Ухвала
іменем україни
13 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000058 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а:
вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 листопада 2015 року
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 , громадянина України,
відповідно до статті 89 КК України є таким,
що судимості не мав,

засуджено за частиною 2 статті 190 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі.
На підставі статті 75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку терміном на 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 76 цього Кодексу.
Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він, працюючи у службі таксі № «3040» на підставі договору оренди автомобілю без укладання трудового договору, наприкінці грудня 2014 року (точна дата слідством не встановлена) діючи із корисливих мотивів, у телефонному режимі за № НОМЕР_1 вступив у злочинну змову із невстановленою слідством особою, направлену на заволодіння чужим майном шляхом обману. Згідно існуючої між ними домовленості невстановлена особа телефонувала громадянам у період часу з січня квітня 2015 року, під виглядом працівника міліції, повідомляла їх про те, що їх родичі вчинили кримінальне правопорушення та пропонувала вирішити питання про не притягнення до кримінальної відповідальності, передавши гроші ОСОБА_10 останній, отримавши вказівку невстановленої особи, зобов`язався отримати грошові кошти від обманутих громадян, частину перерахувати на номер банківської картки, зазначений невстановленою особою, а обумовлену частину залишити собі. Від таких дій ОСОБА_9 та невстановленої під час досудового розслідування особи потерпілим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , було спричинено матеріальні збитки на загальну суму 102 845 грн 06 коп.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції 14 червня 2016 року постановив новий вирок, яким вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 листопада 2015 рокускасував в частині призначеного покарання та призначив ОСОБА_24 покарання за частиною 2 статті 190 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки. Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_24 обчислювати з моменту прибуття до кримінально-виконавчої установи для відбування покарання. В решті вирок залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про зміну вироку апеляційного суду шляхом його звільнення від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК України. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що він посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що судом апеляційної інстанції не враховано визнання своєї провини у скоєному, сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, відшкодування шкоди потерпілим та впродовж року не притягувався до будь-якої відповідальності, неправильного відображення часткового відшкодування шкоди з огляду на його повне здійснення на час апеляційного розгляду, що, на переконання засудженого також свідчить про примирення з потерпілими неукладену відповідно до вимог кримінального процесуального закону із-за необізнаності та призвело до порушення його прав на справедливий суд.

Крім того, вказує на неврахування судом апеляційної інстанції обставин, які вплинули б на застосування статті 75 КК України, як: відсутність попередніх судимостей, є єдиним працюючим в сім`ї, наявність на утриманні непрацездатної матері, 1942 року народження, одружений, хворіє на псоріаз, а також думку потерпілих.

У касаційній скарзі захисник ставить вимогу та наводить доводи на її обґрунтування аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі засудженого. Разом з цим, вказує на неврахування судом апеляційної інстанції позитивної характеристики засудженого за місцем проживання.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційних скарг та вважала вирок суду апеляційної інстанції законним і обґрунтованим, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Висновки судів щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_9 за частиною 2 статті 190 КК України у касаційних скаргах засудженим та захисником не оспорюється та не заперечується, а отже не є предметом перегляду судових рішень в суді касаційної інстанції.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання, враховував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, який відноситься до середньої тяжкості, конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, дані про його особу, який відповідно до статті 89 КК України вважається таким, що не має судимості, на обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, працює без офіційного працевлаштування, одружений, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні матір, 1942 року народження, страждає на захворювання псоріаз, пом`якшуючі покарання обставини, до яких відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, яке, у тому числі, мало прояв і у повідомленні органу досудового розслідування про невідомі епізоди злочинної діяльності, часткове добровільне відшкодування завданого потерпілим збитку, а також думки потерпілих, які просили не призначати йому покарання, пов`язаного з позбавленням волі.

Апеляційний же суд, скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання із застосуванням статті 75 КК України, не погодився з таким висновком, оскільки вважав, що таке рішення є необґрунтованим та таким, що відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, адже можливість виправлення засудженого без ізоляції не вмотивована та не вказано що про це свідчить, не розмежовано підстав для призначення покарання у виді позбавлення волі та підстав звільнення від його відбування таке рішення невмотивоване, а також не враховано ступінь тяжкості та кількість скоєних кримінальних правопорушень, у тому числі відносно осіб похилого віку, характер злочинних дій, їх підвищену небезпеку та спосіб вчинення.
А також одночасно дійшов до висновку про призначення засудженому покарання у виді обмеження волі з огляду на пом`якшуючі покарання обставини, як щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове добровільне відшкодування потерпілим майнової шкоди, дані про особу засудженого, який відповідно до статті 89 КК України є таким, що судимості не має, позитивно характеризується, його мати непрацездатна за віком, а він працює по найму, одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має хронічне захворювання псоріаз.

Отже, апеляційним судом додатково зважено на всі обставини для правильного визначення засудженому форми відбування покарання з врахуванням як тих обставин, на які посилався засуджений під час апеляційного розгляду кримінального правопорушення, так і ті, на які наголошує у касаційних скаргах засудженого та його захисника.

Визначена засудженому форма відбування покарання колегією суддів вважається справедливою та достатньою, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим підстав не має.

Призначене ж засудженому покарання апеляційним судом у виді обмеження волі відповідає вимогам статті 65 КК України та є виваженим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Сам же апеляційний розгляд кримінального провадження проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 420 КПК України.

Будь-яким порушень вимог кримінального процесуального закону перевіркою матеріалів кримінального провадження не виявлено. При тому, що визначені процесуальним законом права роз`яснювалися в судах першої та апеляційної інстанцій засудженому і потерпілим та в їх використанні вони обмежені не були.

За таких обставин, вирок суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, призначене покарання ОСОБА_24 справедливим, а відтак касаційні скарги засудженого та його захисника не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 рокущодо засудженого ОСОБА_5 залишити без зміни, а його касаційну скаргу та його захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3