Справа № 307/1845/16-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

20.06.2017 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами : потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та прокурора Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2017 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з повною загальною середньою освітою, пенсіонер, одружений, раніше не судимий,
засуджений за ч.1 ст.125 КК України до штрафу у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.; за ч.1 ст.122 КК України із застосуванням ст..69 КК України до штрафу у розмірі сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
На підставі ст.70 КК України, за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбуття призначено ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 не обирався.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково, стягнувши з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 - 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.
Речовий доказ диск з відеозаписом ухвалено залишити при матеріалах кримінального провадження.
Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватим і засуджений за те, що 26.05.2016 року близько 16-ої години, знаходячись на території земельної ділянки АДРЕСА_2 , під час сварки з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , на грунті неприязних відносин, умисно, наніс ОСОБА_8 по одному колючому удару вилами у верхню третину лівого та правого плеча і живота, а потім один неколючий удар вилами по правій руці ОСОБА_7 , в результаті чого ОСОБА_10 отримав легкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_11 перелом пальця правої руки, тобто середньої тяжкості тілесне ушкодження.
В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ставлять питання про скасування вироку Тячівського районного суду від 23.02.2017 року щодо ОСОБА_6 та постановлення нового вироку, яким призначити ОСОБА_6 покарання за вчинені кримінальні правопорушення, без застосування ст..69 КК України. Вважають вирок суду щодо ОСОБА_6 незаконним, необгрунтованим, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а також зазначають про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вважають, що суд першої інстанції, зазначивши у вироку, що обвинувачений вчинив злочин під впливом аморальних та неправомірних дій потерпілих, перекрутив обставини справи з метою штучного створення підстав для призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених ним злочинів та його особі, внаслідок його м`якості, в тому числі суперечить вимогам ст..65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судом кримінального покарання» Крім того зазначають, що визначена судом першої інстанції сума відшкодування моральної шкоди не відповідає перенесеним стражданням та наслідкам, внаслідок вчинення обвинуваченим злочинів.
В своїй апеляційній скарзі прокурор Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_12 , не оспорюючи доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні, кваліфікацію його дій та призначену міру покарання, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду змінити, виключивши з мотивувальної частини вироку висновок суду про наявність в діях ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки ч.1 ст.122 КК України, як спричинення потерпілому значної стійкої втрати працездатності менш як на одну третину. В решті вирок просить залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що під час досудового розслідування та в ході судового розгляду не було встановлено, що умисними діями ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_7 були спричинені такі тілесні ушкодження, а тому вказана кваліфікуюча ознака є заявою та підлягає виключенню з обвинувачення ОСОБА_6 .
Іншими учасниками провадження апеляції та заперечення не подавалися.
Заслухавши доповідача, пояснення потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та висловили заперечення з приводу поданої прокурором апеляційної скарги, промову прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та вважає апеляційну скаргу потерпілих необґрунтованою, пояснення обвинуваченого ОСОБА_13 , який просив апеляційну скаргу потерпілих залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити, провівши часткового судове слідство та дослідивши матеріали кримінальної справи, перевіривши доводи апеляцій, заслухавши сторін в судових дебатах та надавши обвинуваченому останнє слово, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілих частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.
Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як видно, викладені у вироку висновки суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.122 КК України ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються сукупністю доказів, досліджених у судовому засіданні як судом першої інстанції, та наведеними у вироку, які учасниками судового провадження не оскаржуються, тому в цій частині вирок не перевіряється.
Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, то таке повністю відповідає вимогам ст. ст. 50, 65, 66, 67 КК України.
Як зазначено у вироку суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання. Суд також врахував і те, що ОСОБА_6 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, є особою похилого віку (69 років), вчинив злочин під впливом неправомірних дій потерпілих, про що прямо указано у вироку.
Відповідно до вимог ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Як вбачається із вироку, суд врахував кілька обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , що свідчить про дотримання вимог закону судом при призначенні покарання обвинуваченому та про безпідставність в цій частині апеляційної скарги потерпілих.
Перелічені вище пом`якшуючі покарання обставини суд першої інстанції визнав такими, що у своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочину, а тому, беручи до уваги ці обставини та враховуючи наведені дані про особу винного, суд вважав за можливе в даному застосувати до ОСОБА_6 ст. 69 КК України і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 122 КК України.
Оскільки відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами, враховуючи конкретні обставини даної справи та особу обвинуваченого колегія суддів приходить до висновку, що суд дотримався вимог вищезазначених норм закону і погоджується з доводами суду 1-ї інстанції щодо можливості застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України.
При цьому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано зазначено про врахування поведінки потерпілих, яка передувала вчиненню ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, їх небажання вирішити земельний спір шляхом звернення до суду. Відтак, наведені потерпілими в апеляційній скарзі, твердження про нібито штучне створення судом першої інстанції підстав для призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання, є необґрунтованими і спростовуються матеріалами кримінального провадження.
За наведених обставин, колегія суддів вважає вирок суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання законним та обґрунтованим, яке є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і підстав для призначення йому, як більш суворого покарання, про що ставиться питання в апеляційній скарзі потерпілих, не вбачає.
Поряд з цим, на думку колегії суддів, вирішуючи питання про розмір відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_7 моральної шкоди суд першої інстанції не дотримався вимог ч.3 ст.23 ЦК України та не в повній мірі врахував принципи вимог розумності і справедливості, призначивши до стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 недостатній розмір грошового відшкодування - 2000 грн..
Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, при яких потерпілому ОСОБА_7 була спричинена моральна шкода, глибину, тяжкість моральних страждань, колегія суддів, не погоджується з рішенням суду про часткове задоволення цивільного позову ОСОБА_7 і приходить до висновку про необхідність збільшення суми, яка підлягає стягненню із обвинуваченого на відшкодування моральної шкоди завданої ОСОБА_7 в розмірі 6000 грн.. На думку колегії суддів такий розмір відшкодування збитків потерпілому відповідав би вимогам ст. 23 ЦК України, є розумним і справедливим.
За таких обстави, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.408 КПК України, зазначений вирок підлягає зміні, оскільки таке збільшення суми, яка підлягає стягнення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.
Крім того, апеляційний суд вважає обґрунтованими твердження прокурора, наведені ним в апеляційній скарзі, щодо безпідставної кваліфікації судом першої інстанції вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України - за кваліфікуючою ознакою спричинення потерпілому ОСОБА_7 значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.
Відповідно до п. 2.2.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я, від 17.01.1995, № 6 під стійкою втратою працездатності менш як на одну третину слід розуміти втрату загальної працездатності від 10 до 33 відсотків. Ні на досудовому слідстві, ні під час судового розгляду справи не здобуто жодного доказу, який би вказував на те, що діями ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_7 були спричинені такі тілесні ушкодження , які потягли за собою саме значну втрату працездатності.
Так, згідно висновку експерта № 465 від 02.06.2016 року у потерпілого ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у виді закритого перелому І-п`ястної кістки правої кисті зі зміщенням, які згідно Наказу №6 п.2.2.2. МОЗ України від 17.01.2016 року відносяться до групи тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, так-як при звичайній течії викликає розлад здоров`я більше 21-го дня.
Таким чином, матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 не містять даних про втрату загальної працездатності від 10 % до 33 % потерпілим ОСОБА_7 , а тому висновок суду про наявність у потерпілого значної стійкої втрати працездатності менш як на одну третину є таким, що не відповідає обставинам справи, а вказана кваліфікуюча ознака такою, що підлягає виключенню, про що обґрунтовано зазначено в апеляційній скарзі прокурора.
З врахуванням наведеного, апеляція прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілих - частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково, апеляційну скаргу прокурора Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.
Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2017 року - змінити, виключити із мотивувальної частини вказівку про наявність у діях ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки за ч.1 ст.122 КК України спричинення потерпілому значної стійкої втрати працездатності менш як на одну третину.

В частині вирішення цивільного позову ОСОБА_7 вирок суду змінити, стягнути із обвинуваченого ОСОБА_6 в користь ОСОБА_7 6000 (шість тисяч) грн. в рахунок відшкодування заподіяної йому моральної школи.

В решті вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Судді: