Справа № 379/222/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/643/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 5 24.05.2016

УХВАЛА
Іменем України
24 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Таращанського районного суду Київської області від 14 березня 2016 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Веселий Кут, Таращанського району, Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Таращанського районного суду Київської області від 14 березня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки. Остаточне покарання ОСОБА_6 визначено на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Таращанського районного суду Київської області від 21 червня 2011 року, у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у спричиненні ОСОБА_9 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, за наступних обставин.

05 грудня 2015 року, приблизно о 22 годині 45 хвилин, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , перебували в будинку останнього, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . В цей час між ними на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків стався конфлікт, в ході якого у ОСОБА_6 з`явився умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний намір, обвинувачений, діючи умисно, з метою заподіяння шкоди здоров`ю потерпілому, підійшов до нього та завдав один прямий удар кулаком лівої руки та один прямий удар кулаком правої руки в область обличчя останнього. Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді синця в області кута нижньої щелепи, а також перелом нижньої щелепи зліва в області кута. Відповідно до висновку експерта № 13-Д від 17 лютого 2016 року, виявлене у ОСОБА_9 тілесне ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи зліва в області кута відноситься до категорії пошкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я понад 21 день.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію своїх дій, просить вирок Таращанського районного суду Київської області від 14 березня 2016 року, ухвалений відносно нього змінити, у зв`язку з невідповідністю призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, та пом`якшити призначене покарання. В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений та його захисник, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, вказують на неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 реального розкаяння обвинуваченого у вчиненому, беззаперечного визнання ним своєї вини, позиції потерпілого стосовно призначення покарання ОСОБА_6 , вчинення обвинуваченим іншого виду злочину, відмінного від того, за який його було засуджено раніше, за обставин особистої неприязні до потерпілого. Зазначені обставини, на переконання сторони захисту, в сукупності із позитивними характеристиками ОСОБА_6 та тією обставиною, що обвинувачений на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, свідчать про можливість призначення ОСОБА_6 менш суворого покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та пом`якшити йому призначене судом першої інстанції покарання, доводи прокурора, який заперечував проти поданої апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у спричиненні потерпілому ОСОБА_9 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності, які не заперечувались також і обвинуваченим, досліджувались за згодою учасників судового провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому згідно ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню не підлягають.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 , повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до статті 12 КК України є злочином середньої тяжкості, обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до статті 66 КК України судом першої інстанції визнано і враховано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого судом визнано рецидив злочинів. Також, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Крім того, при призначенні покарання судом враховано позиції потерпілого та сторони обвинувачення стосовно покарання ОСОБА_6 . Таким чином, судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 були враховані всі обставини, передбачені ст. 65 КК України, в тому числі і ті на які посилається в своїй апеляційній скарзі обвинувачений.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_6 лише в умовах ізоляції від суспільства. Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 був раніше засуджений Таращанським районним судом Київської області за злочини проти власності та експлуатації транспорту: вироком суду від 10 серпня 2010 року за ч.3 ст.185 КК України та вироком суду від 21 червня 2011 року за ч.2 ст.289 КК України, відповідно.
12 грудня 2014 року ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави, ОСОБА_6 звільнений умовно-достроково від відбування покарання, на невідбутий строк 1 рік 7 місяців 9 днів. Злочин, вже проти здоров`я особи, за який обвинуваченого ОСОБА_6 засуджено оскаржуваним вироком, останній вчинив 05 грудня 2015 року, тобто протягом невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів погоджується з видом та розміром призначеного ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.122 КК України, що є наближеним до максимальної межі санкції зазначеної статті.
Згідно ч.4 ст.81 КК України, у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового злочину суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 та 72 цього Кодексу.
Відповідно до ч.4 ст.71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Таким чином, суд першої інстанції повністю дотримався вимог зазначених норм закону при призначенні ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків. На переконання колегії суддів, саме таке покарання за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 , а також запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, оскільки злочинна діяльність ОСОБА_6 , який допустив рецидив злочинів, свідчить про його стійке небажання стати на шлях виправлення.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_6 , а також про безпідставність апеляційної скарги обвинуваченого.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Вирок Таращанського районного суду Київської області від 14 березня 2016 року, ухвалений відносно ОСОБА_6 залишити без змін.
Судді:

_______________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4