АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/991/16 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст.185 ч.2 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0005574 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, одруженого, маючого малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше судимому: 1) 16.12.2002 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки (звільнений 21.10.2004 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 10 місяців 4 дні), 2) 18.09.2007 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців (звільнений 09.08.2008 по відбуттю строку покарання) 3) 18.04.2011 року вироком Київського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, із застосуванням ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, 4) 15.08.2013 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 185, ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці (звільнений 16.07.2015 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 18 днів), не працюючого, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.
На підставіст.71 КК України, шляхом приєднання невідбутої частини покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2013 р., остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 7 місяців.
Строк покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 16.11.2015 р.
Зараховано ОСОБА_7 до покарання строк тримання під вартою з 16.11.2015 року до оголошення вироку судом, з посиланням на ч.5 ст.72 КК України.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної чинності залишено утримання під вартою в Харківській установі виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби в Харківській області № 27.
Згідно вироку, 09.11.2015 року близько 08 годин 30 хвилин, ОСОБА_7 знаходився у трамваї № 6, який проходив між зупинками «Сабурова дача» та «провулок Конюшений», біля будинку № 13 по вул. Академіка Павлова у м. Харкові, де побачив раніше незнайому ОСОБА_9 , в руці якої знаходився рюкзак, за яким вона не спостерігала. Далі ОСОБА_7 , маючи злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, діючи повторно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, розстібнув блискавку рюкзаку ОСОБА_9 та шляхом вільного доступу з рюкзаку здійснив крадіжку гаманцю, який належав останній, у якому знаходились гроші у сумі 2400 гри. Після чого ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину, розпорядившись у подальшому викраденим майном на власний розсуд.
В апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, що встановлені вироком та кваліфікацію своїх дій, обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок районного суду в частині призначеного покарання змінити у зв`язку з його суворістю та зменшити призначене йому покарання, застосувавши норми ст. 69 КК України. Своє апеляційне прохання апелянт обґрунтовує тим, що він визнав вину у вчиненому злочині, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, а також заперечення прокурора, що вважав оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу.
Враховуючи пояснення обвинуваченого, що надавалися ним під час апеляційного розгляду, висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій за ч. 2 ст. 185 КК України у апеляційній скарзі ОСОБА_7 не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставину, що пом`якшує покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 призначено покарання за сукупністю злочинів щодо вчинення дій, пов`язаних з таємним викраденням чужого майна, вчинене повторно , - у виді позбавлення волі в умовах його реального відбування, за ст. 185 ч. 2 КК України строком на 2 роки 6 місяців, - тобто не в максимальних межах санкції відповідної частини цієї статті КК України.
При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але при цьому визнав та врахував обставину, що пом`якшує покарання за вчинення злочину середньої тяжкості, а саме щире каяття, пов`язане з визнанням вини, об`єктивним усвідомленням неприпустимості злочинної поведінки в майбутньому. Вказані обставини сторонами не оспорюються.
Отже, апеляційні доводи обвинуваченого, про зайву суворість призначеного на підставі ст. 71 КК України покарання, - у виді позбавлення волі строком на 2 роки 7 місяців, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом застосування норм ч. 1 ст. 69 КК України, тобто призначення його нижче від найнижчої межі, встановленої у ст. 185 ч. 2 КК України, або можливості перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції цієї статті КК України, на думку колегії суддів - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та поданої апеляційної скарги об`єктивно відсутні обставини, які істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а твердження ОСОБА_7 , щодо їх наявності повністю спростовуються висновками суду, зазначеними у оскаржуваному вироку, якими належним чином обґрунтовані вид та міра покарання ( арк. 41 - 43) .
На думку колегії суддів, апеляційні доводи обвинуваченого щодо наявності у нього двох неповнолітніх дітей , яких він бажає виховувати та утримувати не можуть вважатися обставинами, що істотно знижують ступень тяжкості вчинених ним злочинів та належними підставами для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, а так само і сукупність задовільних даних про особу винного та обставини, що пом`якшує покарання, які були досліджені, встановлені та об`єктивно враховані судом першої інстанції при призначенні покарання за сукупністю вироків - шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком від 15.08.2013 року Московського районного суду м. Харкова за ст.ст. 185 ч. 2, 309 ч.ч.1-2 КК України, що підтверджується змістом висновків суду зазначених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку.
Отже, апеляційні вимоги ОСОБА_7 про застосування судом апеляційної інстанції норм ст. 69КК України, з урахуванням наведених ним доводів, належить вважати безпідставним, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер, тобто наведені ним доводи не можуть вважатися достатніми підставами для повторного пом`якшення призначеного покарання за вчинені ним злочини, оскільки вони вже об`єктивно враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, як ст. 185 ч. 2 КК України, так і за сукупністю вироків.
При цьому належить взяти до уваги те, що апеляційні доводи ОСОБА_7 про щире каяття, пов`язане з визнанням вини, сприяння у розкритті злочинів, об`єктивне усвідомлення ним неприпустимості злочинної поведінки в майбутньому, тобто наявності обставин, що пом`якшують покарання, - належно враховані судом першої інстанції, про що свідчить зміст відповідних висновків у мотивувальній частині вироку, які стосуються об`єктивно встановлених обставин події злочинів, кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 185 ч. 2 КК України та об`єктивно досліджених даних про його особу, які суд брав до уваги при призначені покарання у виді позбавлення волі.
Твердження у апеляційній скарзі обвинуваченого, що остаточно призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 7 місяців, не відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені цього покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 50, 65, 66, 71 КК України, призначивши покарання за останній вчинений злочин - в межах наближених до мінімальних, передбачених санкцією ст. 185 ч. 2 КК України, а остаточне за сукупністю вироків, - у виді позбавлення волі, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, дослідивши данні про особу обвинуваченого та об`єктивно встановивши, що ОСОБА_7 в має непогашену судимість, на будь-яких обліках лікарів не перебуває, одружений, має неповнолітню дитину, за місцем мешкання характеризується посередньо, при цьому було враховано наявність обставини, що пом`якшує покарання .
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування норм ст.ст.75, 69, 69-1 КК України.
Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами обвинуваченого про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.
Разом з цим, на підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, тобто тримання під вартою з моменту затримання з 16 листопада 2015 року і до 30 травня 2016 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Московського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у строк відбування покарання попереднього ув`язнення, тобто тримання під вартою з 16 листопада 2015 року по 30 травня 2016 року включно із співвідношення одному дню тримання під вартою відповідають два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - в той самий строк з дня вручення йому копії мотивованої ухвали.
Судді

________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_10 ОСОБА_4