АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1410/16 Справа № 191/3987/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , який народився у ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Потсдам, Німеччина, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч.1 КК України, по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000019 від 05 січня 2015 року,

за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

На вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та зазначити про незастосування додаткового покарання за ст. 191 ч.1 КК України; на підставі ст. 75 КК України, звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік, покласти на ОСОБА_7 , відповідно до ст. 76 ч.1 п.п.2, 3 КК України, обов`язок не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну свого місця проживання. В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що відповідно до санкції ст. 191 ч.1 КК України встановлено наступні види покарань: штраф, виправні роботи, обмеження волі або позбавлення волі, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися діяльністю або без такого, але суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі, жодним чином не зазначив у вироку даних щодо застосування чи незастосування до обвинуваченого додаткового покарання, тобто не застосував закон, який підлягає застосуванню.

Зазначає, що враховуючи обставини вчинення злочину ОСОБА_7 , його повне визнання вини та щире каяття, позитивні характеристики як особи, до обвинуваченого можливо застосувати покарання у виді обмеження волі без застосування додаткового покарання.

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч.1 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання звільнено з випробуванням та встановлено іспитовий строк на 1 рік.

На підставі ст. 76 п. 2, 3 КК України, зобов`язано ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 ухвалено не обирати.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні наступного:

03 лютого 2014 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено безстроковий трудовий договір. Відповідно до умов договору ОСОБА_7 зобов`язаний виконувати обов`язки торгівельного представника.

В цей день між ФОП ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено договір доручення, на підставі якого останній взяв на себе наступні обов`язки: на підставі розрахункових квитанцій отримувати від населення та суб`єктів підприємницької діяльності будь-яких організаційно-правових форм грошові кошти готівкою в якості оплати за придбані ними за договорами поставки (купівлі-продажу) у ФОП ОСОБА_9 товари з метою їх подальшої передачі ФОП ОСОБА_9 ; зберігати та забезпечувати схоронність отриманих грошових коштів готівкою до моменту їх передачі довірителю або уповноваженій останнім особі; не пізніше 18 години дня отримання коштів готівкою відповідно до п.1 договору доручення передавати ФОП ОСОБА_9 все одержане у зв`язку з виконанням доручення за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, 03 лютого 2014 року між ФОП ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено договір про повну матеріальну відповідальність. ОСОБА_7 ознайомлено з його посадовою інструкцією.

22 січня 2014 року між ФОП ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір на поставку товару.

ОСОБА_7 , діючи умисно, неодноразово, перебуваючи в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за адресою: АДРЕСА_4 , будучи матеріально відповідальною особою, маючі умисел на привласнення та розтрату чужого майна, а саме грошових коштів, належних ФОП ОСОБА_9 , скоюючи кримінальне правопорушення з корисливих мотивів, 16 липня 2014 року у денний час доби, точний час під час судового розгляду встановити не вдалося, знаходячись за адресою: АДРЕСА_4 , в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по товарній накладній №124029 від 16 липня 2104 року, отримав від ПП ОСОБА_10 , грошові кошти у розмірі 2 628 гривень 68 копійок, за раніше поставлену ФОП ОСОБА_9 продукцію. Але в цей день 16 липня 2014 року ОСОБА_7 по товарній накладній №124029 від 16 липня 2014 року грошові кошти до ФОП ОСОБА_9 не передав, тим самим привласнив грошові кошти ФОП ОСОБА_9 в сумі 2 628 гривень 68 копійок.

23 липня 2014 року у денний час доби, більш точний час не встановлені, ОСОБА_7 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_4 в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по товарній накладній № 124899 від 23 липня 2014 року, отримав від ПП ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 4 398 гривень 68 копійок, за раніше поставлену ФОП ОСОБА_9 продукцію. Але в цей день 23 липня 2014 року ОСОБА_7 по товарній накладній № 124899 від 23 липня 2014 року грошові кошти до ФОП ОСОБА_9 не передав, тим самим привласнив грошові кошти ФОП ОСОБА_9 в сумі 4 398 гривень 68 копійок.

Отримані у ПП ОСОБА_10 , за період часу з 16 липня 2014 року по 23 липня 2014 року, грошові кошти у загальному розмірі 7 027 гривень 36 копійок, знаходилися у його віданні ОСОБА_7 , діючи умисно, неодноразово перебуваючи в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_4 , будучи матеріально відповідальним, маючи єдиний намір на привласнення та розтрату чужого майна - грошових коштів, належних ФОП ОСОБА_9 , скоюючи кримінальне правопорушення з корисливих мотивів, в касу підприємства не вніс, а присвоїв собі та розтратив на власний розсуд. В результаті злочинних дій ОСОБА_7 заподіяв ФОП ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 7 027 гривень 36 копійок.

Суд прийшов до висновку, що своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке передбачено ст. 191 ч. 1 КК України, тобто привласнення чужого майна, яке було ввірено особі.

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу заступника прокурора та просила змінити вирок у частині призначеного йому покарання та зазначити про незастосування додаткового покарання за ст. 191 ч. 1 КК України, а в решті вирок залишити без зміни; що обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок без зміни; перевіривши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів у відповідності до положень ст. 401 ч. 1 КК України переглядає судове рішення щодо ОСОБА_7 в межах апеляційної скарги прокурора.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ст. 191 ч. 1 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оскаржуються та колегією суддів не перевірялися, оскільки кримінальне провадження розглянуто судом за правилами ст. 349 ч. 3 КПК України, проти застосування якої ніхто з учасників судового розгляду не заперечував.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання то, як убачається з апеляційної скарги прокурора, ним не оскаржуються ні вид та розмір призначеного судом ОСОБА_7 покарання, ні застосування щодо нього положень ст. 75 КК України, ні покладення на нього обов`язків, передбачених ст. 76 ч.1 п.п. 2, 3 КК України, а ставиться питання про внесення змін до вироку та у зв`язку з незастосуванням судом закону, який підлягає застосуванню зазначенню про незастосування додаткового покарання за ст. 191 ч. 1 КК України.

Дійсно згідно ст. 409 ч.1 п. 4 КПК України, на положення якої посилається апелянт, підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яким у тому числі, згідно ст. 413 ч.1 п. 1 КПК України є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Покарання за статтею 191 ч. 1 КК України передбачено у тому числі і у виді обмеження волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю або без такого.

Як убачається з вироку, при призначенні покарання суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування щодо ОСОБА_7 додаткового покарання, однак в резолютивній частині вироку, суд ОСОБА_7 дійсно не зазначив про застосування чи не застосування щодо ОСОБА_7 додаткового покарання.

Оскільки прокурор у своїй апеляційній скарзі не просить призначити нове покарання ОСОБА_7 , а лише просить змінити його та зазначити у вироку «про незастосування додаткового покарання за ст. 191 ч. 1 КК України», колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора виходячи з того, внесення такої зміни у резолютивну частину як пропонує прокурор неможливо, а вийти за межі апеляційної скарги прокурора та постановити свій вирок у колегії суддів підстав не має.

Керуючись ст. ст. 404 ч.1. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: