УХВАЛА

12 квітня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Кутаїсі Республіки Грузії, громадянина
Республіки Грузії, зареєстрованого за адресою:
АДРЕСА_1 , проживаючого за
адресою: АДРЕСА_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді трьох років позбавлення волі без застосування ст. 75 КК України.
Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначене покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлений іспитовий строк три роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: не виїжджати на постійне місце проживання за межі України без дозволу органів кримінального-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінального-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінального-виконавчої інспекції.

В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин злочину, правильності кваліфікації, вважає, що вирок суду в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням є незаконним, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Апелянт звертає увагу на те, що судом в повній мірі не враховано обставини вчинення злочину, підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який до вчинення тяжкого умисного корисливого злочину та під час розгляду провадження в суді першої інстанції не був зайнятий суспільно корисною працею.
Крім того, прокурор зазначає, що суд не врахував те, що під час досудового розслідування не доведена дійсність проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , а також законність його перебування на території України, що унеможливлюватиме реальне виконання покладених на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Таким чином, апелянт вважає, що застосування положень ст. 75 КК України за цим вироком унеможливлює досягнення мети виправлення обвинуваченого.

Так, судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_5 16 вересня 2016 року приблизно в 15 год. 40 хв., реалізуючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, піднявся на 8 поверх будинку АДРЕСА_3 , де відкрив замок квартири АДРЕСА_4 , проник в житло, звідки викрав майно загальною вартістю 2200 грн., яке належить ОСОБА_9 , чим завдав останній майнову шкоду не зазначену суму.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу, обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи прокурора є необґрунтованими, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій обвинуваченого ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Посилаючись на вказану норму закону, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який не працює, одружений, вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується задовільно, на утриманні має малолітню дитину, а також врахував відсутність обставин, які обтяжують покарання.
На підставі цього суд зробив правильний висновок про можливе виправлення ОСОБА_5 без відбування основного покарання.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин ОСОБА_5 вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 дав показання в суді першої інстанції, визнав свою вину та висловив жаль з приводу спричинення потерпілому матеріальної шкоди, що свідчить про щире каяття обвинуваченого, а тому суд першої інстанції правильно визнав цю обставину, як таку, що пом`якшує покарання.
Крім того, відповідно до матеріалів кримінального провадження, в обвинуваченого ОСОБА_5 на утриманні є малолітня дитина ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 100 т. 1), а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції також правильно визнана ця обставина такою, що пом`якшує покарання.
Призначаючи покарання, суд взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також те, що ОСОБА_5 раніше не судимий. З огляду на це, суд першої інстанції вважає за доцільним звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з іспитовим строком.
З таким висновком погоджується колегія суддів.
Колегія судів звертає увагу на те, що в матеріалах кримінального провадження наявна заява ОСОБА_9 , відповідно до якої остання претензій до обвинуваченого немає, оскільки викрадене майно їй повернуто (а.с. 64 т. 1).
Ця обставина, на думку колегії суддів, свідчить про бажання ОСОБА_5 усунути негативні наслідки від вчиненого злочину та стати на шлях виправлення, а тому це не може бути не взято судом до уваги.
Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_5 має міцні соціальні зв`язки за місцем постійного проживання зі своєю родиною, яка характеризує його лише позитивно.
В доводах апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції не врахував те, що під час досудового розслідування не доведене дійсне проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , що, на його думку, унеможливлюватиме реальне виконання покладених на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Колегія суддів вважає доводи прокурора такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 проживав за вищевказаною адресою ще під час досудового розслідування, що підтверджується реєстром матеріалів досудового розслідування, а також розписками самого обвинуваченого про отримання ним судових повісток як суду першої інстанції, так апеляційного суду.
Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2016 року (а.с. 59 т. 1), ОСОБА_5 , який проживає в АДРЕСА_2 , обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави. Відповідно до листа начальника СІЗО від 22 вересня 2016 року (а.с. 62 т.1), ОСОБА_8 звільнений з під варти під заставу та вибув за місцем проживання.
Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_5 виконував покладені на нього судом обов`язки, за першим викликом зявлявся до суду, що свідчить про не бажання обвинуваченого ухилятись від суду, а тому доводи прокурора про неможливість виконання обвинуваченим вироку суду є необґрунтованими.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що призначення покарання у виді позбавлення волі лише тому, що обвинувачений є громадянином іншої держави і тимчасово перебуває на території України буде протирічити загальним засадам кримінального провадження, а саме принципу рівності перед законом і судом.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що рішення суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України. За таких обставин колегія суддів вважає, щопризначене ОСОБА_8 покаранняє справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаного винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2