Провадження № 1-в/127/1721/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 листопада 2016 року місто Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

засудженого: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_5 про приведення покарання призначеного за ухвалою Волинського обласного суду від 24.05.1996 на підставі якої ОСОБА_4 замінено покарання з смертної кари на довічне позбавлення волі у відповідність до положень чинного законодавства України та зниження міри покарання у виді довічного позбавлення волі до позбавлення волі на певний строк, суд -

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання захисника ОСОБА_5 , яка дії інтересах засудженого ОСОБА_4 про приведення покарання призначеного за ухвалою від 24.05.1996 у відповідність до положень чинного законодавства України та зниження міри покарання у виді довічного позбавлення волі до позбавлення волі на певний строк, яка мотивована тим, що суд має переглянути вирок, оскільки призначена міра покарання засудженому ОСОБА_4 не відповідає вимогам національного та міжнародного законодавства, положення якого ратифіковані Україною, а також з підстав неврахування судом, який ухвалив вирок ряду пом`якшуючих покарання обставин.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 підтримав клопотання захисника та просив її задовольнити з мотивів викладених у клопотання та зазначив, що він має ряд заохочень під час відбуття покарання та не вважає себе винним за злочини по яким він засуджений.

Захисник ОСОБА_5 просила суд задоволити клопотання подане нею з мотивів викладених у клопотанні.

Прокурор ОСОБА_3 просив суд відмовити в задоволенні вказаного клопотання, оскільки відсутність підстави для задоволення.

Суд вислухавши думку засудженого, захисника, думку прокурора, дослідивши клопотання захисника ОСОБА_6 матеріали його особової справи, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення клопотання останньої виходячи з наступного.

Так, вироком Волинського обласного суду від 20.11.1996 ОСОБА_4 засуджений до смертної кари за вчинення відповідних злочинів.

Відповідно до п. п. 3, 13, 14 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України, має право вирішувати питання, зокрема про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 ст. 74 КК України, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до положень ч.1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Положеннями ст. 51 КК України передбачено, як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Таким чином, зі змісту положення частини першої ст.. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо-тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України. Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

У подальшому, 22.02.2000 до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України № 1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

На підставі п. 4 ст. 5 КК України ухвалою Волинського обласного суду від 24.05.1996 ОСОБА_4 замінено покарання у виді смертної кари розстріл на довічне позбавлення волі з відбуттям покарання у тюрмі зі суворим режимом.

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Таким чином, «зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».
Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України № 1483, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_4 особливо тяжкого злочину, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_4 , що вчинив особливо тяжкий злочин до набрання чинності цього закону.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що клопотання захисника ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4, 51, 74, 82 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про приведення покарання призначеного за ухвалою Волинського обласного суду від 24.05.1996 на підставі якої ОСОБА_4 замінено покарання з смертної кари на довічне позбавлення волі у відповідність до положень чинного законодавства України та зниження міри покарання у виді довічного позбавлення волі до позбавлення волі на певний строк відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: