Апеляційний суд Рівненської області
____________________________________________копія:___________
У Х В А Л А
Іменем України
29 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000274 відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Острог, Рівненської обл., проживаючого по АДРЕСА_1 , за вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України;

за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_5 на ухвалу Острозького районного суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року про застосування примусових заходів виховного характеруЗа участі:
секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

неповнолітнього, який вчинив суспільно-небезпечне діяння ОСОБА_4 ,

законного представника неповнолітнього ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИЛА:
У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 просить ухвалу в частині відмови заявленого ним до законного представника неповнолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_8 цивільного позову скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити заявлений ним до законного представника ОСОБА_8 цивільний позов на суму 7960 (сім тисяч дев`ятсот шістдесят) грн. 00 коп. в повному обсязі.

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року застосовано до неповнолітнього ОСОБА_4 примусовий захід виховного характеру у вигляді застереження. У задоволенні пред`явленого потерпілим ОСОБА_5 цивільного позову відмовлено. Судом також було вирішено питання щодо речового доказу.

В обгрунтування доводів поданої апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_5 зазначає, що суд першої інстанції, всупереч ч.6 ст.22 КПК України, перед виходом у нарадчу кімнату незаконно та необгрунтовано відмовив йому у задоволенні клопотання щодо перенесення розгляду справи для можливості надання суду документів для дослідження у судовому засіданні, які, на його думку мали істотне значення для ухвалення законного рішення у частині розгляду заявленого ним цивільного позову. Зокрема вказує, що твердження суду щодо недоведеності ним факту користування на законних підставах автомобілем марки «Fiat Doblo», 2005 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 суперечить чинному законодавству України, так як діючим законодавством України відмінено доручення на право керування транспортним засобом. Крім того, стверджує, що поза увагою суду залишилась також заявлена ним позовна вимога щодо стягнення з законного представника ОСОБА_8 витрат, понесених ним на правову допомогу. Разом з тим, в ході розгляду апеляційної скарги просить суд розглянути клопотання щодо дослідження доказів, які не досліджувались судом першої інстанції, а саме: дослідити свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Fiat Doblo», 2005 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 ; поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5761429 та накладну командитного товариства «Олександр» №47/1 від 16 липня 2015 року на виготовлення ключа до автомобіля марки «Fiat Doblo», 2005 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 , оскільки вважає, що суд необгрунтовано відмовив йому у задоволені цивільного позову і в частині відшкодування матеріальних збитків у розмірі 4960 грн. на відновлення ключа до вказаного транспортного засобу.

У поданих запереченнях на апеляціну скаргу потерпілого ОСОБА_5 , законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_8 просить ухвалу суду залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_5 відмовити. В обгрунтування заперечень вказує, що ухвала є законною та вмотивованою, а наведені потерпілим ОСОБА_5 у поданій апеляційній скарзі доводи щодо задоволення заявленого цивільного позову не підтверджуються жодними доказами та не грунтуються на законі, а надана ним уточнююча накладна на підтвердження витрат на виготовлення ключа від автомобіля марки «Fiat Doblo», 2005 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 не може бути досліджена апеляційним судом, оскільки потерпілий мав усі можливості надати її у суді першої інстанції та вказана уточнююча накладна містить ідентичний номер та дату тій, яка була досліджена у суді першої інстанції, однак має інший зміст, що викликає сумнів у її правдивості.

Відповідно до ухвали суду, 07 липня 2015 року, близько 19 год., неповнолітній ОСОБА_4 , маючи вільний доступ та умисел на таємне викрадення чужого майна, знаходячись на березі водойми с.Межиріч, Острозького р-ну, Рівненської обл., скориставшись відсутністю спостереження за ним зі сторони відпочиваючих, таємно викрав чоловічі шорти вартістю 180 грн., у яких знаходились: мобільний телефон марки «Нокіа -108» вартістю 387 грн. 50 коп., із сім картою мобільного оператора «КиївСтар» вартістю 15 грн., грошові кошти в сумі 30 грн. та ключ від автомобіля, який цінності не представляє, які на праві приватної власності належали ОСОБА_5 , чим потерпілому було заподіяно майнової шкоди на загальну суму 612 грн. 50 коп..

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілого ОСОБА_5 , який повністю підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, неповнолітнього ОСОБА_4 , його законного представника ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 про відмову в її задоволенні та залишення ухвали без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.498 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Як вбачається з ухвали, неповнолітній ОСОБА_4 факт викрадення у потерпілого ключа від автомобіля в суді першої інстанції не заперечував, повністю визнав свою вину та давав детальні показання щодо крадіжки.

А тому, винуватість неповнолітнього ОСОБА_4 у вчиненні ним суспільно-небезпечного кримінального діяння до виповнення ним віку, з якого настає кримінальна відповідальність, а саме до віку настання 14 років, підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, яким суд дав належну оцінку, та в апеляційній скарзі потерпілим ОСОБА_5 не оспорюються.

Кваліфікація супільно-небезпечного діяння неповнолітнього ОСОБА_4 , що підпадає під ознаки кримінального правопорушення за ч.1 ст.185 КК України, є вірною.

Що ж стосується вимог потерпілого ОСОБА_5 про скасування ухвали в частині відмови у заявленому ним до законного представника ОСОБА_8 цивільного позову у даному провадженні, то колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не відповідають матеріалам провадження і не грунтуються на законі.
Як вбачається з матеріалів провадження, ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 25 листопада 2015 року по даній справі (а.с.126) прийнято до спільного розгляду з провадженням за клопотанням про застосування до неповнолітнього ОСОБА_4 примусових заходів виховного характеру, поданий потерпілим ОСОБА_5 і цивільний позов до законного представника неповнолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_8 про відшкодування шкоди завданої крадіжкою ключа від автомобіля та стягнення витрат, які за надання йому правової допомоги. Потерпілого ОСОБА_5 було визнати цивільним позивачем, законного представника неповнолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_8 визнано цивільним відповідачем.
З пред`явленого у даному провадженні цивільного позову (а.с.118-120) вбачається, що потерпілий ОСОБА_5 просив стягнути на його користь майнову шкоду в розмірі 4960 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят) грн. та понесені ним процесуальні витрати, а саме витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн..
На підтвердження вказаних сум, потерпілим ОСОБА_5 були надані копії накладної №47 від 16 липня 2015 року та договір про надання юридичних послуг адвоката від 29 жовтня 2015 року та розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу.
Суд першої інстанції, відмовляючи потерпілому ОСОБА_5 у задоволенні пред`явленого цивільного позову, в ухвалі зазначив, що він надав суду накладну на виготовлення ключа до автомобіля марки «Fiat», а не «Fiat Doblo», що і позбавило суд можливості вказати, що був втрачений ключ від автомобіля, який належав саме тестеві потерпілого, на якому ОСОБА_5 пересувався в день вчинення крадіжки неповнолітнім ОСОБА_4 ..

При подачі апеляційної скарги, потерпілий ОСОБА_5 надав уже уточнюючу накладну командитного товариства «Олександр» №47/1 від 16 липня 2015 року на виготовлення ключа до автомобіля марки «Fiat Doblo», 2005 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 , з якої вбачається, що між потерпілим ОСОБА_5 , як замовником та КТ «Олександр», як виконавцем, була домовленість про виготовлення ключа запалювання, мікро чіпа, плати дистанційного управління центрального замка до автомобіля марки «Fiat Doblo», 2005 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 (вартість даних деталей разом з виконаною роботою разом становила 4960 грн.) та просив її дослідити, у відповідності до вимог ч.3 ст.404 КПК України.

У відповідності до ч.3 ст.303 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Відповідно до вимог ч.ч.11, 12 ст.290 КПК України, сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Відповідно до матеріалів провадження, потерпілий ОСОБА_5 законному представнику ОСОБА_8 , як цивільному відповідачу, всупереч вимогам ст.290 КПК України, накладна від 16.07.2015 р. на виготовлення ключа до автомобіля марки «Fiat» не відкривалась, так як і іншим учасникам судового провадження, хоча на час закінчення досудового розслідування (28.09.2015 р., а.с. 102) вона була в наявності потерпілого.

Факт невідкриття вказаних матеріалів (у даному випадку накладної), а також, що накладна є доказом про понесені ним витрати на виготовлення ключа до автомобіля, підтвердив в судовому засіданні апеляційного суду і сам цивільний позивач ОСОБА_5 ..

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про неможливість допуску вказаної накладної як доказу та дослідження її в судовому засіданні, відповідно до положень ч.3 ст.404 КПК України.

Крім того, з накладної, наданої потерпілим ОСОБА_5 при подачі цивільного позову в суді першої інстанції, та накладної, наданої ним при подачі апеляції, на підтвердження витрат на виготовлення ключа від автомобіля марки «Fiat Doblo», вбачається, що вони містять ідентичну дату та номери, однак зміст цих накладних не співпадає, що не може розцінюватись колегією суддів допустимим доказом.

Висновки суду першої інстанції, при вирішенні даного цивільного позову про недоведення потерпілим ОСОБА_5 факту користування та управління останнім автомобілем «Fiat Doblo» та наведені доводи останнього в апеляційній скарзі щодо відміни діючим законодавством України доручення на право користування транспортними засобами не впливають на вирішення даного цивільного позову, а тому не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

В силу п.1 ч.1 ст.118 КПК України, до процесуальних витрат належать і витрати на правову допомогу.

У матеріалах кримінального провадження наявні договір про надання юридичних послуг адвоката від 29 жовтня 2015 року, укладений між потерпілим ОСОБА_5 з його представником - адвокатом ОСОБА_10 та розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_5 поніс процесуальні витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Однак, оскільки неповнолітній ОСОБА_4 не є обвинуваченим у даному кримінальному провадженні, то колегія суддів вважає, що у відповідності до вимог ч.2 ст.120 КПК України, процесуальні витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого ОСОБА_10 , не можуть бути стягнуті з законного представника ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_5 , всупереч доводам, зазначеним потерпілим ОСОБА_5 у поданій апеляційній скарзі.

Крім того, відповідно до роз"яснень, що містяться у п.48 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.01.2014 р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені . Відсутність документально підтверджених витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог відшкодування таких витрат.

Із розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу (далі розрахунок), доданого до договору про надання юридичних послуг адвоката від 29.10.2015 р. (а.с.124), вбачається, що при укладанні договору сплачено "Клієнтом" (потерпілим) гонорар в розмірі 3000 грн. Разом з тим, матеріалами провадження встановлено, що зазначений гонорар адвокат отримала до фактичного вступу нею у справу та без надання будь-яких юридичних послуг.

З огляду на викладене, колегія суддів не може визнати розрахунок належним документом, який би став доказом оплати потерпілим адвокату за надану йому юридичну допомогу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні пред`явленого потерпілим ОСОБА_5 до законного представника неповнолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_8 цивільного позову.

Суд апеляційної інстанції, за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.407 КПК України, має право залишити ухвалу без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Острозького районного суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя-доповідач підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

Згідно з оригіналом:суддя-доповідач: ОСОБА_1