Справа № 444/1280/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11/783/18/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого ОСОБА_2 ,

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями прокурора ОСОБА_12 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, захисника-адвоката ОСОБА_9 , який виступає в інтересах засудженого ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 11 грудня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА :

Цим вироком ОСОБА_7 ,

який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

раніше не судимого, проживаючого у

АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за

ч.2 ст. 187 КК України на сім років п`ять місяців позбавлення волі, із конфіскацією майна;

ч.2 ст. 121 КК України на сім років один місяць позбавлення волі ;

ч.3 ст. 135 КК України на п`ять років позбавлення волі ;

ч.1 ст. 304 КК України на чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_7 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначене покарання у виді семи років п`яти місяців позбавлення волі, із конфіскацією майна із відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі.

Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено без зміни підписка про невиїзд.

Строк відбуття покарання постановлено обчислювати з дня приведення вироку до виконання.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання час знаходження його під вартою з 19 січня 2007 року по 11 квітня 2008 року та з 14 жовтня 2008 року по 21 вересня 2012 року.

ОСОБА_6 ,

який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

раніше не судимого, проживаючого у с. Туринка

Жовківського району Львівської області,

визнано винним і засуджено за

ч.2 ст. 187 КК України на сім років позбавлення волі;

ч.2 ст. 186 КК України на п`ять років шість місяців позбавлення волі;

ч.2 ст. 121 КК України на сім років позбавлення волі;

ч.3 ст. 135 КК України на п`ять років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_6 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначене покарання у виді семи років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 49, 106 КК України звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено без зміни підписка про невиїзд.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 в користь потерпілої ОСОБА_10 2148 гривень 25 копійок завданої матеріальної шкоди.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 в користь потерпілої ОСОБА_10 100000 гривень моральної шкоди.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_10 1798 гривень 25 копійок завданої матеріальної шкоди.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_10 100000 гривень моральної шкоди.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно з вироком суду 15 грудня 2006 року в вечірній час, точної години не встановлено, неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на прилеглій території до магазину „Крамниця-ВАМ в с. Туринка Жовківського району, під час суперечки з ОСОБА_13 , яка переросла в бійку, наніс ОСОБА_13 кілька ударів руками в обличчя, спричинивши йому фізичний біль, після чого умисно, з корисливих мотивів, відкрито викрав у ОСОБА_13 мобільний телефон „Сіменс А-250, вартістю 350 грн., з карточкою оператора мобільного зв`язку „Київстар, вартістю 50 гривень, з залишком рахунку 5 гривень, всього вартістю 405 гривень, та після бійки, яку вони між собою самі припинили, з викраденим з місця події скрився.

Крім цього, 16 грудня 2006 року близько 01 год. 30 хв. ночі неповнолітні ОСОБА_6 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, за попередньою домовленістю із ОСОБА_7 , умисно, з метою заволодіння чужим майном, знаходячись біля автодороги вул. Л.Українки в с. Туринка Жовківського району, підбігли до ОСОБА_13 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння, зірвали з нього чорну шкіряну куртку вартістю 750 грн., кинули її на дорогу, після чого повалили його на землю та кожен ногами наніс по кілька ударів в різні частини тіла ОСОБА_13 , а саме: по голові, грудній клітці, ногах та руках. Коли ОСОБА_13 вирвався від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і спробував втекти, однак для того, щоб він не втік, вони повалили його в калюжу, витягнули з води, відтягнули до купи з піском, де залишили ОСОБА_13 без допомоги, після чого підібрали чорну шкіряну куртку, яку вони зірвали з потерпілого ОСОБА_13 та наперед знаючи про те, що куртка належить саме йому, маючи можливість повернути куртку ОСОБА_13 , не віддали йому, а маючи умисел на відкрите заволодіння чужого майна з корисливих мотивів, заховали куртку в придорожньому меліоративному каналі та з місця події зникли. Внаслідок цих умисних діянь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спричинили ОСОБА_13 наступні тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму у вигляді крововиливів під в м`яку мозкову оболонку на конвекситальних поверхнях лобних і тім`яних долей головного мозку, з крововиливами в м`які покрови голови з боку їх внутрішньої поверхні в потиличній ділянці та в ділянці сухожильного шолому, яка була небезпечною для життя в момент заподіяння; закриті прямі розгинальні переломи 6 і 7 ребер по правій передньопахвинній лінії, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоров`я; синці на передніх поверхнях стегон нижніх третинах та в проекції наколінників та садна у вигляді множинних подряпин на передньобокових поверхнях стегон і тулуба, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що підтверджується висновком комісійної судово-медичної експертизи № 24 від 27 квітня 2009 року та висновком додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 40 від 04 червня 2009 року.
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишили без допомоги ОСОБА_14 в той час коли останній перебував в небезпечному для життя становищі і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок свого безпорадного стану через загальне виснаження організму, та маючи змогу надати йому таку допомогу не надали її, і з місця події пішли додому. Внаслідок умисних діянь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у ОСОБА_13 згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 24 від 27.04.2009 року наступило загальне переохолодження організму внаслідок тривалої дії низької температури навколишнього середовища, що стало причиною його смерті. Перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння, а також наявні в нього тілесні ушкодження (закрита черепно-мозкова травма) сприяли настанню смерті від переохолодження. Смерть ОСОБА_13 могла настати і за 4-6 діб до моменту розтину трупа 21.12.2006 року.
Крім цього, ОСОБА_7 достовірно знаючи про те, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не досягнув 18-річного віку, умисно, втягнув його в злочинну діяльність.

На вирок суду прокурор ОСОБА_12 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, захисник-адвокат ОСОБА_9 , який виступає в інтересах засудженого ОСОБА_7 , представник потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 подали апеляції.

В своїй апеляції прокурор вважає вирок суду незаконним, у зв`язку з неправильним застосуванням судом кримінального закону в частині звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. При цьому покликається на те, що суд порушив вимоги ч.5 ст. 74 КК України, згідно якої строк давності, визначений ст.ст. 49, 106 КК України, може бути підставою для звільнення лише від покарання. Оскільки обвинувачений ОСОБА_6 згоди на звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності суду не висловив, останній, відповідно до вимог кримінального закону, не підлягав звільненню від призначеного покарання. На підставі наведеного прокурор просить вирок суду у зв`язку із неправильним застосуванням вимог кримінального закону скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 187, ч.2 ст. 121, ч.3 ст. 135 КК України, та на підставі ст. 49, п.3 ч.2 ст. 106, ч.5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. В решті вирок суду просить залишити без зміни.

Представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 у своїй апеляції вважає, що призначена засудженим міра покарання є занадто м`якою та такою, що не відповідає тяжкості злочину та особам засуджених. Вказує, що суд неправильно кваліфікував дії обвинувачених за ч.2 ст. 187 КК України, в той час як їх дії мали бути кваліфіковано за ч.4 цієї статті, яка передбачає розбій, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, який віднесений до особливо тяжких злочинів, і що в свою чергу призведе до унеможливлення звільнення ОСОБА_6 , який під час вчинення злочину був неповнолітнім, від кримінальної відповідальності за спливом строків давності, а ОСОБА_7 дасть можливість призначити більш суворе покарання. Також не погоджується із визначеним судом розміром цивільного позову, що стосується відшкодування моральної шкоди, вважає цей розмір заниженим та таким, що не відповідає душевним стражданням, які зазнала потерпіла внаслідок насильницької смерті її сина. Просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати винним та засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 187 КК України до десяти років позбавлення волі із конфіскацією майна; ч.2 ст. 121 КК України до десяти років позбавлення волі; ч.3 ст. 135 КК України до восьми років позбавлення волі; ч.1 ст. 304 КК України до п`яти років позбавлення волі та на підставі ст. 70 КК України призначити остаточне покарання у виді десяти років позбавлення волі із конфіскацією майна, із відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі. ОСОБА_7 змінити запобіжний захід та взяти його під варту. ОСОБА_6 , із врахуванням вимог ст. 102 КК України, визнати винним і засудити за ч.2 ст. 187 КК України до семи років позбавлення волі із конфіскацією майна; ч.2 ст. 186 КК України до шести років позбавлення волі; ч.2 ст. 121 КК України до семи років позбавлення волі; ст. 125 ч.3 КК України до семи років позбавлення волі та на підставі ст. 70 КК України призначити остаточне покарання у виді семи років позбавлення волі із конфіскацією майна, із відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі. Позов потерпілої до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 задовольнити у повному об`ємі .

Захисник ОСОБА_9 , який виступає в інтересах засудженого ОСОБА_7 , у своїй апеляції вважає вирок суду незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням кримінального закону. Покликається на те, що суд при винесенні вироку порушив вимоги ст.334 КПК України. Вважає невірною кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст. 187 , ч.2 ст. 121 КК України. При цьому покликається на те, що ОСОБА_15 не заперечував, що під час вказаних подій між ним, ОСОБА_16 та потерпілим виник конфлікт, в результаті якого сталася бійка. При цьому жодного умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому він не мав, а також не мав умислу на заволодіння його майном, куртка потерпілого злетіла під час бійки і дану куртку він кинув на місці події. Причиною бійки став попередній конфлікт між ОСОБА_16 та потерпілим ОСОБА_17 в барі під час розпиття спиртних напоїв, а тому подальший розвиток подій, а саме бійка, носила хуліганський характер і не була нападом з метою заволодіння чужим майном, що підтверджується також показами обвинуваченого ОСОБА_6 . Щодо кваліфікації за ч.2 ст. 121 КК України, то суд пославшись на покази експертів, акти судово - медичних експертиз, згідно яких причиною смерті потерпілого стало загальне переохолодження організму, не взяв до уваги, що згідно цих даних не вказано жодних медичних та юридичних критеріїв, що підтверджують наявність у потерпілого тяжких тілесних ушкоджень. При цьому апелянт звертає увагу на висновки комісійної судово-медичної експертизи № 24 від 27.04.2007 року та додаткову судово-медичну експертизу № 40 від 04.06.2009 року. Щодо залишення в небезпеці потерпілого, то обвинувачені пояснили, що після конфлікту з потерпілим ОСОБА_13 , вони пішли, а ОСОБА_13 пішов у невідомому напрямку і обвинувачені усвідомлювали, що він пішов додому у село. Тому наміру залишати потерпілого у небезпеці не мали. Щодо засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст. 304 КК України, то останній обґрунтовано заперечує свою вину у цьому злочині, оскільки не знав та не здогадувався, що ОСОБА_6 є неповнолітнім. Просить вирок суду щодо ОСОБА_7 змінити, змінивши кваліфікацію його дій з ч.2 ст. 121, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 135, ч.1 ст. 304 на ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 296 КК України. Визнати ОСОБА_7 винним за ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 296 КК України та призначити покарання в межах санкцій цих статей.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який підтримав апеляцію прокурора та заперечив проти інших апеляції, пояснення засуджених та їх захисників, які підтримали апеляцію захисника ОСОБА_9 а інші заперечили, пояснення потерпілої та її представника на підтримання своєї апеляції і заперечення інших апеляцій, розглянувши матеріали справи та доводи апеляцій, колегія суддів приходить до висновку, що апеляції підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України 1960 року істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

Як видно із справи суд розпочав новий судовий розгляд у даній справі після того, як ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 10 липня 2015 року було скасовано попередній вирок Жовківського районного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .

Згідно вимог ст. 375 КПК України 1960 року після скасування вироку апеляційним судом суд першої інстанції розглядає справу у відповідності з вимогами глав 25-28 КПК України 1960 року.

Суд відповідно до вимог ст. 237 КПК України 1960 року провів попередній розгляд справи про обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , проте всупереч вимогам ст.245 КПК України 1960 року не виніс постанову про призначення справи до судового розгляду.

При цьому суд не взяв до уваги, що попередня постанова про призначення справи до судового розгляду від 18 червня 2014 року не могла діяти в силу того, що, зокрема цією постановою попереднього розгляду ОСОБА_7 було віддано до суду не за тими статтями КК України, за якими останній обвинувачувався органом досудового слідства.

Так, як видно із постанови попереднього розгляду від 18 червня 2014 року (т.7 а.с.214) ОСОБА_7 було віддано до суду за ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 122, ч.3 ст. 135, ч.1 ст. 304 КК України, в той час як останній органом досудового слідства обвинувачувався за ч.2 ст. 187, ч.2 ст. 121, ч.3 ст. 135, ч.1 ст. 304 КК України.

Згідно ст. 368 КПК України 1960 року однобічним або неповним визнається судове слідство в суді першої інстанції, коли залишилися недослідженими такі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Виходячи із змісту вказаної норми закону, вирок є обґрунтованим, якщо він постановлений на матеріалах, повністю зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про винуватість підсудного у вчиненні злочину достовірно випливають із матеріалів справи. Для цього у вироку повинні бути проаналізовані і оцінені всі розглянуті у судовому засіданні докази, які підтверджують висновки суду.

Проте ці вимоги закону під час розгляду справи в суді виконані не в повній мірі.

Як видно із справи ОСОБА_7 , ОСОБА_6 обвинувачуються та засуджені судом за ч.3 ст. 135 КК України, а саме у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок свого безпорадного стану, в той час коли обвинувачені мали змогу надати особі допомогу, коли самі поставили потерпілого в небезпечний для життя стан, і діяння яких спричинило смерть потерпілого.

Водночас, згідно наявного у справі заключення судово-медичної експертизи № 11 від 19.02.2007 року (а.с.292 т.1) після заподіяння ушкоджень 15 грудня 2006 року ОСОБА_13 був здатний до пересування; згідно п.15 заключення судово-медичної експертизи № 24 від 27.04.2009 року (а.с.111 т.4) вказано, що можливість здійснювати самостійні цілеспрямовані дії залежить від клінічного перебігу черепно-мозкової травми в поєднані з важким ступенем алкогольного сп`яніння ( прояви функціонального характеру). Судово-медичним дослідженням трупа функціональні зміни не виявляються.

Визнаючи засуджених винними за ч.3 ст.135 КК України, суд першої інстанції не дав ніякої оцінки висновкам вказаних експертиз щодо можливості потерпілого пересуватись та не мотивував у вироку незгоду з ними.

Водночас ОСОБА_7 , ОСОБА_6 обвинувачуються та засуджені судом за ч.2 ст. 121 КК України, а саме за те, що під час побиття потерпілого ОСОБА_13 групою осіб заподіяли останньому різного ступеня тяжкості тілесні ушкодження, в тому числі і тяжкі тілесні ушкодження, тобто умисні тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Разом з тим з висновку судово-медичного дослідження (т.1 а.с.98-108), та з висновку судово-медичної експертизи (т.1 а.с. 287-292) вбачається, що дані тілесні ушкодження у живих осіб відноситься до легких тілесних ушкоджень. При цьому із висновку додаткової повторної комісійної судово-медичної експертизи (т. 4 а.с.173-182) вбачається, що така форма черепно-мозкової травми, як крововиливи під м`яку мозкову оболонку, у живої людини може мати клінічно легкий, середньої важкості і важкий перебіг, а в перші години після травми може навіть не проявлятись симптоматикою. Визначити важкість клінічного перебігу такої форми черепно-мозкової травми можна лише на підставі об`єктивних клінічних проявів у живої людини, тому дати оцінку субарахноїдальним крововиливам за ступенем тяжкості на трупі не представляється можливим.

Суд, обґрунтовуючи свої висновки про вину обвинувачених за ч.2 ст. 121 КК України, послався на висновки вищевказаних судово-медичних експертиз, проте не дав їм належної оцінки, не взяв до уваги, що згідно даних, які зазначені у експертизах, не вказано жодних медичних та юридичних критеріїв, що підтверджують наявність у потерпілого тяжких тілесних ушкоджень, про що в свою чергу обґрунтовано вказує захисник ОСОБА_7 у своїй апеляції.

Відповідно до ст. 257 КПК 1960 року суд першої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити всі докази по справі. Лише після безпосереднього дослідження доказів суд може посилатися на них у вироку в обґрунтування своїх висновків.

Як видно із матеріалів справи суд першої інстанції не оголосив та не досліджував в судовому засіданні ряд доказів, які в свою чергу поклав в основу вироку, зокрема: покази свідків - ОСОБА_18 , (т.1 а.с.211), ОСОБА_19 (т.1 а.с.212), ОСОБА_20 (т.1 а.с.210) , ОСОБА_21 (т.1 а.с. 213), явку з повинною ОСОБА_6 (т.1а.с. 32 ), протокол добровільної видачі ОСОБА_6 телефона (т.1 а.с.33), протокол відтворення обстановки та обставин події з ОСОБА_6 (т.1 а.с.145-148), протокол відтворення обстановки та обставин події з ОСОБА_7 (т.1 а.с.149-152), протокол очної ставки між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ( т.1 а.с.155-157), покази ОСОБА_7 на досудовому слідстві (т.4 а.с. 225-226).

Як видно із справи ОСОБА_6 вчинив інкриміновані йому злочини, будучи неповнолітнім, а відповідно до п.1 ч.1 ст. 45 КПК України 1960 року участь захисника в кримінальних справах щодо осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочину до вісімнадцяти років, є обов`язковою.

При цьому, як це видно із протоколу судового засідання ОСОБА_6 в судовому засіданні заявляв, що з ним проводилися слідчі дії без участі захисника. Водночас ОСОБА_6 під час судового слідства стверджував, що на досудовому слідстві були порушені його права і що до нього застосовувались незаконні методи ведення слідства.

Однак суд першої інстанції не дав ніякої оцінки цим твердженням підсудного, при цьому не спростував ці його покази і питання щодо застосовування незаконних методів ведення слідства судом не перевірялись. Разом з тим, обґрунтовуючи свій висновок про доведеність вини ОСОБА_6 як на один із доказів послався на т.1 а.с.32, а саме протокол явки з повинною ОСОБА_6 .

Водночас суд оголосив позовну заяву потерпілої ОСОБА_10 з додатками (т.1 а.с. 357-363). Потерпіла в судовому засіданні змінила свої позовні вимоги, однак суд ці документи не оголошував, не досліджував, але рішення по цивільному позову потерпілої прийняв.

Крім цього, колегією суддів звернуто увагу на те, що згідно обвинувального висновку (т.4 а.с.240-253) однією із кваліфікуючих ознак інкримінованого обвинуваченим злочину, передбаченого ч.3 ст. 135 КК України, вказано « у разі коли вони самі поставили потерпілого в небезпечний для життя стан», проте в описовій частині вироку така кваліфікуючу ознака відсутня, в той час як суд не виключав її із обвинувачення.

За наведених вище обставин слід визнати, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, однобічно та неповно дослідив обставини справи, а тому оскаржуваний вирок суду не може вважатися законним та обґрунтованим і підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

В зв`язку з викладеним колегія суддів вважає за необхідне даний вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції в іншому складі суду зі стадії підготовчого судового засідання.

При новому розгляді справи суду першої інстанції слід перевірити всі доводи, які наведені у апеляції прокурора, та доводи, наведені у апеляціях захисника засудженого ОСОБА_7 та представника потерпілої а також необхідно вжити всіх передбачених законом заходів для повного, всебічного і об`єктивного розгляду обставин справи, докази дослідити відповідно до вимог кримінально-процесуального закону, дати їм належну оцінку і постановити законний та обґрунтований вирок.

Керуючись ст.ст. 362, 366 КПК України 1960 року, колегія суддів

УХВАЛИЛА :
Апеляції прокурора ОСОБА_12 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, захисника-адвоката ОСОБА_9 , який виступає в інтересах засудженого ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 11 грудня 2015 року про засудження ОСОБА_7 , ОСОБА_6 скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в цей же суд в іншому складі суду зі стадії підготовчого судового засідання.

Запобіжний захід ОСОБА_7 і ОСОБА_6 залишити без зміни підписка про невиїзд.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4