.190 КК України щодо незаконного заволодіння посадовими особами ТОВ «Полісся-Агро» та ПАТ «Острозьке ХПП» зерном ячменю як власності ТзОВ СП «Нібулон» на загальну суму 677 826,40 грн., що є тяжкими наслідками.
19 травня 2017 року прокурором винесена оскаржувана постанова. Підставою незадоволення клопотання скаржника стало те, що відсутня інформація, чи перебувають особи, які можуть бути причетні до вказаного правопорушення, на даний час на керівних посадах вказаних підприємств, відсутня підозра вважати, що майно, яке вона просить арештувати, є доказом злочину.
Ст.129 Конституції України визначає одними з основних засад судочинства законність. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч.1 ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Ч.6 вказаної статті регламентовано, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України.
Згідно ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Слідчий суддя здійснює у порядку, передбаченому цим Кодексом, судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні шляхом вирішення питань, винесених на його розгляд сторонами та віднесених до його повноважень цим Кодексом /п.18 ст.3, ч.3 ст.26 КПК України/.

Згідно п.7 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні представником особи, якій відмовлено у задоволенні клопотання, може бути оскаржене рішення прокурора про відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчих /розшукових/ дій, негласних слідчих / розшукових/ дій.
Вичерпний перелік негласних слідчих (розшукових) дій міститься у Главі 21 КПК України.

Що стосується слідчих (розшукових) дій, то, відповідно до ч.1 ст.223 КПК України - це дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Їх вичерпний перелік із визначенням підстав та порядку їх проведення міститься у Главі 20 КПК України і включає: (1) допит; (2) пред`явлення для впізнання; (3) проникнення до житла чи іншого володіння особи; (4) обшук; (5) огляд; (6) слідчий експеримент; (7) освідування особи; (8) експертизу.

Таким чином, звернення до суду з клопотанням не відноситься ані до слідчих дій, ані до негласних слідчих дій, тому оскаржувана постанова не може вважатися законною.
Разом з тим, зобов"язувати прокурора задовольнити клопотання в повному обсязі та звернутися до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно не підлягає до задоволення, оскільки суд не може втручатися в його діяльність в такому порядку. Відповідно до ч.2 ст.370 КПК України законним є рішення, винесене згідно з нормами матеріального права «з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом». Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади (зокрема і суди як органи судової гілки державної влади) зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно вимог ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Тобто, враховуючи сферу дії принципу диспозитивності, процесуальний закон чітко зазначає у який спосіб слідчий суддя вирішують питання.

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Згідно ч.2 ст.91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
В розумінні положень ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який застосовується з метою дієвості цього провадження, суть якого полягає у тимчасовому позбавленні можливості відчужувати певне його майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації. Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.
Оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинне здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтовувати таку ініціативу з посиланням на норми закону. Відповідно до вимог п.п.1-3 ч.1 ст.171 КПК України у такому клопотанні повинно бути зазначено підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна, перелік і види майна, що належить арештувати, документи, що підтверджують право власності на таке майно. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими обґрунтовуються доводи клопотання. Зі змісту ч.2 ст.173 КПК України вбачається, що при вирішенні питання про арешт майна суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Крім того, у відповідності до вимог ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таке право підлягає захисту у разі доведення його порушення відповідними фізичними або юридичними особами. Згідно ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Такі збитки і порушення її цивільного права певними особами позивач також зобов`язаний довести.
Така ухвала слідчого судді не віднесена згідно з ч.1 ст.309 КПК до ухвал слідчих суддів, які під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. Разом з тим, суд приймає до уваги правову позицію Конституційного Суду України, висловлену у рішенні від 08 квітня 2015 року №3-рп/2015 (п.2.1 рішення), що згідно з практикою Європейського суду з прав людини у ст.6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії що містяться у вказаній статті повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (п.25 Рішення ЄСПЛ у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 жовтня 1997 року та п.65 Рішення ЄСПЛ у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Отже, позбавлення за даних обставин права на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді є фактично порушенням принципів рівності всіх перед законом і судом та доступу до правосуддя.

З огляду на викладене, керуючись ст.307 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в:
частково задоволити скаргу ТзОВ СП «Нібулон» на постанову прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про відмову у задоволенні клопотаннявід 19 травня 2017 року по кримінальному провадженні, внесеному 04 грудня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000598 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Скасувати постанову прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_3 від 19 травня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання.
В решті вимог відмовити.
Ухвала оскарженю не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Слідчий суддя: ОСОБА_1