УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів за участю прокурора ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні 03 серпня 2017 року в м. Києві кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від

11 травня 2016 року

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця м. Дніпропетровська, в силу ст. 89 КК України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації.

Цим вироком також засуджено ОСОБА_7 , щодо якого касаційну скаргу не подано.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року вирок суду залишено без зміни.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 8 квітня 2016 року близько 00.30 год, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , біля магазину «АТБ» по вулиці Ульянова, 10 м. Дніпропетровська, з метою заволодіння чужим майном, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та відкрито заволоділи майном ОСОБА_8 на суму 682 грн.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. На обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом безпідставно враховано пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, відшкодування завданої шкоди та перебування на утриманні неповнолітньої дитини. Крім того, належним чином не враховано тяжкість вчиненого злочину, а також, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 186 КК України. Разом із тим, судом залишено поза увагою, що ОСОБА_6 під час розгляду даного кримінального провадження судом першої інстанції вчинив інший злочин, передбачений ч. 3 ст. 153 КК України, що вказує на безпідставне застосування ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора на підтримання поданої скарги, перевіривши кримінальне провадження та, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та правильність кваліфікації його дій, в касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного засудженому ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість, не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора та погоджуючись з висновком місцевого суду в частині звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком,належним чином умотивував прийняте рішення. Із таким висновком погоджується і колегія суддів.

Зокрема, апеляційним судом ураховано, що засуджений визнав вину, щиро розкаявся, має на утримані неповнолітню дитину, відшкодував потерпілому завдану шкоду, що визнано обставинами, які пом`якшують покарання.

Окрім того, судом ураховано його стан здоров`я та положення у родині, а також думку потерпілого, який просив не позбавляти засудженого волі.

При цьому, апеляційним судом надано відповіді на доводи прокурора, які є аналогічними доводам касаційної скарги щодо вчинення ОСОБА_6 іншого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, під час розгляду даного кримінального провадження судом першої інстанції.

Тому, з урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України. Підстав вважати його м`яким, немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 434-436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3