АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №636/2646/15-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/790/1335/16 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
Вирок
Іменем України
06 червня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 16.03.2016р. відносно ОСОБА_9 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Рогань, Харківського району, Харківської області, українець, громадянин України, з середньо освітою, непрацюючий, раніше не судимий, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до 5(п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3(три) роки.

Згідно ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3(три) роки, якщо він протягом іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки передбачені п.п.2-4 ч.1ст.76 КК України.

Цим же вироком вирішена доля судових витрат у порядку встановленому ст.124 КПК України.

Згідно вироку, 12.04.2015р., о 12год. 30хв., ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2107», д.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , рухався по автодорозі «Київ-Харків-Довжанський» зі сторони м. Харкова в напрямку м. Чугуїв Харківської області зі швидкістю 120 км/год.

Під час руху по вказаній автодорозі, в районі 528км + 900м, ОСОБА_9 грубо порушив вимоги п.п.2.3«б», 12.6«г» та 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну; поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.1, дозволяється рух із швидкістю не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.; у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який в цей час перетинав проїжджу частину зліва направо відносно руху його автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці.

Порушення вимог Правил дорожнього руху України ОСОБА_9 , які знаходяться у причинному зв`язку з подією та наслідками, виразилося в тому, що він, керуючи автомобілем «ВАЗ-2107», виявив неуважність, рухався зі швидкістю, яка перевищує допустиму на даній ділянці дороги, при виникненні небезпеки для руху у виді пішохода ОСОБА_11 , якого він об`єктивно спроможній виявити ще до його виходу на проїжджу частину, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу та допустив на нього наїзд, що спричинило тяжкі наслідки.

В апеляції прокурор просить вищезазначений вирок в частині призначення покарання обвинуваченому скасувати у зв`язку з м`якістю призначеного покарання та ухвалити новий, яким призначити 4(чотири) роки 6(шість) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3(три) роки.

Потерпілий вважає призначене покарання через надмірну м`якість несправедливим і просить вирок суду скасувати та призначити обвинуваченому 6(шість) років позбавлення волі, оскільки санкція статті передбачає покарання від 3 до 8 років позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора та потерпілого, які підтримали апеляційні скарги, з`ясувавши позицію сторони захисту, які вважали, що апеляції задоволенню не підлягають, перевіривши апеляційні доводи та матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за викладених у вироку обставин відповідають фактичним обставинам і підтверджені належними доказами, дослідженими у судовому засіданні. В цій частині судове рішення ніким не оспорюється, тому апеляційним судом не перевіряється.

З приводу апеляційних доводів щодо призначення м`якого покарання обвинуваченому то колегія вважає за необхідне відмітити наступне.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення з необережності, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також обставину, яка пом`якшує покарання, добровільний намір обвинуваченого відшкодувати моральну шкоду, що підтверджується документально наданими в судовому засіданні квитанціями, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

На підставі наведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання призначене в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами, із застосуванням ст.75 КК України зі звільненням його від відбування основного покарання з випробуванням.

Таким чином, колегія суддів, на підставі вищенаведеного приходить до висновку, що призначене ОСОБА_9 покарання за вчинення конкретного злочину неможна вважати явно несправедливим в розумінні ст.414 КПК України через його м`якість, оскільки санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає покарання від трьох до восьми років позбавлення волі.

Зі змісту ст.75 КК України випливає, що прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суд може лише тоді, коли з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, до числа яких відносяться і наслідки, що настали, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При цьому, як зазначено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Крім того, з роз`яснень, які містяться в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» випливає, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповній мірі врахував наведені правові положення.

Так, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що з встановлених судом обставин дорожньо-транспортної пригоди, випливає, що порушення правил дорожнього руху носило умисний характер з боку ОСОБА_9 , який проігнорував вимоги п.п.2.3«б», 12.6«г» та 12.3 Правил дорожнього руху України, грубо порушив їх та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , в наслідок чого спричинив смерть цьому потерпілому.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що потерпілий не вибачив обвинуваченого та не бажає відшкодування моральної шкоди грошима, а наполягає лише на реальному покаранні ОСОБА_9 .

Разом з цим, можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування основного покарання з випробуванням, на думку колегії суддів не мотивоване у вироку належним чином.

Наведене, за переконанням колегії суддів, не дає підстав вважати можливим виправлення без відбування покарання, яке йому належить призначити відповідно до вимог ст.65 КК України з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину та його наслідків, у зв`язку із чим вважає, що немає підстав для застосування ст.75 КК України.

Що ж стосується щирого каяття ОСОБА_9 та добровільного наміру обвинуваченого відшкодувати моральну шкоду, то це само по собі, за наявності зазначених вище обставин не є підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За таких обставин, відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України, у зв`язку з неправильним звільненням засудженого від відбування покарання, вирок Чугуївського міського суду Харківської області в частині призначення покарання підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України, з ухваленням апеляційним судом свого вироку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляцію прокурора та потерпілої задовольнити частково, вирок суду першої інстанції, в частині призначення покарання, скасувати та ухвалити новий вирок.

Разом з тим, враховуючи щире каяття ОСОБА_9 , яке визнано судом обставиною, яка пом`якшує покарання, як і добровільний намір обвинуваченого відшкодувати моральну шкоду, відсутність обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення волі на певний строк, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, вважаючи його необхідним та достатнім для виправлення цього обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Керуючись ст.ст.405, 407, п.2 ч.1 ст.413, п.4 ч.1 ст.409, 420 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги прокурора та потерпілого задовольнити частково.

Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 16.03.2016р. відносно ОСОБА_9 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України 3(три) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Виключити з вироку посилання на застосування положень ст.ст.75, 76 КК України.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати, починаючи з дня його фактичного затримання.

В іншій частині цей же вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді