Номер провадження 1-кс/643/1666/16
УХВАЛА

ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить суд скасувати арешт квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності.
Представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні подане клопотання та викладені в ньому доводи підтримав в повному обсязі. Зазначив, що прокурор двічі звертався з клопотанням про арешт квартири ОСОБА_4 . Так, 05.02.2016 року аналогічне клопотання прокурора, з аналогічним текстом та з тими самими документами в якості додатків, вже розглядалось слідчим суддею Московського районного суду м. Харкова. Клопотання прокурора було задоволено. Арешт майна за клопотанням ОСОБА_4 був скасований ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 22.02.2016 року. Після спливу більше трьох місяців, а саме 08.06.2016 року, за клопотанням прокурора, абсолютно ідентичним попередньому клопотанню, ухвалою того самого судді Московського районного суду м. Харкова знову було накладено арешт на квартиру ОСОБА_4 . Після скасування попередньої ухвали про накладення арешту, ОСОБА_4 квартиру не продавав, не відчужував, що свідчить про те, що останній не має наміру відчужувати зазначене майно. Кримінальна справа стосується шахрайських дій інших осіб. ОСОБА_4 придбав квартиру у особи, яка була власником квартири на підставі рішення суду. Прокурор не зазначив і не має доказів того, як пов`язані між собою ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та особи, які звертались до іншого нотаріуса з підробленим паспортом ОСОБА_7 . Відсутні жодні підстави вважати, що особи, які звернулись до нотаріуса з підробленим паспортом ОСОБА_7 , та особи, які могли мати відношення до визнання права власності за ОСОБА_8 , є одними і тими ж особами. Таким чином, відсутні будьякі достатні, належні та допустимі докази того, що ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем. Рішення, яким визнано право власності за ОСОБА_8 , скасовано судом апеляційної інстанції.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту квартири. В обґрунтування заперечень зазначив, що арешт накладено обґрунтовано та відсутні підстави для його скасування. Крім того, зазначив, що, незважаючи на неодноразові виклики, ОСОБА_4 до слідчого не з`являється.
Слідчий суддя, заслухавши пояснення прокурора, представника ОСОБА_4 , дослідивши надані матеріали, встановив наступне.
Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 08.06.2016 року, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , шляхом заборони її відчуження та укладення будь-яких угод.
Згідно наданих слідчому судді матеріалів, ОСОБА_4 набув у власність вказану вище квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 29.01.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 82. Продавцем квартири за вказаним договором був ОСОБА_8 , якому квартира належала на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.01.2016 року.
Згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.01.2016 року, позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 було задоволено, за ОСОБА_8 в тому числі визнано право власності на вказану вище квартиру, яка перебувала у власності ОСОБА_7 .
Вказане рішення в подальшому було скасовано апеляційним судом Харківської області.
Як вбачається з протоколу допиту свідка ОСОБА_8 , останній надав органу досудового розслідування показання, згідно яких позов до ОСОБА_7 до Московського районного суду м. Харкова ним не пред`являвся, будь-які документи, що стосуються розгляду відповідної цивільної справи, ним не підписувались. Особа, яка представилась йому як ОСОБА_10 , попросила його підписати у нотаріуса договір купівлі-продажу квартири, за що пообіцяла сплатити одну тисячу гривень. Оскільки він відчував потребу в грошах, то погодився на вказану пропозицію. Вони з ОСОБА_11 прийшли до нотаріуса та підписали договір. Як він зрозумів, за договором купівлі-продажу квартира оформлювалась на ОСОБА_12 як на покупця.
Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.02.2016 року, ОСОБА_8 впізнав особу, зображену на фотознімку № 2, в якості особи, з якою він зустрічався 29.01.2016 року та оформив договір купівлі-продажу квартири.
Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердив, що на вказаному фотознімку зображено саме ОСОБА_4 .
Таким чином, в ході досудового розслідування отримано дані, згідно яких покупець квартири ОСОБА_4 представлявся продавцю квартири під іменем ОСОБА_13 та був ініціатором укладення договору купівлі-продажу квартири, запропонувавши за його підписання сплати продавцю 1000,00 грн.
Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою в тому числі забезпеченнязбереження речових доказів.
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Статтею 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Оцінюючи надані докази в їх сукупності, слідчий суддя приходить до висновку, що вказана вище квартира відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, оскільки, виходячи з наданих слідчому судді доказів, наявні достатні підстави вважати, що вказана квартира була об`єктом кримінально протиправних дій.
В зв`язку з наведеним посилання ОСОБА_4 на ту обставину, що він є добросовісним набувачем квартири, не перешкоджатиме можливості накладення арешту на вказане майно, оскільки, як вбачається з положень абзацу другого частини десятої ст. 170 КПК України, майно добросовісного набувача може бути арештовано з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Досудове розслідування в кримінальному провадженні не закінчено.
З доводів клопотання та наданих матеріалів слідчий суддя не вбачає підстав вважати, що на даній стадії досудового розслідування в застосуванні арешту квартири відпала потреба.
Враховуючи наведене, слідчий суддя на даній стадії досудового розслідування не вбачає підстав для скасування арешту квартири з мотивів того, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.
Також, оцінюючи надані докази в їх сукупності, слідчий суддя приходить до висновку щодо обґрунтованості накладення арешту на квартиру.
Доводи клопотання відносно того, що в обґрунтування необхідності накладення арешту на квартиру, орган досудового розслідування посилався на факт укладення 29.01.2016 року договору між продавцем-померлим ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_4 , в той час як вказаний договір укладений ОСОБА_4 з іншою особою, не можуть бути підставою для скасування арешту майна, оскільки самі по собі не свідчать про відсутність підстав для арешту квартири.
При цьому, виходячи з положень КПК України, під час розгляду клопотання про скасування арешту майна, слідчий суддя не оцінює законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді, якою накладено арешт на майно, оскільки вказане питання відноситься до виключної компетенції суду апеляційної інстанції, а вирішує питання щодо обґрунтованості накладення арешту на майно.
Виходячи із наданих доказів, слідчий суддя приходить до висновку, що арешт на квартиру накладено обґрунтовано та станом на час розгляду клопотання потреба в застосуванні вказаного заходу не відпала.
Також слідчий суддя враховує, що арешт квартири не позбавляє її власника можливості користуватись вказаною квартирою та проживати в ній, а лише унеможливлює здійснення дій по відчуженню вказаної квартири іншим особам.
За таких обставин слідчий суддя відмовляє в задоволенні клопотання про скасування арешту квартири.
Керуючись ст. 98, 170-174, 369-372 КПК України, -
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали буде проголошено в приміщенні Московського районного суду м. Харкова 14.09.2016 року о 17-50 год.
Слідчий суддя ОСОБА_1