Справа № 204/5273/14-к
Провадження № 1-о/204/4/16
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2016 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2
за участю: прокурора ОСОБА_3
заявника: ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про перегляд вироку Артемівського міського суду м.Луганська від 19.04.2002 за нововиявленими обставинами,

ВСТАНОВИВ:
З Апеляційного суду Дніпропетровської області до суду надійшли заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про перегляд вироку Артемівського районного суду м.Луганська від 19.04.2002 за нововиявленими обставинами.
В своїй заяві ОСОБА_6 посилається на те, що його було засуджено вироком Артемівського міського суду м.Луганська від 19.04.2002 за те, він, що будучи начальником фінансового управління КАБ «Слов`янський», в силу чого є посадовою особою, зобов`язаний був здійснювати контроль усіх видів фінансових операцій банку та контролювати законність фінансових операцій, однак проявив неналежне виконання своїх обов`язків і підписав від імені банку КАБ «Слов`янський» 26.05.1997 договір про уступку ТОВ «Ібріс» кредиторських вимог до компанії «Data Technology, S.А.», тобто, придбав по суті для КАБ «Слов`янський» неіснуючі кредиторські зобов`язання на суму 7466260 грн., оскільки не перевірив достовірність виникнення даних кредиторських вимог, не вник в суть підписаного договору, а потім 28.05.1997 підписав заяву про залік кредиторських вимог, за якими банк та компанія припинили взаємні вимоги на суму 10558488 грн. Нікчемність угоди придбання не існуючих кредиторських вимог встановлена на підставі того, що самі кредиторські вимоги були створені начебто з юридично недійсного договору поруки від 19.02.1997 між ТОВ «Ібріс» та компанією «Data Technology, S.А.» і він начебто халатно віднісся до своїх посадових обов`язків, не вник у суть договору поруки, не перевірив достовірність кредиторських вимог за договором поруки, що і зумовило придбання банком «Слов`янський» існуючих кредиторських вимог.
12.03.2010 Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська було винесено постанову, відповідно до якої посилання представника ДПІ у Дніпропетровській області на невідповідність договору поруки вимогам Закону, як укладеного завідомо таким, що протирічить інтересам держави та суспільства, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, так само як і інші посилання на начебто неіснуючу компанію «Data Technology, S.А». В задоволенні позовних вимог ДПА в Дніпропетровській області про визнання договору поруки недійсними було відмовлено. Рішенням суду апеляційної інстанції та рішенням Вищого Адміністративного Суду України зазначене рішення залишено без змін. Таким чином, в усіх судових інстанціях була встановлена законність договору поруки, що не було відомо Артемівському районному суду м. Луганська при ухваленні вироку, у зв`язку з чим заявник просить зазначене рішення Артемівського районного суду м.Луганська переглянути за нововиявленими обставинами.
В своїй заяві ОСОБА_7 посилається на те, що його було засуджено вироком Артемівського районного суду м.Луганська від 19.04.2002 за скоєння ряду злочинів. 14.09.2002 судом апеляційної інстанції вирок змінено - скасовано додаткове покарання, в іншій частині вирок залишено без змін, 10.03.2004 Верховним Судом України постановлено ухвалу, якою в частині визнання ОСОБА_4 винуватим в ухиленні від сплати податків був скасований, в іншій частині вирок залишено без змін. Під час ухвалення рішення суд виходив з того, що договір поруки не створив будь-яких кредиторських зобов`язань у ТОВ «Ібріс» для «Data Technology, S.А.», тому кредитні вимоги не могли бути відступлені КАБ «Слов`янський», оскільки їх начебто не було і вони припинені заліком зустрічних однорідних вимог між КАБ «Слов`янський» та «Data Technology, S.А.» з тих же підстав. З цих підстав у балансі КАБ «Слов`янський» не виявилось відображень збитку, що мав виникнути при розкраденні майна чи коштів. Суди характеризували договір поруки «завуальованістю», що позбавило суди можливості визначити закінчену розтрату, тому питання про відшкодування шкоди вироком не вирішене.
В подальшому рішеннями судів України було відмовлено у стягненні грошової суми, зазначеної у якості збитків у вироку суду, з ОСОБА_4 за відсутністю доказів. У зв`язку з чим заявник вважає, що відсутність збитку виключає закінченість злочину, тому обставини виникнення у ТОВ «Ібріс» кредиторських вимог до «Data Technology, S.А.» повністю виключають злочинну діяльність засуджених. Зокрема, 11.05.2011 набрала законної сили постанова Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2010 по справі за позовом ДПА України до ОСОБА_4 , ТОВ «Ібріс», «Data Technology, S.А.». В постанові зазначається, що внаслідок укладення договору поруки між ТОВ «Ібріс» та «Data Technology, S.A.» у останнього виникло солідарне з ОСОБА_4 боргове забов`язання перед ТОВ «Ібріс», тобто те саме зобов`язання, кредиторські вимоги, за якими були ТОВ «Ібріс» в подальшому відступлені на користь КАБ «Слов`янський», а потім останнім заліковані в рахунок кредиторських вимог «Data Technology, S.А» до КАБ «Слов`янський». Таким чином, заявник зазначає, що внаслідок набрання законної сили зазначеним рішенням суду, яке встановило виникнення в результаті укладання дійсного договору поруки кредиторських вимог у ТОВ «Ібріс» до «Data Technology, S.A.» відкрилась нововиявлена обставина, що виключає наявність у діях засуджених складу злочину. У зв`язку з чим просить вирок суду від 19.04.2002 переглянути за нововиявленими обставинами, скасувати його та закрити провадження у справі.
Ухвалою Артемівського районного суду м.Луганська від 18.02.2014 заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про перегляд вироку за нововиявленими обставинами об`єднані в одне провадження.
В судове засідання заявник ОСОБА_6 , не з`явився, надав суду заяву про слухання справи за його відсутності.
ОСОБА_4 у судовому засіданні свою заяву підтримав, надав пояснення, аналогічні з викладеними у заяві. Пояснив, що при слуханні кримінальної справи щодо нього не було заявлено цивільний позов та судом не досліджувалися шкідливі наслідки кримінального правопорушення. Посилався на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя, яким відмовлено у задоволенні позову КАБ «Слов`янський» до ОСОБА_4 про стягнення завданої шкоди, оскільки встановлено, що відсутня шкода позивачу з точки зору цивільного права. Цивільний позов під час слухання кримінальної справи щодо нього розглянуто не було. Зазначив, що, незважаючи на фактичну чинність рішення Артемівського міського суду м. Луганська від 19.04.2002, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фельдман проти України» від 8 квітня 2010 року встановлено порушення п.1 ст. 6 Конвенції, тобто його право на справедливий суд, тому обставини, встановлені зазначеним вироком, взагалі не можна брати до уваги. Пояснив, що після винесення зазначеного рішення Европейським судом з прав людини, він звертався до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ для подальшого перегляду вироку щодо нього Верховним Судом України на підставі п.2 ч.1 ст.400-12 КПК України (в ред. 1960 року), але йому було відмовлено в допуску справи до провадження Верховного Суду України у зв`язку з пропущенням заявником строків для такого звернення.
Адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні заяву ОСОБА_4 підтримав, просив її задовольнити з підстав, зазначених у заяві.
Прокурор просив у задоволенні заяви відмовити, оскільки зазначені заявниками обставини не є нововиявленими у відповідності до п.5 ч.2 ст. 459 КПК України та не були такими, що не були відомі суду під час ухвалення рішення.
Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.459 КПК України судове рішення, що набрало законної сили, може бути переглянуте за обставинами, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, та які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять правильність вироку, що належить переглянути.
Згідно ч.2 ст.459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: 1)штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких грунтується вирок; 2) зловживання слідчого, прокурора, судді чи суду під час кримінального провадження; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення акту чи їх окремого положення, застосованого судом; 4) визнання Конституційним судом України неконституційності закону, іншого правового акту чи їх окремого положення, застосованого судом; 5) інші обствини, які не були відомі суду на час судового розгляду.
При цьому, заявники в своїх заявах посилаються саме на останній пункт зазначеної статті - на існування інших обставин, які не були відомі суду на час судового розгляду. Так ОСОБА_6 зазначає, що внаслідок набрання постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.2010 по справі за позовом ДПА України до ОСОБА_4 , ТОВ «Ібріс», «Data Technology, S.А.» законної сили, в усіх судових інстанціях була встановлена законність договору поруки, що не було відомо Артемівському районному суду м. Луганська при ухваленні вироку. ОСОБА_4 також посилається на той факт, що внаслідок набрання постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.2010 по справі за позовом ДПА України до ОСОБА_4 , ТОВ «Ібріс», «Data Technology, S.А.», яке встановило виникнення в результаті укладання дійсного договору поруки кредиторських вимог у ТОВ «Ібріс» до «Data Technology, S.A.» відкрилась нововиявлена обставина, що виключає наявність у діях засуджених складу злочину. Висновок щодо відсутності шкоди на думку заявника підтверджується також рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.10.2004, яким відмовлено у задоволенні позову КАБ «Слов`янський» до ОСОБА_4 про стягнення завданої шкоди, оскільки встановлено, що відсутня шкода позивачу з точки зору цивільного права.
Вироком Артемівського районного суду м. Луганська від 19.04.2002 ОСОБА_4 засуджено: за ч. 5 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією всього належного йому майна та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з роботою в кредитно-фінансовій та банківській сферах строком на три роки; за ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з конфіскацією всього належного йому майна та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з роботою в кредитно-фінансовій та банківській сферах строком на три роки. На підставі ст. 42 КК України(в ред. 1960 року) за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією всього належного йому майна та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з роботою в кредитно - фінансовій та банківській сферах строком на три роки. ОСОБА_6 за зазначеним вироком визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, йому призначене покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права займати посади в кредитно-фінансовій та банківській сферах строком на 1 рік, зі штрафом 1700 грн. в доход держави, на підставі п. «в» ст.1 ЗУ «Про амністію у зв`язку з першою річницею Конституції України» від 26.06.1997 від відбування основного покарання звільнено.
За вироком суду, із внесеними змінами ухвалами судів апеляційної та касаційної інстанцій, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, будучи обраним з 21.03.1996 віце - президентом ради комерційного акціонерного банку «Слов`янський» і являючись службовою особою та акціонером цього банку, а також, будучи, засновником ТОВ «Ібріс», де йому належало 50% акцій товариства, зловживаючи своїм службовим становищем, у період з лютого по травень 1997 року заволодів коштами КАБ «Слов`янський» на суму 7 466 260 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 14.09.2002 вирок Артемівського міського суду м. Луганська від 14.09.2002 щодо ОСОБА_4 змінено, виключено з мотивувальної частини вироку слова «зборів та інших обов`язкових платежів», «або державні цільові фонди»; з абзаців 1, 2 аркушу 5 вироку «діючи з виконавчим директором Єськовою та головним бухгалтером Бочка», «за узгодженням з виконавчим директором ТОВ «Ібріс» Єськовою та головним бухгалтером Бочка» виключено прізвища ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Зазначено, що ОСОБА_4 належало 50% статутного капіталу ТОВ «Ібріс». З резолютивної частини вироку суду виключено застосування до ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з роботою в кредитно-фінансовій та банківській сферах. В решті вирок суду щодо ОСОБА_4 залишено без зміни. Виключено з ухвали Артемівського районного суду Луганської області від 17 квітня 2002 року вказівку на позбавлення ОСОБА_4 права на останнє слово.
Ухвалою Верховного Суду України від 10.03.2004 вирок Артемівського районного суду м.Луганська від 19.04.2002 та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 14.09.2002 щодо ОСОБА_4 в частині його засудження за ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України скасовано, а справу на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (в ред.1960 року) закрито за відсутністю в його діях складу злочину. Ці ж судові рішення в частині засудження ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 191 КК України змінено, пом`якшено покарання із застосуванням ст. 69 КК України до п`яти років позбавлення волі.
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Фельдман проти України» від 8 квітня 2010 року постановлено, що у кримінальній справі щодо ОСОБА_4 мало місце порушення пунктів 1, 3, 4 статті 5 (Право на свободу та особисту недоторканність) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пункту 1 статті 6 Конвенції.
Відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.10.2004, у задоволенні позову КАБ «Слов`янський» до ОСОБА_4 про стягнення шкоди, завданої майну юридичної особи, відмовлено. В мотивувальній частині рішення суд посилається на те, що при розгляді кримінальної справи у відношенні ОСОБА_6 та ОСОБА_4 судами не було надано цивільно-правової оцінки діям ОСОБА_4 , а під час розгляду справи Ленінським районним судом м.Запоріжжя інших доказів завдання шкоди не надано та приходить до висновку про відсутність шкоди відповідно до цивільного права.
Відповідно до постанови Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.2010, в задоволенні позовних вимог Державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області до ОСОБА_4 , ТОВ «Ібріс», компанії «Data Technology, S.A.» про визнання недійсним договору поруки від 19.02.1997 №П-1902/97-1 та стягнення суми відмовлено.
В зазначеній постанові суду, зокрема, встановлено, що 19.02.1997 між компанією «Data Technology, S.A.» та ТОВ «Ібріс» було укладено договір поруки, відповідно до якого передбачено, що поручитель «Data Technology, S.A.» бере на себе зобов`язання відповідати разом з боржником перед вказаним в договорі кредитором ТОВ «Ібріс» по зобов`язанням. Поручитель поручається перед кредитором за боржника по зобов`язанням в розмірі 7466260 грн. На цьому договорі є підпис ОСОБА_4 , який зазначив, що договір укладений за його проханням. Відповідно до положень ст.63 ЦК України (в ред.1963 року), наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її ухвалення, незалежно від наявності повноважень у представника на момент укладання угоди. Виходячи з цього, для вирішення спору не має значення наявність чи відсутність повноважень у особи, що підписала договір. «Data Technology, S.A.» визнала і виконала умови договору поруки, що знайшло підтвердження у судовому засіданні. Крім того, встановлено, що ОСОБА_4 не є стороною по оскаржуваному договору поруки, а тому обставини, встановлені вироком суду та ухвалами судів апеляційної і касаційної інстанції щодо винності ОСОБА_4 у викраденні 7466260 грн. із КАБ «Слов`янського» шляхом зловживання службовим становищем, не можуть бути обставинами, які свідчать про невідповідність вимогам закону договору поруки, укладеному між «Data Technology, S.A.» та ТОВ «Ібріс». Посилання представника позивача на невідповідність оскаржуваної угоди вимогам закону або укладення її з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.
У вироку Артемівського районного суду м.Луганську у мотивувальній частині після дослідження доказів стосовно договору поруки від 19.02.1997, зокрема, взято до уваги протокол зборів Ради директорів компанії стосовно виходу у відставку директора компанії, невідповідність печатки, зі змісту самого укладеного договору, відсутністю договору позики, факт звернення ТОВ «Ібріс» в наслідок порушення умов договору поруки не до поручителя, а відступку кредиторських вимог до «Data Technology, S.A.» на 7466260 грн. КАБ «Слов`янський», який придбав ці вимоги, сплативши 7466260 грн ТОВ «Ібріс» переводами на розрахунковий рахунок ТОВ «Ібріс» 4000000 грн. та 3466260 грн., та в результаті зазначено, що, оцінюючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що договір поруки був «юридично неспроможним», він не створював та не міг створити будь-яких кредитно-фінансових відношень між «Data Technology, S.A.» та ТОВ «Ібріс», та подальша купівля КАБ «Слов`янським» неіснуючих кредитних зобов`язань у ТОВ «Ібріс» на суму 7466260 грн. у вигляді договору поступки вимог від 26.05.1997 було способом переводу для ОСОБА_4 свого боргу ТОВ «Ібріс» у сумі 7466260 грн.
Проте, незважаючи на відмову у визнанні договору поруки від 19.02.1997 №П-1902/97-1 недійсним та у стягненні суми, зазначена обставина не є нововиявленою у відповідності до п.5 ч.2 ст.459 КПК України, оскільки вироком Артемівського районного суду м.Луганську від 19.04.2002 не встановлювалась недійсність зазначеного договору, натомість досліджувались у сукупності докази, існуючи на момент розгляду справи, зокрема, які характеризують договір поруки, після дослідження яких суд дійшов до висновку, що ОСОБА_4 , зловживаючи службовим становищем, за існуючою схемою викрав зазначені у вироку грошові кошти. До аналогічних висновків прийшов і Верховний Суд України. Зокрема, Верховним Судом України в ухвалі від 10.03.2004 встановлено наступне. Із листа Міністерства фінансів України від 23.01.2001, акту перевірки КАБ «Слов`янський» КРУ України від 18.12.1998, листа Державної комісії з цінних паперів фондового ринку від 01.03.2001 та інших документів вбачається, що КАБ «Слов`янський» дав кредити на суму 87000000 грн. фірмам-нерезидентам, які повернули ці кошти банку для купівлі облігацій республіканського займу АР Крим, але вже від свого імені і дали доручення банку розмістити ці цінні папери і отримати дохід. Отримавши дохід від облігацій, які куплені на кошти КАБ «Слов`янський» через рахунки фірм-нерезидентів, частину прибутків банк сховав шляхом створення легальної схеми заборгованості перед цими фірмами, в тому числі перед «Data Technology, S.A.». Оскільки ці прибутки банку були завуальовані під борги, грошові кошти в сумі 7466260 грн. викрадені із КАБ «Слов`янський», хоча офіційно вони в активи банку не були включені і по банківських документах у прибутках не рахувалися. Про завуальований спосіб викрадення коштів свідчить також договір поручительства від 19.02.1997, укладений між ТОВ «Ібріс» та «Data Technology, S.A.» на прохання ОСОБА_4 .. Удаваність цього договору встановлена судом та фіктивним договором позики між Фельдманом та Болдирєвим від 14.02.1997 на суму 7466260 грн., який нібито був підставою для укладення вказаного договору поручительства, ОСОБА_4 було визнано винним у викраденні 7466260 грн із КАБ «Слов`янський» за зазначеною у вироку схемою.
Посилання заявників на обставину у вигляді відсутності завданої шкоди, встановленої рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.10.2004, яким у задоволенні позову КАБ «Слов`янський» до ОСОБА_4 про стягнення шкоди, завданої майну юридичної особи, відмовлено, як на нововиявлену, судом відкидаються, оскільки у вироку Артемівського районного суду м.Луганську від 19.04.2002 було дано належну правову оцінку зазначеним обставинам, зокрема, було встановлено, що із довідки КАБ «Слов`янський» виходить, що у ОСОБА_4 була відсутня кредиторська заборгованість перед банком на вказану суму 7466260 грн., що об`єктивно свідчить, що борг ОСОБА_4 в сумі 7466260 перед ТОВ «Ібріс» був відшкодований КАБ «Слов`янським» власними коштами, чим і було спричинено шкоду. Судом також встановлено, що привласнення зазначеної суми було завуальовано незаконними правочинами. Верховний Суд України в своїй ухвалі від 10.03.2004, крім зазначеного вище, також звертав увагу саме на завуальований спосіб викрадення коштів, встановивши, що прибутки банку були завуальовані під борги, тому прийшов до висновку про правильність висновку суду , що кошти у сумі 7466260 грн. викредені із КАБ «Слов`янський», хоча офіційно вони в активи банку не були включені і по банківських документах прибутками не рахувалися. Отже, чинними рішеннями суду при дослідженні доказів шкоди, було дано належну правову оцінку всім складовим частинам злочину, в тому числі шкоді, завданої внаслідок вчинення злочину, тому не можна вважати висновки, встановлені рішенням іншого суду в порядку цивільного судочинства обставиною, що не була відома суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення.
Стосовно посилань ОСОБА_4 на той факт, що постанова Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровську від 12.03.2010 було винесено за часом пізніше аніж вирок Артемівського районного суду м.Луганську, що підтверджує нововиявленість обставин, встановлених у цьому рішенні, суд приходить до наступного.
Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.2010 дійсно за часом було винесено пізніше вироку Артемівського районного суду м.Луганську від 19.04.2002, тому логічно, що про зазначене рішення суду першої інстанції при винесенні вироку щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не могло бути відомо, але обставини, встановлені цим рішенням, на які заявники посилаються як на нововиявлені, не є нововиявленими в розумінні положень ст. 459 КПК України, та є такими, які разом із раніше дослідженими обставинами доводять правильність постановленого вироку, оскільки зазначеною постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.2010 договір поруки розглядався у якості окремої угоди та перевірялась її відповідність вимогам закону, у той час як Артемівським районним судом м.Луганська при винесенні вироку 19.04.2002 та судами в порядку перевірки зазначеного судового рішення, згадуваний договір поруки досліджувався разом із іншими доказами, наведеними у вироку, при цьому, судом зазначено, що формально договір був укладений з додержанням вимог закону та було встановлено, що така схема укладання договору зовні відповідала вимогам закону, але при цьому була частиною схеми завуальованого викрадення коштів з КАБ «Слов`янський». Тому, не зважаючи на те, що адміністративним судом в позові про визнання недійсними договору поруки від 19.02.1997 №П-1902-1 було відмовлено, вказана обставина не може свідчити про неправильність вироку Артемівського районного суду м. Луганська від 19.04.2002, який був предметом перевірки в судах апеляційної та касаційної інстанції, як про це заявляє заявник. Разом з тим, суд відкидає доводи заявника ОСОБА_4 щодо неправильності вироку суду щодо нього з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фельдман проти України» від 8 квітня 2010 року встановлено порушення п.1 ст. 6 Конвенції, тобто його право на справедливий суд, тому обставини, встановлені зазначеним вироком, взагалі не можна брати до уваги з огляду на наступне. Так ЄСПЛ у своєму рішенні (п.п. 94-100) зазначив, в чому саме полягало порушення п.1 ст.6 Конвенції, та пов`язані порушення були із передачою кримінальної справи щодо ОСОБА_4 за підсудністю до м.Луганська, з неповідомленням заявнику причин та підстав передання справи, ЄСПЛ було наведено підстави таких висновків. Крім того, після винесення зазначеного рішення ЄСПЛ ОСОБА_4 звертався з заявою про перегляд судового рішення на підставі п.2 ч.1 ст.400-12 КПК України (в ред. 1960 року) до Верховного Суду України через Вищій спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 13.12.2010 у зв`язку із встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, але 22.03.2011 йому було відмовлено у допуску справи до провадження Верховного Суду України, про що свідчить копія відповідного рішення у матеріалах справи, надана заявником. У зв`язку з чим, на теперішній час вирок Артемівського районного суду м. Луганська від 19.04.2002 є чинним. Тому посилання заявника ОСОБА_4 на те, що встановлені зазначеним вироком обставини та вирок взагалі не можна брата до уваги, судом відкидаються.
Враховуючи викладене, провівши належну перевірку обставин, викладених у заявах про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами, зокрема, дослідивши висновки, встановлені постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.2010, якою в задоволенні позовних вимог Державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області до ОСОБА_4 , ТОВ «Ібріс», компанії «Data Technology, S.A.» про визнання недійсним договору поруки від 19.02.1997 №П-1902/97-1 та стягнення суми відмовлено та рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя за позовом КАБ «Слов`янський» до ОСОБА_4 про стягнення шкоди, яким у задоволенні вимог позивача відмовлено, перевіривши доводи заявника стосовно того, що у зв`язку з встановленою відсутністю завдання матеріальної шкоди майну банку, у зв`язку з чим виключається кримінальна відповідальність за злочин з матеріальним складом, а саме, за ст.191 КК України, перевіривши інші доводи заявників, виконавши вимоги, зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2016, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.03.2016, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилаються заявники у своїх заявах, не є нововиявленими, а пов`язані із незгодою з самим вироком суду, а тому у задоволенні заяв слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 26, 459-464, 467 КПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про перегляд вироку Артемівського районного суду м.Луганська від 19.04.2002 за нововиявленими обставинами відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи діб з дня її оголошення в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя: ОСОБА_1