Справа № 0707/1754/2012
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и

29.05.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , підсудного ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційне провадження № 11-кп/777/12/17 за апеляційними скаргами: помічника прокурора Мукачівського району Закарпатської області ОСОБА_10 , представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та підсудного ОСОБА_8 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2012, постановлений щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 .
Вказаним вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнано винуватим та призначено покарання: за ч.3 ст.152, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі строком на чотири роки шість місяців; за ч.2 ст.153 КК України три роки позбавлення волі.
На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки шість місяців.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням протягом трирічного іспитового строку та покладено обов`язки відповідно до ст.76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та періодично з`являтися для реєстрації в цій інспекції.
Запобіжний захід до набрання вироком місцевого суду законної сили залишено попереднім підписку про невиїзд.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково на її користь солідарно стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_12 50 000 грн моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_12 на користь ДНДЕКЦ МВС України по 749,65 грн. судових витрат за проведену судову експертизу від 14.06.2007 № 12-169.
Вирішено долю речових доказів: 1) диктофон повернуто потерпілій ОСОБА_11 , 2) інші ухвалено знищити.
Одночасно з ОСОБА_8 засуджено за аналогічними статтями КК України ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , кінцеве покарання п`ять років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України три роки іспитового строку; виправдано обох підсудних в обвинуваченні за ч.1 ст.186 КК України за недоведеністю їх вини. Вирок щодо ОСОБА_12 від 24.02.2012 (в період зупинення даним апеляційним судом розгляду справи за апеляційними скаргами на цей самий вирок стосовно ОСОБА_8 ) залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 05.12.2013 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.09.2014 (т.7, а.с. 158-161, 191-192).
24.05.2012 ухвалою цього ж апеляційного суду ОСОБА_8 змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою, оголошено в розшук, а апеляційний розгляд даної справи зупинено. 15.10.2015 апеляційне провадження у справі щодо ОСОБА_8 відновлено (т.7, а.с. 105-106, 216-218).
За повідомленням Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області вбачається, що ОСОБА_8 затриманий і взятий під варту 18.02.2016 на виконання ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 24.05.2012 (т.7, а.с.245).
ОСОБА_8 визнано винуватим за ч.3 ст.152, ч.2 ст.153 КК України (обидві статті в ред. від 02.08.2005), відповідно: у зґвалтуванні, тобто статевих зносинах із застосуванням фізичного насильства, погрозами його застосування, вчинене групою осіб; у задоволенні статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, погрозами його застосування, вчинене групою осіб за таких встановлених судом обставин.
13.07.2005, біля 1 год., в с. Карпати Мукачівського району Закарпатської області, між кафе «Джокер» і АЗС ВАТ «Укрнафта», на тротуарі ділянки автодороги «Київ-Чоп», неподалік залізничного вокзалу, ОСОБА_8 та ОСОБА_12 зустріли ОСОБА_6 .
Скориставшись відсутністю інших осіб, тим, що потерпіла була одна, а також темрявою, з метою задоволення статевої пристрасті застосували до ОСОБА_6 фізичне насильство, взявши її під руки та подолавши опір, погрожували застосувати фізичне насильство, примусили її піти з ними в поле за вказаним с. Карпати у напрямку м. Сваляви, де проти її волі «по черзі разом з третьою невстановленою особою, яка через деякий час підійшла до них», зґвалтували її та вступили з нею в статеві зносини неприродним способом (т.7, а.с. 38-51).
16.11.2007 ОСОБА_8 і ОСОБА_12 також пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.186 КК України вони після вказаного зґвалтування потерпілої ОСОБА_6 , діючи з корисливою метою, за попередньою змовою між собою та з невстановленою слідством особою відкрито заволоділи майном ОСОБА_11 мобільним телефоном «Pantech GF-200» вартістю 1 800 грн., тобто вчинили грабіж (т.3, а.с.153, 190-211). За даним обвинуваченням підсудні виправдані вироком місцевого суду через недоведеність їх участі у вчиненні злочину.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 просить ухвалений щодо ОСОБА_8 вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2012 в частині призначення покарання скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.3 ст.152 КК України 10 років позбавлення волі, за ч.2 ст.153 КК України 6 років позбавлення волі; на підставі ч.1 ст.70 КК України визначити ОСОБА_8 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим 10 років позбавлення волі.
Вказує, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.65 КК України і дійшов до необґрунтованого висновку про можливість застосування до ОСОБА_8 при призначенні йому покарання положення ст.ст. 69,75 КК України, із звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Так, призначаючи ОСОБА_8 за ч.3 ст.152 КК України більш м`яке покарання, ніж передбачено законом 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільняючи його від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд не врахував, що передбачений ч.3 ст.152 КК України злочин є особливо тяжким, а також характер і ступінь соціальної небезпеки вчинених злочинів, відсутності обставин, що пом`якшують покарання підсудного. Також призначене покарання прокурор вважає м`яким і таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі підсудного (т.7, а.с. 69-71, 82-83).
В апеляційній скарзі представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 також йдеться про невідповідність призначеного вироком місцевого суду від 24.02.2012 ОСОБА_8 покарання за «тяжкий» злочин.
Застосовуючи щодо ОСОБА_8 ст.ст. 69,75 КК України, суд посилається на обставини, яких не існує, а деякі з них прямо суперечать фактам, наявним у кримінальній справі.
ОСОБА_8 не визнав своєї вини, не бажає стати на шлях виправлення, приховує третього співучасника злочинів, не визнав цивільний позов потерпілої в повному обсязі і не виявив готовності відшкодувати потерпілій завдані ним моральні і матеріальні збитки.
Посилання суду на молодий вік, наявність малолітніх дітей, які народилися ІНФОРМАЦІЯ_3 та 01.01.2011, вважає необґрунтованим, оскільки за віком ОСОБА_8 добре усвідомлював значення своїх дій, на час вчинення злочину дітей ще не мав. Просить апеляційний суд ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання без застосування ст.ст. 69,75 КК України (т.7, а.с. 75-79).
В апеляційній скарзі підсудний ОСОБА_8 в апеляції просить вирок щодо нього скасувати, а його виправдати.
Посилається на те, що не спростовані його наступні показання на досудовому слідстві та в суді першої інстанції: ОСОБА_11 вступила з ним і ОСОБА_12 у статеві зносини добровільно і з власної ініціативи. У підтвердження своїх показань наводить почуті від ОСОБА_11 скарги на свого чоловіка, її розповідь про обставини, які передували події, приховання нею перед чоловіком факту статевих зносин з ОСОБА_8 і ОСОБА_12 (т.7, а.с. 72-73).
У клопотанні захисника ОСОБА_9 йдеться про необхідність скасування оскарженого ОСОБА_8 вироку та повернення даної кримінальної справи на додаткове розслідування з таких підстав: відповідно до матеріалів справи розслідування даної кримінальної справи проводив слідчий прокуратури Мукачівського району ОСОБА_13 , однак згідно постанови прийнято справу до свого провадження старшим слідчим прокуратури Мукачівського району ОСОБА_14 , який не мав повноважень для досудового слідства.
Заслухавши доповідь судді, доводи: прокурора та представника потерпілого на підтримання їхніх апеляційних скарг та заперечення проти апеляції ОСОБА_8 ; підсудного ОСОБА_8 та його захисника, які заперечили повністю проти апеляційних скарг сторони обвинувачення та просили задовольнити наведені вище вимоги сторони захисту, оголосивши показання потерпілої та вивчивши дані, які характеризують особу підсудного ОСОБА_8 , провівши судові дебати, заслухавши останнє слово підсудного, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи сторін, колегія апеляційного суду визнає, що апеляційна скарга прокурора та підсудного ОСОБА_8 підлягають задоволенню частково, а представника потерпілого задоволенню з таких підстав.
Апеляційний суд Закарпатської області на виконання рішення суду касаційної інстанції від 09.02.2017 (т.8, а.с. 151-153) неодноразово викликав потерпілу ОСОБА_6 для її детального допиту з приводу обвинувачення підсудного ОСОБА_8 також за ч.2 ст.153 КК України, яка жодного разу не з`явилася на апеляційний розгляд. З повідомлення її представника адвоката ОСОБА_7 та її чоловіка, ОСОБА_15 , наданих безпосередньо в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 не зможе з`явитися в апеляційному розгляді справи не менш ніж півроку, оскільки перебуває наразі в США.
З оголошених апеляційним судом показань та доводів потерпілої ОСОБА_6 , наданих нею в суді першої інстанції 04.02.2011 та 03.02.2012 вбачається, що вона усіх обставин не пам`ятає, оскільки пройшло вже багато часу (з липня 2005 року до лютого 2011 року). Показання, надані нею раніше, підтримує.
В 2005 році вона з чоловіком та дітьми відпочивали у с. Карпати Мукачівського району. З ними були сім`я ОСОБА_16 та сестра його дружини ОСОБА_17 .
З 12 на 13 липня (2005 року) у с. Карпати було свято і в селі була дискотека. Спочатку вони були на дискотеці в кафе «Джокер», а потім потерпіла відлучилася від своєї компанії, бажала прогулятися по тротуару недалеко від їх будинку, де вони жили.
З боку до неї підійшли два чоловіки, звідки вони з`явилися вона навіть не зрозуміла, які не давали їй пройти. Почали розпитувати, хто вона, звідки і що тут робить. ОСОБА_6 сказала, що вирішила пройтись.
Потім вони почали до неї чіплятись, погрожувати, казали, що потерпіла має пройти з ними. ОСОБА_6 не орієнтувалась у вечері, куди йти. Плоскіна, здається, вийняв газовий балончик, і сказав, що вона мусить піти з ними, а потім вони її відпустять.
Вони обоє взяли потерпілу під руки, почали тягти. Вона хотіла вирватися на шосе, але не змогла це зробити, як і відбитися від них.
Телефон у неї дзвонив, але вона боялася його підіймати, щоб не вкрали.
Вони тягли її в сторону, як йти до санаторію, потім через міст, пройшли через городи десь 400 м. По дорозі вона просила їх, щоб її відпустили, але вони не слухали та тягли її далі, в яку сторону, вона не розуміла.
На поляні вони зупинились, ОСОБА_18 , здається, скинув свою куртку та постелив на землю, роздягнув її і зґвалтував.
Потім ОСОБА_19 зґвалтував потерпілу ОСОБА_6 , привів третього, якого вона не могла побачити, який також її зґвалтував, потім забрав від неї сумку і пішов.
Вони пішли вперед, а вона йшла позаду і бачила різні її речі, які були викинуті з її сумочки. Вона збирала свої речі і пішла додому. Чоловік питався, що сталося, вона йому розповіла і він викликав міліцію.
Підсудні здійснювали статевий акт природнім і неприроднім способом, кожен з них зґвалтував її по 2 рази. Вона давала підсудним презервативи, оскільки боялася заразитися венеричними захворюваннями.
Більше їй погрожував ОСОБА_19 , хтось казав, що приб`ють; реально сприйняла погрози, бо вони (підсудні) були п`яні чи «обкурені».
У неї були синці на передпліччі від того, що її тягли.
Отже тоді, коли вона гуляла поблизу колії, підійшли двоє чоловіків, говорили з нею у грубій формі, нецензурно, почали тягти, вона просила, щоб відпустили, не розуміла, куди вони її тягнуть, вона бачила будинки, потім «почались кущі», потягли через міст, колію, на поляну. Когут постелив свою куртку і її роздягнув, вона дала йому з сумочки презерватив, один з яких також дала Плоскіні, який вчинив статевий акт природним способом.
На запитання захисника ОСОБА_20 потерпіла відповіла, що ОСОБА_18 здійснив статевий акт природним, а після цього неприродним способом.
Підсудні вели себе, як нетверезі, а той третій, якого привів ОСОБА_19 , теж був нетверезий.
У той вечір (12.07.2005) вона вживала небагато алкоголю, коли вечеряли з друзями, вона усвідомлювала, що відбувається.
Коли вони зустрілися на тротуарі, можливо було 00 годин, прийшла додому біля 4 год. і пішла одразу в душ. Не розповіла відразу чоловіку (про наведені вище події з підсудними та невстановленою слідством особою), боялася його реакції. Чоловік не сварився на неї, лише розпитував, конфлікту з чоловіком не було.
Після факту зґвалтування вони пішли вперед і сказали, щоб їх не шукали.
Стан її здоров`я «після злочину» змінився, часто агресивна.
Був по один статевий акт неприродним способом з обома підсудними.
Після оголошення місцевим судом показань потерпілої, даних нею на досудовому слідстві, вона показала, що зараз всього не пам`ятає, ОСОБА_18 вступив з нею один раз в статевий акт природним способом і один раз неприродним способом.
Плоскіна не вступав з нею в статевий акт неприродним способом.
Показання, дані нею на досудовому слідстві підтримує.
Підсудний ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та їх спільник, якого так і не знайшли, жорстоко знущалися над нею, висловлювали в її сторону вислови, які вона ніколи не чула в свою адресу. З такими людьми ОСОБА_6 ніколи не спілкувалася, в їх розмові були присутні тільки нецензурні слова.
В даній ситуації вона не мала ніякого виходу, окрім «не огризатися», бо її намагання виливалися в ще більшу агресію до неї. Останньою спробою захистити себе та своє здоров`я було те, що вона дала їм презервативи, а думки захисників про її розпущення є несправедливими.
Враховуючи всі обставини справи, просить суд оцінити та зважити всі показання, дані в судовому процесі та на досудовому слідстві і винести справедливий вирок (т.5, а.с. 209-215; т.7, а.с. 17-20).
Зважаючи на наведені вище показання потерпілої стосовно того, що за вказаних вище обставин 13.07.2005, біля 1 год., в с. Карпати Мукачівського району Закарпатської області, ОСОБА_8 , подолавши разом з ОСОБА_12 опір потерпілої, проти волі ОСОБА_6 , зґвалтувавши її, вступив з нею також в статеві зносини неприродним способом не можна приймати до уваги, враховуючи наступне.
З наведених вище показань потерпілої слідує, що вона не пам`ятає, чи здійснив з нею саме насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способомОСОБА_8 .
В кінці її допиту вона наполягала, що ОСОБА_8 лише зґвалтував її за вказаних обставин.
Відповідно до ст.ст. 8,62 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Наведені вище показання потерпілої стосовно ймовірного насильницького задоволення статевої пристрасті неприродним способомОСОБА_8 тлумачаться на користь останнього, оскільки ОСОБА_6 показала, що пам`ятає про такі дії стосовно неї з боку ОСОБА_12 , а стосовно ОСОБА_8 скоріш за все не пам`ятає спочатку казала «вчиняв», а у кінці «не вчиняв».
У свою чергу ОСОБА_8 показав та зазначив у апеляційній скарзі, що таких дій, передбачених ч.2 ст.153 КК України він не вчиняв. Також зазначає. Що не вчиняв зґвалтування у відношенні потерпілої, оскільки статеві відносини з нею відбулися за її згодою, добровільно.
Зважаючи на дані обставини, апеляційний суд згідно п.1 ч.1 ст.366 КПК України 1960 року визнає за необхідне скасувати вирок місцевого суду в частині визнання ОСОБА_8 винуватим за ч.2 ст.153 КК України та закрити справу в частині обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні даного злочину.
Вирок місцевого суду про визнання ОСОБА_8 винуватим за ч.3 ст.152 КК України за вказаних у вироку обставин є законним та ґрунтується на матеріалах кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_8 на те, що він разом з ОСОБА_23 не вчиняв зґвалтування потерпілої, оскільки статеві відносини з нею відбулися за її згодою, добровільно, спростовуються наявними у справі доказами.

Апеляційним судом встановлено, що засуджений за ч.3 ст.152, ч.2 ст.153 КК України ОСОБА_23 , підсудний ОСОБА_8 , а також інша невстановлена слідством особа (т.3, а.с. 131-132) вчинили з нею зґвалтування статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування, вчинене групою осіб, тобто злочин, передбачений ч.3 ст.152 КК України за таких обставин.
13.07.2005, біля 1 год., в с. Карпати Мукачівського району Закарпатської області, між кафе «Джокер» і АЗС ВАТ «Укрнафта», на тротуарі ділянки автодороги «Київ-Чоп», неподалік залізничного вокзалу, ОСОБА_8 та ОСОБА_12 зустріли ОСОБА_6 .

Скориставшись відсутністю інших осіб, тим, що потерпіла була одна, а також темрявою, з метою задоволення статевої пристрасті застосували до ОСОБА_6 фізичне насильство, взявши її під руки та подолавши опір, погрожували застосувати фізичне насильство, примусили її піти з ними в поле за вказаним с. Карпати у напрямку м. Сваляви, де проти її волі зґвалтували її по черзі разом з третьою невстановленою особою.

Окрім наведених вище показань потерпілої ОСОБА_6 вина ОСОБА_8 у вчиненні вказаного злочину, передбаченого ч.3 ст.152 КК України стверджується наступними доказами, які узгоджуються між собою: протоколом огляду місця події (т.1, а.с. 2-12), висновках судово-медичних експертиз про наявні у потерпілої тілесні ушкодження, час та механізм їх виникнення (т.1, а.с. 37-38, т.2 а.с.7-8), висновком судової молекулярно-біологічної експертизи про збіг генетичних ознак зразків слини ОСОБА_24 з генетичними ознаками, встановленими на одязі потерпілої та паперовій серветці, вилученої з місця події (т.2, а.с. 161-162), показаннями свідка ОСОБА_15 (чоловіка потерпілої (т.5, а.с. 209-215).

Суд першої інстанції дослідив і проаналізував всі наявні у даній справі докази, задовольнив клопотання сторони захисту про допит свідків, огляд місця події, відтворення обстановки і обставин події з потерпілою та з підсудними (т.6, а.с. 69-72, 76-78, 109-180, 224-232), дав їм належну оцінку, правильно встановив усі фактичні обставини справи, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у зґвалтуванні потерпілої, вчиненого групою осіб.

Доводи апеляції підсудного ОСОБА_8 про те, що показання потерпілої є суперечливими і непослідовними і що статеві зносини між засудженим ОСОБА_25 , підсудним ОСОБА_8 та потерпілою відбулися за її згодою, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки такі спростовані наведеними вище доказами, зокрема показаннями потерпілої та висновками судово-медичних експертиз, якими встановлено ряд отриманих потерпілою після її зґвалтування тілесних ушкоджень, що позбавляє можливості вважати про добровільну згоду потерпілої на статевий акт з групою осіб (засудженим, підсудним та невстановленою слідством особою).

Відповідно до принципу диспозитивності, визначеного приписами, які містяться у ст.ст. 16-1,275,324 КПК України 1960 року, суд розглядає кримінальну справу тільки відносно підсудних, тільки в межах пред`явленого обвинувачення і вирішує в ній лише ті питання, які винесені на його розгляд прокурором, потерпілим, підсудним і захисником та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Тому доводи підсудного ОСОБА_8 і захисника ОСОБА_26 на користь вимоги про направлення кримінальної справи на додаткове розслідування для притягнення до відповідальності третього співучасника апеляційний суд визнає необґрунтованими.

Довід про неналежне оформлення передачі кримінальної справи від одного слідчого іншому апеляційний суд також відхиляє, як такий, що не відповідає дійсності. Наявна у кримінальній справі постанова старшого слідчого прокуратури Мукачівського району радника юстиції ОСОБА_14 від 17.10.2005 про прийняття до свого провадження цієї ж справи, але відносно ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , які підозрювались у вчиненні зазначених злочинів, на яку посилається захисник, обвинувачення ОСОБА_8 не стосується.

Постановами слідчого від 30.11.2005 кримінальну справу щодо ОСОБА_27 і ОСОБА_28 закрито з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.6 КПК України (т.1, а.с. 195-199).

В апеляційній скарзі прокурора правильно йдеться про те, що місцевий суд після встановлення фактичних обставин злочину, передбаченого ч.3 ст.152 КК України за вказаних обставин, призначив покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та
особі засудженого.
Статтею 65 КК України передбачено, що суд повинен призначити покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Судом першої інстанції під час вирішення питання про можливість застосування до обвинуваченого правил ст.75 КК України не враховано вимог ст.65 КК та роз`яснень, що містяться в п. 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 № 7 при призначенні покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, слід додержувати вимоги п.1 ч.1 ст.65 КК України.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини за наявності рецидиву злочину, і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей).

Передбачений ч.3 ст.152 КК України (в ред. 02.08.2005) злочин є особливо тяжким, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від семи до дванадцяти років.

Звільняючи підсудного від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції не в повній мірі обґрунтував свого висновку та не вмотивував можливості застосування у даному випадку у відношенні до винного правил ст.ст. 69,75 КК України, з урахуванням: 1) тяжкості вчиненого злочину, 2) особи винного; 3) наведені вище обставини вчинення злочину. Також апеляційний суд враховує і те, що підсудний не примирився з потерпілою.

Відповідно до ст.69 КК України, яку застосовано місцевим судом під час призначення ОСОБА_8 покарання, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, яку застосовано місцевим судом під час призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Згідно вироку обставинами, які пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_8 та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів є вчинення ним злочину вперше, у молодому віці, наявність у нього на утриманні двох малолітніх дітей. Окрім цього суд врахував і те, що підсудній вчинив злочин без обтяжуючих обставин, не ухилявся від слідства і не вчинив під час слідства нових злочинів. До висновку про можливість виправлення та перевиховання підсудного без ізоляції від суспільства та відбування покарання суд першої інстанції дійшов, спираючись на ті самі доводи.

Між тим, згідно ст.22 КК України кримінальна відповідальність за зґвалтування настає з чотирнадцятирічного віку. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 вчинив злочини за тиждень до свого дев`ятнадцятиріччя і добре усвідомлював значення своїх дій, їх протиправність. Тому вважати його молодий вік обставиною, яка пом`якшує покарання та ще й істотно знижує суспільну небезпечність його діяння, підстав немає.

Належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків покарання також не пом`якшує та ступеня тяжкості вчиненого злочину не знижує. Отже, положення ст.ст. 69,75 КК України суд першої інстанції застосував щодо ОСОБА_8 без достатніх на те підстав.

Разом з тим, апеляційний суд не визнає необхідним призначати ОСОБА_8 таке суворе покарання, яке просить призначити в апеляції прокурор, враховуючи те, що в справі не встановлено і в апеляції обвинувача не наведено обставин, які обґрунтовували б його призначення в такому розмірі.

При призначенні ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.152 КК України апеляційний суд враховує обставини, які пом`якшують покарання підсудного: вчинення злочину у молодому віці 18 років, не судимий, має сім`ю, в якій двоє неповнолітніх дітей.

Керуючись ст.ст. 323,324,365,366,372,378 КПК України1960 року, п. 11,15 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги: 1) представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити, 2) прокурора та підсудного ОСОБА_8 задовольнити частково.

Скасувати вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2012, постановлений щодо ОСОБА_8 в частині визнання його винуватим за ч.2 ст.153 КК України та закрити справу в цій частині.

Скасувати вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2012, постановлений щодо ОСОБА_8 в частині призначення йому покарання за ч.3 ст.152 КК України, із застосуванням правил ст.ст. 69,75 КК України та постановити свій вирок в цій частині.

Визнати винуватим та призначити ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.152 КК України у виді позбавлення волі строком на вісім років.

Початок строку відбування ОСОБА_8 покарання рахувати з моменту його затримання та початку перебування під вартою.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбуття ОСОБА_8 покарання період його перебування під вартою з 18.02.2016 до 29.05.2017 один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили, а засудженим, що перебуває під вартою в той самий строк з моменту отримання ним копії даного вироку.

Судді: