АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/255/17 Справа № 200/5095/13-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002354, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_7 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2016 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрезден, Німеччина, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 порушує питання про скасування вироку районного суду та просить призначити новий розгляд вказаного кримінального провадження в суді першої інстанції.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2, ч.3 ст. 191 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним цих кримінальних правопорушень.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_9 обвинувачувався у тому, що він, працюючи на посаді голови правління ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», будучи службовою особою, уклав з ОСОБА_11 договір вкладу № 0203 від 27.11.2003 р. на суму 2000 грн. але зазначені кошти на розрахунковий рахунок ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» не вніс та розтратив на власний розсуд чим заподіяв вкладнику збитки на вказану суму.
Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_9 уклав з ОСОБА_12 договір вкладу № 0102 від 04.12.2003 р. на суму 20000 грн. які на розрахунковий рахунок не вніс, потім частину грошей в сумі 15000 грн. на витребування ОСОБА_12 повернув, а суму в 5000 грн. витратив на власний розсуд, чим спричинив останньому збитки на вказану суму.
Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_9 уклав з ОСОБА_13 договір вкладу №00202 від 08.12.2003 р. на суму 1000 грн. які на розрахунковий рахунок не вніс та розтратив на власний розсуд чим спричинив вкладнику збитки на вказану суму.
Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_9 уклав з ОСОБА_14 договір вкладу №2017 від 26.02.2004 р. на суму 2650 грн. які на розрахунковий рахунок не вніс та розтратив на власний розсуд чим спричинив вкладнику збитки на вказану суму.
Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_9 уклав з ОСОБА_15 договір вкладу №04/09-77 від 23.09.2004 р. на суму 12200 грн. які на розрахунковий рахунок не вніс та розтратив на власний розсуд чим спричинив вкладнику збитки на вказану суму.
Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_9 уклав з ОСОБА_16 договір вкладу № 1001-05 від 31.12.2004 р. на суму 20000 грн., які на розрахунковий рахунок не вніс та розтратив на власний розсуд чим спричинив вкладнику збитки на вказану суму.
Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_9 уклав з ОСОБА_10 договір вкладу №02/03-001 від 02.03.2005 р. на суму 2000 грн. які на розрахунковий рахунок не вніс та розтратив на власний розсуд чим спричинив вкладнику збитки на вказану суму.
Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_9 уклав з ОСОБА_17 договір вкладу №1-23-005 від 23.04.2005 р. на суму 23000 грн. які на розрахунковий рахунок не вніс та розтратив на власний розсуд чим спричинив вкладнику шкоду на вказану суму.
Дії обвинуваченого за епізодом заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 були кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 191 КК України за ознаками привласнення особою чужого майна, що було їй ввірене, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.
Дії обвинуваченого за рештою інкримінованих йому епізодів були кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 3 ст. 191 КК України за ознаками привласнення особою чужого майна, що було їй ввірене, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого повторно.
Обгрунтовуючи свій висновок про невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення не було доведено факту привласнення останнім грошових коштів вкладників.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, невмотивованим, та постановлене без дотримання норм процесуального законодавства.

Вказує, що визнання судом ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України та виправдання його є безпідставним, оскільки судом при ухваленні вироку не взяв до уваги ті докази, які могли б вплинути на прийняття остаточного рішення.

Вказує, що суд першої інстанції послався на недоведеність стороною обвинувачення факту привласнення грошових коштів саме обвинуваченим ОСОБА_9 зважаючи на те, що гроші вкладників передавалися ними особисто головному бухгалтеру ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», а не ОСОБА_9 , Такий висновок, на думку апелянта, суперечить фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки згідно об`єктивної сторони інкримінованого обвинуваченому злочину та правових позицій, викладених у Постанові Пленуму ВСУ №10 від 06.10.2009 р., майно має бути ввірене особі або перебувати в її законному віданні. Фактично грошові кошти були передані юридичній особі ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», якою ОСОБА_9 керував фінансовою як її голова та мав виключне право розпорядження грошовими коштами, що надходили до даної кредитної спілки, а тому всі ці кошти були в законному віданні обвинуваченого, який і здійснював щодо них повноваження розпорядження та використання.

Прокурор зазначає також, що судом першої інстанції було зроблено висновок про невстановлення у межах досудового розслідування та судового розгляду способу, механізму привласнення грошових коштів саме ОСОБА_9 , а також про те, що не було встановлено, куди саме ОСОБА_9 повинен був внести грошові кошти. При цьому судом було проігноровано факт укладення між ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» та ТОВ «АВС» договору про спільну діяльність, що суперечило вимогам Закону України «Про кредитні спілки» та уставу ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», оскільки ТОВ «АВС» не було членом даної кредитної спілки, не перебувало у її власності та не мало статусу сільськогосподарського підприємства. На думку прокурора, шляхом незаконного укладання цього договору з підприємством, керівником якого ОСОБА_9 у тому числі являвся, та передання даному підприємству грошових коштів від ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», обвинувачений, зловживаючи своїм посадовим становищем, розпорядився особистим майном вкладників, привласнивши його.

Ці обставини були досліджені судом першої інстанції, втім будь-якої оцінки в оскаржуваному вироку не дістали, а також у ньому не було зазначено, чому докази цих обставин були відкинуті, а іншим доказам була надана перевага перед ними. На думку прокурора суд, зробивши висновок про наявність цивільно-правових відносин між вкладниками та ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», від аналізу обставин та доказів, що свідчать про подальшу злочинну діяльність ОСОБА_9 , ухилився, що потягло невідповідність висновків суду, викладених в оскаржуваному вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, прокурор вказує на істотну неповноту судового розгляду, а саме на те, що потерпілий ОСОБА_10 не з`явився до суду у зв`язку з поганим станом здоров`я та прокурором було заявлено клопотання про його допит в режимі відеоконференції, яке не було задоволене, що потягло неможливість врахування показань цього потерпілого як доказу та порушення права останнього на доступ до правосуддя.

Зазначає, що суд в резолютивній частині вироку прийняв рішення зокрема про скасування обраного ОСОБА_9 запобіжного заходу, втім фактично такий запобіжний захід не застосовувався та не продовжувався.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора який підтримав апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції та просив її задовольнити, заслухавши обвинуваченого, який заперечував проти задоволення скарги прокурора, посилаючись на її необґрунтованість, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ч. 2 ст. 17 КПК України, що узгоджується з наведеними вище положеннями Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; або 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; або 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення або встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактичні обставини, аналогічні зазначеним в обвинувальному акті щодо ОСОБА_9 були викладені в обвинуваченні, що було первинно пред`явлене ОСОБА_9 за правилами КПК України (1960 р.).

За цим обвинуваченням ОСОБА_9 було засуджено вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.07.2012 р. (т. 9 а.с. 98-112), який ухвалою суду апеляційної інстанції від 14.03.2013 р. (т. 10 а.с. 37-42) було скасовано з поверненням справи прокурору для проведення додаткового розслідування.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що у межах досудового розслідування було допущено істотну однобічність та неповноту, а також не було виконано вимоги попередньої ухвали суду першої інстанції від 22.03.2007 р. про направлення справи на додаткове розслідування. Зокрема не було встановлено, а отже і не було інкриміновано обвинуваченому ОСОБА_9 , конкретного механізму скоєння розкрадання, не було досліджене питання про наявність в ОСОБА_9 єдиного умислу на заволодіння грошовими коштами. Щодо висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 , зловживаючи своїм посадовим становищем, незаконно розпорядився особистим майном вкладників - грошовими коштами, привласнивши їх шляхом незаконного перерахування на користь ТОВ «АБС», керівником якого він був, суми у розмірі 250.000, 00 грн., суд апеляційної інстанції зазначив, що ці обставини не були інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_9 , а отже суд, оцінюючи їх, вийшов за межі пред`явленого обвинувачення.

Отримавши кримінальну справу відносно ОСОБА_9 , слідчий органу досудового розслідування 09.04.2013 р. за правилами КПК України (2012 р.) вніс відомості про розслідуване кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 10 а.с. 52), після чого, не вживши будь-яких заходів для усунення порушень та недоліків, зазначених в ухвалі суду апеляційної інстанції від 14.03.2013 р. та фактично не здійснивши будь-якого розслідування, додаткового до раніше проведеного, вже 12.04.2013 р. повідомив ОСОБА_9 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191 та ч. 3 ст. 191 КК України (т. 10 а.с. 63-38), у той же день виконав процесуальні дії щодо закінчення досудового розслідування та склав відносно ОСОБА_9 обвинувальний акт, який у той самий день був затверджений прокурором (т. 10 а.с. 97-101).

Звертає на себе увагу те, що у даному обвинувальному акті, як і в обвинуваченні, раніше пред`явленому ОСОБА_9 за правилами КПК (1960 р.), не був визначений конкретний механізм присвоєння обвинуваченим грошових коштів, що були внесені вкладниками до ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», а також ОСОБА_9 не інкриміновані будь-які обставини, що пов`язані з перерахуванням грошових коштів на користь ТОВ «АБС», відомості про дане підприємство та відносини між ним та ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» або ОСОБА_9 в обвинувальному акті відсутні. У подальшому обсяг та формулювання обвинувачення стороною обвинувачення змінені не були.

04.03.2014 р. у даному кримінальному провадженні Бабушкінським районним судом було ухвалено обвинувальний вирок (т. 11 а.с. 172-176), яким суд, погодившись з правильністю обвинувачення, викладеного у вищезазначеному обвинувальному акті, визнав ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191 та ч. 3 ст. 191 КК України, та, призначивши покарання за кожне з них окремо, за правилами ст. 70 КК України визначив цьому обвинуваченому остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати керівні посади на всіх підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності строком на два роки.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 11.08.2014 р. зазначений вирок було скасовано, кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Обгрунтовуючи своє рішення, колегія суддів зазначила, що досліджені судом першої інстанції докази не свідчать достатньою мірою про отримання грошових коштів вкладників ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» саме обвинуваченим ОСОБА_9 та привласнення цих коштів ним особисто, втім суд першої інстанції цим обставинам належної оцінки у вироку не надав. Крім того, ані органом досудового розслідування, ані судом першої інстанції на всьому протязі розслідування та судового розгляду кримінального провадження не було з`ясовано, яким саме чином, коли, за яких обставин обвинувачений привласнив грошові кошти вкладників, а отже не було з`ясовано обставини, що підлягають встановленню у кримінальному провадженні, зокрема спосіб та інші обставини вчинення злочину. З цих підстав справа неодноразово поверталася на додаткове розслідування, втім органи досудового розслідування, не встановивши нових обставин, які мали б доказове значення щодо складу злочину, інкримінованого ОСОБА_9 , не приймаючи належних процесуальних рішень, знову спрямовували її до суду.

З наведених обставин колегія суддів суду апеляційної інстанції у вищезазначеній ухвалі від 11.08.2014 р. зробила висновок про те, що стороною обвинувачення не були здобуті належні, достовірні та допустимі докази привласнення ОСОБА_9 грошових коштів вкладників ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» і вичерпанням можливості отримання додаткових доказів.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 04.08.2015 р. дана ухвала суду була скасована з направленням справи на новий апеляційної розгляд з процесуальних підстав, а саме у зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції, надавши доказам у кримінальному провадженні іншу оцінку, ніж суд першої інстанції, їх у судовому засіданні безпосередньо не дослідив, чим порушив вимоги кримінального процесуального закону.

При повторному апеляційному розгляді кримінального провадження вирок суду першої інстанції було скасовано ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.09.2015 р. (т. 12 а.с. 31-36) з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, у зв`язку з допущеними при його ухваленні істотними порушеннями кримінального процесуального закону, які неможливо усунути у межах апеляційного провадження.

У межах нового розгляду судом першої інстанції було ухвалено оскаржуваний вирок від 01.11.2016 р., яким ОСОБА_9 було виправдано.

Аналізуючи з урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора висновки суду першої інстанції про недоведеність вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення, що викладені в оскаржуваному вироку, колегія суддів погоджується з ними, виходячи з наступного

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, наявними у матеріалах кримінального провадження доказами об`єктивно підтверджується те, що ОСОБА_9 у період з 26.03.2003 р. працював на посаді голови правління фінансової установи - ДОКС «Офіцерська спілка», будучи при цьому посадовою особою, на яку покладено організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції.

Також підтверджуються дослідженими доказами, а отже обґрунтовано були визнані судом встановленими, і обставини укладення між ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» та потерпілими договорів депозитних внесків, з яких виникли відповідні договірні відносини, передання потерпілими головному бухгалтеру ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» грошових коштів за приходно-касовими ордерами, часткове нарахування та виплату відсотків за цим договорами, неповернення потерпілим їх депозитних внесків повністю або частково, що мали місце у період роботи обвинуваченого на вищезазначеній посаді.

Є правильними та відповідають матеріалам кримінального провадження і висновки суду першої інстанції про те, що органом досудового розслідування не було встановлено, коли, за яких обставин та у який саме спосіб ОСОБА_9 заволодів грошовими коштами, переданим потерпілими ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», на який рахунок в установі банку повинен був їх внести та за яких обставин цього не зробив, натомість привласнивши зазначені кошти, а отже органом досудового розслідування не було встановлено обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, зокрема спосіб вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, та відповідні їм докази в обсязі, достатньому для доведення вини ОСОБА_9 у його вчиненні.

Суд апеляційної інстанції з цими висновками погоджується зважаючи на те, що вони є правильними по суті та ґрунтуються на детальному дослідженні обставин справи та наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, які в оскаржуваному вироку були проаналізовані судом першої інстанції, кожний окремо, з точки їх належності, допустимості, достовірності, а також обсягу та змісту обставин, які ними підтверджуються.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання про не встановлення органом досудового розслідування низки істотних обставин, що мають значення для кримінального провадження, раніше неодноразово було предметом судового розгляду, і з цієї підстави справа неодноразово поверталася на додаткове розслідування, втім стороною обвинувачення заходи щодо усунення таких недоліків вжиті не були.

Доводи апеляційної скарги прокурора правильності оскаржуваного вироку суду не спростовують.

Так, не можуть бути прийняті до уваги посилання прокурора на те, що згідно об`єктивної сторони інкримінованого обвинуваченому злочину та правових позицій, викладених у Постанові Пленуму ВСУ №10 від 06.10.2009 р., майно має бути ввірене особі або перебувати в її законному віданні, при цьому фактично грошові кошти були передані юридичній особі ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», якою ОСОБА_9 керував фінансовою як її голова та мав виключне право розпорядження грошовими коштами, що надходили до даної кредитної спілки, а тому всі ці кошти були в законному віданні обвинуваченого, який і здійснював щодо них повноваження розпорядження та використання.

Матеріалами кримінального провадження дійсно підтверджується те, що ОСОБА_9 був службовою особою головою ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» та мав повноваження щодо використання грошових коштів, внесених до даної фінансової установи потерпілими, та розпорядження ними.

Разом з тим, перебування зазначених коштів у законному віданні обвинуваченого як службової особи та наявність в нього можливості протиправно заволодіти останніми не є тотожними вчиненню ним щодо цих коштів кримінального правопорушення, оскільки у контексті ч. 2 та ч. 3 ст. 191 КК України під привласненням треба розуміти саме обернення винною особою майна на свою користь.

В той же час стороною обвинувачення не було достовірно встановлено та доведено, за яких обставин та у який спосіб відбулося заволодіння ОСОБА_9 цими коштами, а доводи сторони захисту про те, що неможливість виплати процентів та повернення вкладів потерпілим виникла внаслідок збитків у фінансово-господарській діяльності ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» та не пов`язана з привласненням відповідних коштів обвинуваченим, матеріалами справи не спростовуються.

Як було встановлено судом першої інстанції з показань потерпілих, грошові кошти останні передавали бухгалтеру ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», відсотки за укладеним договорами також отримували у бухгалтерії та у відносини особисто з ОСОБА_9 з цього приводу не вступали. Докази привласнення цих коштів обвинуваченім відсутні.

Доводи прокурора про те, що заволодіння обвинуваченим грошовими коштами потерпілих відбулося шляхом незаконного укладання між ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» та ТОВ «АВС», керівником якого ОСОБА_9 у тому числі являвся, договору про спільну діяльність, що суперечило вимогам Закону України «Про кредитні спілки» та уставу ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», та передання даному підприємству грошових коштів від ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», не можуть бути прийняті до уваги, оскільки обставини, пов`язані з укладанням зазначеної угоди, не викладені в обвинувальному акті щодо ОСОБА_9 як спосіб привласнення грошових коштів потерпілих та взагалі у ньому не згадуються, а отже вони виходять за межі пред`явленого останньому обвинувачення та, згідно ст. 337 КПК України, і за межі судового розгляду.

Доводи апелянта щодо ненадання судом оцінки всьому обсягу доказів та обмеження висновком про наявність цивільно-правових відносин між вкладниками та ДОКС «Офіцерська кредитна спілка», без наступного аналізу доказів, що, на думку прокурора, доводять подальшу злочинні діяльність ОСОБА_9 , колегія суддів оцінює критично зважаючи на те, що судом на підставі належного аналізу всього обсягу наданих доказів було зроблено ґрунтовний висновок про те, що стороною обвинувачення факт привласнення обвинуваченим ОСОБА_9 грошових коштів потерпілих не доведений.

Також не обґрунтовують необхідності скасування оскаржуваного вироку суду посилання апелянта на істотну неповноту судового розгляду в частині не проведення допиту потерпілого ОСОБА_10 зважаючи на те, що останній був допитаний у судовому засіданні у межах апеляційного розгляду та надав показання, аналогічні отриманим від решти потерпілих, що зводяться до того, що у межах відносин з ДОКС «Офіцерська кредитна спілка» ОСОБА_10 безпосередньо спілкувався з іншими працівниками спілки, яким і передавав грошові кошти, будь-яких стосунків з ОСОБА_9 не мав, а познайомився з ним вже після виникнення спору щодо повернення внесків. Таким чином, його показання не містять доказової інформації, що спростовує правильність висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи наведені обставини, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування оскаржуваного вироку суду, а також вважає за необхідне зазначити, що доводи апелянта в цілому не обгрунтовують наявності обставин, що згідно ч. 1 ст. 415 КПК України зумовлюють скасування вироку суду з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, що є предметом апеляційних вимог.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора щодо порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону при вирішенні питання про запобіжний захід щодо ОСОБА_9 заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що до останнього на час ухвалення оскаржуваного вироку суду такий захід застосований не був, а отже і не підлягав скасуванню відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України. Такий недолік вироку суду підлягає виправленню в апеляційному порядку шляхом його зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 9, 404, 405, 407, 415 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2016 року відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України, - змінити.
Виключити з резолютивної частини вироку висновок суду про скасування раніше обраного ОСОБА_9 запобіжного заходу.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3