Дата документу Справа № 0810/7475/2012
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУ № 0810/7475/2012 Головуючий в 1 інстанції
Провадж. № 11-кп/778/166/17 ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.242 Доповідач в 2 інстанції
КК України ОСОБА_2

УХВАЛА
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 242 КК України.
Учасники судового провадження:
обвинувачений ОСОБА_6 .
Встановлені ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року обставини:
В підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_6 заперечував проти призначення обвинувального акту до судового розгляду, посилаючись на неконкретність викладеного в обвинувальному акті обвинувачення, відсутність даних про те в чому полягають тяжкі наслідки та вісутність визначення потерпілої особи.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року:
Судом було прийнято рішення про повернення обвинувального акту прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України.
Так, суд зазначив, що з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, вбачається, що ОСОБА_6 вчинене кримінальне правопорушення, а саме порушення правил охорони вод (водних об`єктів), що спричинило тяжкі наслідки у вигляді матеріальної шкоди, передбачене ч. 2 ст. 242 КК України.
Разом з тим, фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті неповно. Обвинувачення сформульовано недостатньо конкретно, щоб можна було чітко зрозуміти, які саме діяння ставляться обвинуваченому ОСОБА_6 у вину, і в чому полягають тяжкі наслідки.
Відповідно до зміненого обвинувального акту від 14.08.2013 року (т.2 а.с.114-116) ОСОБА_6 обвинувачується в тому, шо він без дозволу на спеціальне водокористування, в період часу з 26.04.2012 року по 08.08.2012 p., здійснював водозабір з ріки Дніпро, чим порушив правила охорони вод, встановлені в ст. 38 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст.ст. 44,48,49 Водного кодексу України, «Порядку затвердження та видачі дозволу на спеціальне водокористування», згідно з якими право на спеціальне водокористування з`являється з моменту отримання дозволу на спеціальне водокористування.
Крім того, виклад фактичних обставин обвинувачення містить вказівку на обставини, у зв`язку з якими Запорізькою міжрайонною екологічною прокуратурою 21.12.2013 року за №60-2842 вих-12 в рамках даного кримінального провадження пред`явлено позовну заяву про відшкодування збитків заподіяних навколишньому природному середовищу, внаслідок самовільного водозабору з р.Дніпро на загальну суму 14489125,00 грн.
При цьому ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення щодо спричинення останнім тяжких наслідків у вигляді матеріальної шкоди, а не заподіяння шкоди в особливо великих розмірах, як це зазначено в Постанові Пленуму ВСУ №17 від 10.12.2004р.
З урахуванням викладеного, суд, посилаючись на неконкретність пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, визнавши вказаний недолік таким, що позбавляє суд можливості постановити законне та обгрунтоване рішення, прийшов до висновку про неможливість призначення обвинувального акту до судового розгляду.
В апеляційній скарзі прокурор, який приймав участь в розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, посилається на незаконність та необгрунтованість оскаржуваної ухвали, істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства. Зазначає, що в обвинувальному акті викладено всі обставини, необхідні для прийняття судового рішення, а тому вважає вказівки суду щодо невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України такими, що суперечать ст. 291 КПК України. Стверджує, що дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковано органом досудового розслідування за ч.2 ст. 242 КК України, обвинувачення висунуто останньому в межах вказаної норми, де не передбачені кваліфікуючі ознаки у виді заподіяння матеріальної шкоди в особливо великих розмірах, а передбачено настання інших тяжких наслідків. Крім того, зазначив, що в підготовчому судовому засіданні питання доведеності вини обвинуваченого не вирішується, оскільки на даній стадії процесу завданням є процесуальне та організаційне забезпечення судового розгляду. З урахуванням зазначеного вважає, що повертаючи обвинувальний акт прокурору, суд вийшов за межі наданих йому повноважень на стадії підготовчого судового засідання. Просить ухвалу скасувати, призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді.
Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно п.3 ч.3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам кримінального процесуального Кодексу України.
Підставами для повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_6 стала встановлена судом невідповідність зазначеного процесуального документу вимогам ст. 291 КПК України.
Відповідно до п.5. ч.2. ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті ( частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Враховуючи, що звернення до суду з обвинувальним актом, у відповідності до вимог ст. 283 КПК України, є однією із форм закінчення досудового розслідування відносно певної особи, є беззаперечним той факт, що відомості в обвинувальному акті повинні чітко відповідати встановленим вимогам до його змісту.
Зазначена вище норма закону органом досудового розслідування не дотримана, що унеможливлює постановити по справі законне і обгрунтоване рішення.
Так, фабула обвинувачення, висунутого ОСОБА_6 та викладеного в обвинувальному акті має відповідати диспозиції ч.2 ст. 242 КК України, на чому фактично наголошував і суд апеляційної інстанції 29.08.2016 року при скасуванні вироку відносно ОСОБА_6 .
Зазначені судом недоліки є суттєвими, так як відсутність чіткого та конкретного формулювання обвинувачення із зазначенням всіх, передбачених ч. 2 ст. 291 КПК України, складових порушують права обвинуваченого на захист, перешкоджають суду повно та всебічно розглянути кримінальне провадження.
З цього приводу судова колегія вважає за необхідне відмітити практику Європейського суду з прав людини, яка, згідно ч. 2 ст. 8, ч.5 ст. 9 КПК України, є частиною національного законодавства.
Так, в рішенні від 26 червня 2008 року у справі «Ващенко проти України» Суд зазначив, що поняття «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).
Отже, обвинувачення повинно бути конкретним, тільки в такому випадку обвинувачена особа може реалізувати своє право на захист від пред`явленого їй обвинувачення.
Наведені прокурором у апеляційній скарзі доводи є непереконливими та не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого суду, яке направлене на виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, та його здійснення у відповідності до загальних засад, зокрема передбачених ст. 9 КПК України, в першу чергу органами досудового розслідування і прокурором з тим, щоб в подальшому ці ж завдання належно могли бути виконані судом.
З огляду на викладене обвинувальний акт не може бути визнаний таким, що складений відповідно до вимог закону, а тому підлягає поверненню прокурору.
За таких обставин апеляційна скарга прокурора, у зв`язку із необґрунтованністю, задоволенню не підлягає.
Враховуючи, що висновок суду першої інстанції про невідповідність обвинувального акту положенням ст. 291 КПК України, з наведених районним судом підстав, колегія суддів знаходить слушним, інші доводи апелянта не заслуговують на увагу та не спростовують зазначеного висновку.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а :
апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь в розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає і набирає законної сили з моменту її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4