Справа № 570/1688/16-к
номер провадження 1-в/570/962/2016
У Х В А Л А
іменем України
04 квітня 2016 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_2 ,

представника

Городоцького ВЦ № 131 ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який:

засуджений 14 лютого 2005 року Апеляційним судом Волинської області за ст. 152 ч. 4, 115 ч. 2 п.п. 9, 10, 383 ч. 2, 70 КК України на 15 років позбавлення волі.

24 травня 2005 року Верховним судом України вирок змінено, виключено ст. 115 ч. 2 п. 9 КК України, вважається засудженим за ст. 115 ч. 2 п. 10, 152 ч. 4, 383 ч. 2, 70 КК України, в решті вирок було залишено без змін;

06 жовтня 2014 року Володимирецьким районним судом Рівненської області замінено на обмеження волі невідбуту частину покарання, 4 роки 10 місяців 18 днів.

про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

в с т а н о в и в:
Засуджений звернувся до суду з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення від відбування невідбутої частини покарання. У клопотанні просить визнати неправомірним і таким, що не відповідає матеріалам контролю за поведінкою засудженого ОСОБА_4 висновок комісії Городоцького виправного центру Державної пенітенціарної служби в Рівненській області, який викладено в протоколі № 23 від 12 листопада 2015 року. По наслідкам вирішення такого питання просить звільнити його умовно-достроково від відбування невідбутої частини покарання.

У відкритому судовому засіданні засуджений клопотання підтримав. Суду пояснив, що рішенням комісії Городоцького виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№131) по розгляду матеріалів згідно статті 81 КК України він за період відбування покарання зарекомендував себе посередньо, внаслідок чого комісія вирішила відмовити йому у клопотанні про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання як такому, що не довів свого виправлення. За поясненнями захисника засудженого такий висновок є упередженим і таким, що суперечить всім матеріалам нагляду за поведінкою засудженого як в Городоцькому виправному центрі, так і у інших установах відбування покарання. Вказав, що період перебування ОСОБА_4 у Городоцькому виправному центрі № 131 становить більше року, а період, який був врахований судом при вирішенні питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким становить майже десять років. Також вказав суду на те, що на час підготовки матеріалів комісією не було належним чином враховано дані про особу засудженого, а саме те, що стягнень немає, а кількість заохочень, які отримав засуджений становила на момент засіданні комісії 25 заохочень.

Засуджений в судовому засіданні подав заяву з проханням визнати неправомірним та скасувати рішення комісії виправного центру. Просив його клопотання задовольнити.

Прокурор ОСОБА_2 висловив думку, що клопотання засудженого підлягає до задоволення, а засуджений підлягає умовно-достроковому звільненню як такий, що довів своє виправлення.

Представник Городоцького виправного центру ОСОБА_3 довів до відома суду матеріали контролю за поведінкою засудженого ОСОБА_4 за час відбування у Городоцькому виправному центрі, надав суду характеристику засудженого та дані засідання комісії установи.

Суд вважає, що клопотання засудженого підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини:

ОСОБА_4 був засуджений 14 лютого 2005 року Апеляційним судом Волинської області за ст. 152 ч. 4, 115 ч. 2 п.п. 9, 10, 383 ч. 2, 70 КК України на 15 років позбавлення волі.

24 травня 2005 року Верховним судом України вирок змінено, виключено ст. 115 ч. 2 п. 9 КК України, після чого вважається засудженим за ст. 115 ч. 2 п. 10, 152 ч. 4, 383 ч. 2, 70 КК України, в решті вирок було залишено без змін.

06 жовтня 2014 року Володимирецьким районним судом Рівненської області було замінено на обмеження волі невідбуту частину покарання, 4 роки 10 місяців 18 днів.

Однак, всупереч наявним даним про особу засудженого ОСОБА_4 , 12.11.2015 року засіданням комісії установи за протоколом № 23 засудженому відмовлено в клопотанні про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання як такому, що не довів свого виправлення. Такий висновок суперечить даним про особу, викладеним у згаданому протоколі засідання і є безпідставним та необґрунтованим.

У відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення «може бути застосовано, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення». При цьому КВК України визначає «виправлення» як «процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки». Тобто мова йде про психологічну характеристику, встановити яку на практиці виявляється неможливим. Це призводить до того, що єдиним індикатором для дострокового звільнення стає «хороша поведінка», а вона часто оцінюється на підставі банального кількісного переважання дисциплінарних заохочень над стягненнями та/або позитивних особистих відносин із адміністрацією.

Слово «може» при цьому використовується для заперечення існування суб`єктивного права на умовно-дострокове звільнення навіть за наявності «хорошої поведінки». Доктрина навіть створила спеціальну категорію на заміну категорії «законний інтерес», яка означає, що особа не має права на дострокове звільнення навіть за умови задоволення вимог-підстав для його реалізації, а лише може клопотати з цього приводу.

Усе це призводить до повного та безмежного розсуду адміністрації установ виконання покарань та, як наслідок, стає інструментом боротьби із засудженими, які або негативно себе поводять, або, наприклад, багато скаржаться чи намагаються скаржитись на умови відбування покарань, на неналежне поводження з ними.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні Laszlo Magyar проти Угорщини від 20 травня 2014 року (заява №73593/10) висловив позицію, що Засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що їм потрібно робити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
У цій справі за статтею 3 Конвенції засуджується підхід до дострокового звільнення від довічного позбавлення волі, який схожий з питанням, яке є предметом розгляду за даним клопотанням. Засуджений мав єдину примарну можливість звернутись за помилуванням та отримати заміну довічного позбавлення волі через такий самий строк 20 років. Президент (а також у цій справі і Міністр юстиції, який мав погоджувати помилування) не повинен був обґрунтовувати підстави відмови у помилуванні; процедура та результат не були такими, що мали належний ступінь передбачуваності.

У рішенні вказується: «... Було б дивним вимагати виправлення (rehabilitation) від засудженого, не даючи йому інформації щодо того, чи буде у майбутньому із невизначеною датою встановлений механізм, який дозволить розглянути питання про можливе дострокове звільнення. Довічно ув`язнений має право знати на самому початку свого строку, що він має робити для того, щоб стосовно нього було розглянуто питання про дострокове звільнення, за яких умов такий перегляд має бути здійснений, включаючи, коли він буде чи може бути здійснений... ... Справа розкриває системну проблему, яка може призвести до подібних позовів. Характер порушення входить до області статті 3 Конвенції, що означає, що для належного виконання цього рішення держава-відповідач повинна буде провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов...».

Це рішення знову повторило тверду позицію Європейського Суду, раніше висловлену у рішенні Кафкаріс (Kafkaris), в якому, щоправда, заявник не зміг довести свою правоту, та особливо розвинуту у рішенні Вінтер (Vinter), в якому Сполучене Королівство було засуджене за порушення статті 3 Конвенції у зв`язку із відсутністю «реальної перспективи звільнення».

Цього разу до стандарту необхідності існування «реальної перспективи» перегляду довічного ув`язнення додалось також формулювання, що засуджений має право знати, з самого початку відбування покарання, що він має робити для того, щоб стосовно нього було розглянуто питання про дострокове звільнення і за яких умов такий перегляд має бути здійснений (включаючи, коли буде чи може бути здійснений такий перегляд). Тобто закон повинен закріплювати відповідні підстави. В протилежному випадку порушення Конвенції матиме місце з самого початку відбування покарання. Крім того, Суд навіть вказав, що такий стан справ повинен бути виправлений, оскільки проблема є системною.

Оскільки з досліджених судом документів контролю за поведінкою засудженого ОСОБА_4 вбачається, що він позитивно характеризується за будь-яких обставин, своєю поведінкою за даними характеристик став на шлях виправлення, працевлаштований на контрагентських об`єктах, за що навіть заохочувався, має 25 заохочень, рішення комісії установи з викладенням позиції «не довів свого виправлення» є необґрунтованим та таким, що порушує права засудженого знати, якої поведінки йому слід дотримуватись, щоб отримати можливість бути звільненим умовно-достроково.

Досліджені у судовому засіданні матеріали контролю за поведінкою засудженого дозволяють суду впевнено говорити про наявність у засудженого підстав для умовно-дострокового звільнення його від відбування невідбутої частини покарання, та про скасування рішення комісії виправного центру внаслідок невідповідності висновків комісії об`єктивним даним про особу засудженого.

На підставі наведеного та вимог ст. 81 КК України, керуючись ст. 537, 539 КПК України, суд:

у х в а л и в:
Клопотання про визнання неправомірним і таким, що не відповідає матеріалам контролю за поведінкою засудженого ОСОБА_4 висновку комісії Городоцького виправного центру УДПтС України в Рівненській області, який викладено в протоколі № 23 від 12 листопада 2015 року задоволити.

Визнати неправомірним і таким, що не відповідає матеріалам контролю за поведінкою засудженого ОСОБА_4 висновок комісії Городоцького виправного центру УДПтС України в Рівненській області, який викладено в протоколі № 23 від 12 листопада 2015 року.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити умовно-достроково від відбування невідбутої частини покарання у виді обмеження волі строком на два роки шість місяців 19 днів.

На ухвалу суду протягом семи діб з дня її оголошення прокурор, засуджений, захисник вправі подати апеляції до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області. Оскарження ухвали суду прокурором зупиняє її виконання.

Суддя ОСОБА_1