Справа № 592/9106/17
Провадження № 1-кс/592/4275/17

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 серпня 2017 року м.Суми

Слідчий суддя Ковпаківського районного суду м.Суми ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , особи, стосовно якої вирішується питання про поміщення до психіатричного закладу ОСОБА_6 , із застосуванням технічних засобів фіксування кримінального провадження, розглянув в залі судових засідань клопотання старшого слідчого Сумського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Сумської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Рожище, Волинської області, гр-ки України, українки, не заміжньої, не працюючої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

- за ч.2 ст.146 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Як зазначено у клопотанні, ОСОБА_6 підозрюється у тому, що вона 30.07.2017 року, близько 11:10 год., на зупинці громадського транспорту, розташованої поблизу МакДональдсу по вул.Покровська плоша, буд.15-А, викрала малолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який йшов у супроводі неповнолітньої ОСОБА_8 , схвативши дитину на руки намагалась зникнути, але через декілька метрів була затримана сторонніми особами.

В якості підстав обрання вказаного запобіжного заходу слідчим у клопотанні зазначено, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину середньої тяжкості, з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене зможе незаконно впливати на свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , офіційно ніде не працює, не має постійного місця мешкання, є недієздатною, має хронічний стійкий психічний розлад, унаслідок чого нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Тому на думку слідчого єдиним запобіжним заходом, здатним запобігти вказаним ризикам з урахуванням психічного стану підозрюваної є поміщення її до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

У судовому засіданні слідчий своє клопотання підтримав, просив його задовольнити обґрунтувавши його тими ж підставами, що зазначені у клопотанні.

Прокурор також підтримав клопотання слідчого і просив його задовольнити з підстав наведених у клопотанні.

Захисник заперечила проти задоволення клопотання і по суті пояснила, що органами досудового розслідування не надано ніяких доказів на підтвердження ризиків вказаних у клопотанні.

Особа, стосовно якої вирішується питання про поміщення до психіатричного закладу ОСОБА_6 під час розгляду клопотання пояснила щоб суд сам вирішував все як хоче.

Слідчий суддя, заслухавши думку учасників судового провадження дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, у відповідності з вимогами ч.1 ст.508 КПК України до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, може бути застосований судом окрім іншого, також запобіжний захід у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.
У частині 2 ст.508 КПК України зазначено, що передбачені частиною першою цієї статті запобіжні заходи застосовуються судом до особи з моменту встановлення факту розладу психічної діяльності чи психічної хвороби.
Відповідно до ч.3 ст.508 КПК України застосування передбачених запобіжних заходів здійснюється згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом.
Під час розгляду даного клопотання слідчим суддею було встановлено, що Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 27.04.2016 року ОСОБА_6 була визнана недієздатною і їй був призначений опікун.

Вказане рішення суду набрало законної сили, на даний час не скасоване, тому є обов`язковим для врахування іншими судами при розгляді справ або кримінальних проваджень відносно ОСОБА_6 .

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_6 на час розгляду даного клопотання є недієздатною у зв`язку з психічним захворюванням.

Із долученого до клопотання висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 21.08.2017 року вбачається, що ОСОБА_6 на даний час страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, маніакальний тип, (маніакально-параноїдний синдром), не може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

В період часу, до якого відноситься інкриміноване їй правопорушення ОСОБА_6 страждала хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, маніакальний тип, (маніакально-параноїдний синдром), не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

За своїм психічним станом на теперішній час ОСОБА_6 потребує застосування до неї примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним наглядом.

22.08.2017 року слідчим була винесена постанова про зміну порядку досудового розслідування відносно ОСОБА_6 та його продовження про кримінальне правопорушення щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Вирішуючи питання щодо необхідності застосування до ОСОБА_6 вказаного запобіжного заходу слідчим суддею врахована позиція Європейського суду з прав людини, висловлена у своєму рішенні у справі Анатолій Руденко проти України від 17.04.2014 року (Заява № 50264/08), а саме:

п.99. Тримання особи, яку вважають психічно хворою, під вартою має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб волі у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 39, Series А № 33).
п.100. Суд неодноразово зазначав, що він надає національним органам влади певну свободу у вирішенні питання, чи має особа триматися під вартою як «психічно хвора». Суд своїми рішеннями не підмінятиме рішень держав щодо застосування конвенційних прав до конкретних фактологічних обставин. Саме національні органи влади повинні оцінювати докази, надані їм у конкретній справі…
п.104. Насамкінець, для того, щоб відповідати підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, провадження щодо примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу повинно обов`язково передбачати чіткі ефективні гарантії від свавілля з огляду на вразливість осіб, які страждають на психічні розлади, та потребу в наведенні дуже вагомих причин для виправдання будь-яких обмежень їхніх прав (див. рішення від 2 травня 2013 року у справі «Загідуліна проти Росії» (Zagidulina v. Russia), заява № 11737/06, п. 63).
Крім того, у відповідних витягах з «Принципів захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї № 46/119 від 17 грудня 1991 року, зазначено таке:
Принцип 4
Діагностика психічного захворювання
«1. Діагноз, що особа страждає на психічне захворювання, ставиться відповідно до міжнародно визнаних медичних стандартів.
2. Діагноз про наявність психічного захворювання ніколи не ставиться на основі політичного, економічного або соціального становища або належності до якоїсь культурної, расової або релігійної групи або з будь-якої іншої причини, що не має безпосереднього відношення до стану психічного здоров`я.
3. Сімейний чи службовий конфлікт або невідповідність моральним, соціальним, культурним чи політичним цінностям або релігійним поглядам, що переважають у суспільстві, в якому проживає відповідна особа, ніколи не може бути визначальним чинником при постановці діагнозу про наявність психічного захворювання.
4. Відомості про лікування або госпіталізацію особи в минулому не можуть самі по собі слугувати виправданням постановки діагнозу про наявність у неї психічного захворювання в даний час або в майбутньому.
5. Жодна особа або орган не може оголосити або яким-небудь іншим чином зазначити, що та чи інша особа страждає психічним захворюванням, крім як з метою, що безпосередньо стосується психічного захворювання або наслідків психічного захворювання».
Принцип 16
Примусом госпіталізація
«1. Будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному заклад у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4, наведеного вище, що ця особа страждає на психічне захворювання, і визначить, що:
(а) внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або
(b) у випадку особи, чиє психічне захворювання є тяжким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи.
2. Госпіталізація до психіатричного закладу або тримання в ньому в примусовому порядку здійснюється спочатку протягом нетривалого періоду, визначеного внутрішньодержавним законодавством, з метою нагляду і проведення попереднього лікування до розгляду питання про госпіталізацію або тримання пацієнта у психіатричному закладі наглядовим органом. Причини госпіталізації або тримання негайно повідомляються пацієнту; про факт госпіталізації або тримання та їх причини також невідкладно й докладно повідомляється наглядовому органу, особистому представнику пацієнта, якщо такий є, а також, якщо пацієнт не заперечує, сім`ї пацієнта...».

Принцип 17
Наглядовий орган
«1. Наглядовий орган є судовим або іншим незалежним і стороннім органом, створеним відповідно до внутрішньодержавного законодавства і функціонуючим відповідно до процедур, установлених внутрішньодержавним законодавством. При підготовці своїх рішень він користується допомогою одного або кількох кваліфікованих і незалежних фахівців, які працюють в області психіатрії, і бере до уваги їхні поради.
2. Відповідно до пункту 2 вищенаведеного принципу 16 початковий розгляд наглядовим органом рішення про госпіталізацію або тримання пацієнта в психіатричному закладі у примусовому порядку проводиться в максимально короткий термін після прийняття такого рішення і має здійснюватися за спрощеними і прискореними процедурами, передбаченими у внутрішньодержавному законодавстві.
3. Наглядовий орган періодично, через певні проміжки часу, визначені внутрішньодержавним законодавством, розглядає випадки примусової госпіталізації.
4. Пацієнт, госпіталізований у примусовому порядку, може через певні проміжки часу, визначені внутрішньодержавним законодавством, звертатися до наглядового органу з клопотанням про виписку або одержання статусу пацієнта, госпіталізованого в добровільному порядку.
5. Під час кожного перегляду наглядовий орган повинен з`ясувати, чи задовольняються як і раніше критерії примусової госпіталізації, викладені в пункті вищенаведеного принципу 16, і якщо ні, пацієнт має бути виписаний як госпіталізований у примусовому порядку.
6. Якщо в будь-який час фахівець, який працює в області психіатрії й відповідальний за дану справу, переконається, що тримання особи в якості пацієнта, госпіталізованого у примусовому порядку, більше не відповідає необхідним умовам, він віддає розпорядження про виписку даної особи як пацієнта, госпіталізованого у примусовому порядку.
7. Пацієнт, або його особистий представник, або будь-яка зацікавлена особа мають право оскаржити до вищестоящого суду рішення про госпіталізацію хворого або про його тримання в психіатричному закладі...».
Принцип 18
Процесуальні гарантії
«... 5. Пацієнт та особистий представник і адвокат пацієнта мають право бути присутніми на будь-якому слуханні, брати участь у ньому і бути заслуханими...».
Слідчим суддею при розгляді даного клопотання були дотримані всі вище перелічені Принципи, а також принцип особистої присутності ОСОБА_6 та її захисника в судовому засіданні в якому вони брали участь і були заслуханими.

Виходячи із вищенаведених принципів слідчий суддя зазначає, що на даний час є висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи з якого вбачається, що діагноз ОСОБА_6 був поставлений відповідно до міжнародно визнаних медичних стандартів.
Також вирішуючи питання щодо позбавлення волі психічно хворої особи слідчим суддею були встановлені мінімальні умови для цього висловлені ЄСПЛ у пункті 99 вищезазначеного Рішення Анатолій Руденко проти України, а саме: зазначена амбулаторна судово-психіатрична експертиза достовірно показує, що ОСОБА_6 є психічно хворою та її психічні розлади є такими, що обумовлюють примусове тримання у психіатричній лікарні, оскільки перебуваючи поза межами психіатричного медичного закладу вона стане переховуватись від органів досудового розслідування, т.я. навіть при розгляді клопотання повідомила, що має намір або на маршрутці або в інший спосіб покинути місто Суми, що ускладнить її пошуки та негативно вплине на стан провадження досудового розслідування по кримінальному провадженню відносно неї, також враховуючи її психічні розлади вказані експертом психіатром у виді маніакально-параноїдного синдрому можна дійти висновку про можливість вчинення нею нових суспільно-небезпечних діянь, що свідчить про наявність ризиків, передбачених п.п.1 і 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Таким чином, на підставі вищенаведених доводів слідчий суддя дійшов висновку про необхідність на час провадження досудового розслідування помістити ОСОБА_6 до психіатричного закладу в умовах, що будуть виключати її небезпечну поведінку.
Оскільки відповідно до вимог ч.3 ст.508 КПК України застосування передбачених запобіжних заходів здійснюється згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом, то строк дії даного запобіжного заходу не може перевищувати шістдесяти днів, згідно з вимогами ч.1 ст.197 КПК України.
Як вбачається із долучених до клопотання матеріалів 30.07.2017 року ОСОБА_6 була затримана в порядку ст.208 КПК України.

Ухвалою слідчого судді від 01.08.2017 року відносно ОСОБА_6 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22.08.2017 року ухвала слідчого судді була скасована і було відмовлено у застосування цього запобіжного заходу і ОСОБА_6 була звільнена з-під варти.

Таким чином, ОСОБА_6 перебувала під вартою по даному кримінальному провадженню 24 дні (з 30.07.2017 року по 22.08.2017 року включно).

На підставі наведеного вважаю за необхідне встановити строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді поміщення до психіатричного закладу до 24:00 год. 26.09.2017 року.

Керуючись ст.ст.177, 197, 508 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

Строк дії даної ухвали встановити до 24:00 год. 26.09.2017 року.

Копію ухвали про застосування запобіжного заходу негайно вручити захиснику після її оголошення.

Дана ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Сумської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1