Номер провадження: 11-кп/785/47/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

обвинувачених: ОСОБА_7 та ОСОБА_8

та їх адвокатів: ОСОБА_9 і ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями і додатками до них обвинувачених на вирок Малиновського районного суду міста Одеси від 24 листопада 2015 року.

Цім вироком засуджено:

ОСОБА_7 , 1994 року народження, уродженця Тарутинського району Одеської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 25.03.2010 року за ст. 185 ч. 2, 3 КК України до покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, умовно з іспитовим строком 2 роки;

-16.03.2011 року за ст. 190 ч. 2 КК України до позбавлення волі строком три роки один місяць;

-24.02.2014 року за ст. 185 ч. 2, 3 КК України до позбавлення волі строком три роки і шість місяців;

-30.09.2014 року за ст. 185 ч. 3 КК України до позбавлення волі строком три роки і шість місяців;

- за ст. 349 КК України до позбавлення волі строком 9 років;

- за ст. 15 ч. 2, ст. 393 ч. 2 КК України до позбавлення волі строком 5 років;

Відповідно до ст. 70 КК України остаточно визначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого більш суворим, у вигляді позбавлення волі строком 9 років.

Відповідно до ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднане невідбута частина покарання за попереднім вироком і остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком 10 років.

ОСОБА_8 , 1996 року народження, уродженця Любашівського району Одеської області, українця, громадянина України, маючого середню-спеціальну освіту, неодруженого, маючого дитину 2013 року народження, проживаючого в селі Іванівка Любашівського району Одеської області, раніше судимий:

-28.11.2013 року за ст. 185 ч. 2, 3 КК України до трьох років позбавлення волі, з іспитовим строком 1 рік;

-13.01.2014 року за ст. 185 ч. 3 КК України до позбавлення волі 3 роки 2 місяця;

-19.02.2015 року за ст. 185 ч. 3, ст. 186 ч. 2 КК України до 4 років;

- за ст. 349 КК України до позбавлення волі строком 9 років;

- за ст. 15 ч. 2, ст. 393 ч. 2 КК України до позбавлення волі строком 5 років;

Відповідно до ст. 70 КК України остаточно визначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого більш суворим, у вигляді позбавлення волі строком 9 років.

Відповідно до ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднане невідбута частина покарання за попереднім вироком і остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком 10 років.

Як вбачається з вироку, 10 червня 2015 року о 04 годині 00 годині ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з метою реалізації злочинного умислу, в невстановлений слідством спосіб, відчинили замок дверей камери та самовільно вийшли з камери № 121 розташованої на другому поверсі корпусного відділення № 1 Одеського слідчого ізолятору та направились до службового приміщення старшого по корпусному відділенню, де на чергуванні перебував старший по корпусному відділенню № 1 відділу режиму і охорони, старший прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_11 , який згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 19.02.2004 року, є працівником правоохоронного органу.
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , непомітно пройшовши до кімнати старшого по корпусному відділенню, підійшли до ОСОБА_11 , та ОСОБА_7 , утримуючи в правій руці отриманий ним в невстановлений слідством спосіб, металевий предмет, загострений з однієї сторони, обхопив з правої сторони за шию ОСОБА_11 та приставив до його шиї загостреним кінцем вказаний предмет, утримуючи його в руці, висловив погрозу завдати ушкодження, небезпечні для його життя, які ОСОБА_11 сприймав, як реальні, тим самим протиправно, насильницьким способом, обмежуючи можливість ОСОБА_11 самостійно обрати місце свого перебування. Тим часом, ОСОБА_8 дістав із-за поясу ОСОБА_11 спеціальні засоби: газовий балончик, гумову палицю ПР-73, зв`язку ключів від усіх камер та вхідних дверей корпусу. Після цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , продовжуючи утримувати ОСОБА_11 в заручниках, тобто протиправно та насильницькі позбавляючи його можливості залишити місце, у якому його утримували, прослідували до чергової частини установи, де перебували оператор відео нагляду старший сержант внутрішньої служби ОСОБА_12 та черговий помічник начальника Одеського слідчого ізолятору № 21 старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_13 . Далі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , продовжуючи утримання в якості заручника старшого по корпусному відділенню ОСОБА_11 , вимагали у ОСОБА_13 , як у службової особи державної установи, вчинити дії, як умову звільнення заручника, а саме вимагали надати їм транспорт та можливість безперешкодно залишити територію слідчого ізолятору.
ОСОБА_13 діючи з метою звільнення з заручників ОСОБА_11 , вступив в розмову з засудженими, та затягуючи час з метою викриття протиправних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , пообіцяв виконати їх протиправні вимоги, як умови звільнення заручника, тобто знайти та надати їм автотранспорт , щоб вони залишили територію СІЗО. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дозволили ОСОБА_13 покинути приміщення чергової частини щоб знайти їм автотранспорт. В цей час ОСОБА_13 , вийшовши з приміщення чергової частини, відразу телефоном доповів про ситуацію виконуючому обов`язки начальника Одеського СІЗО та черговому територіального Управління виконання покарань, черговому ГУМВС України в Одеській області та повернувся до приміщення чергової частини і заспокоїв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , пояснивши, що автомобіль заправляють, та він під`їде на ньому до воріт транспортного контрольно-пропускного пункту установи. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , продовжуючи утримувати як заручника ОСОБА_11 , вимагали знайти та надати водія - цивільну особу на даний автомобіль, однак, ОСОБА_13 їм пояснив, що зараз не має можливості знайти цивільну особу в якості водія і погодився сам сісти за кермо автомобіля.
ОСОБА_13 , з дозволу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , залишив приміщення чергової частини та підігнав автомобіль ВАЗ 21099 р.н. НОМЕР_1 , зеленого кольору, через ворота транспортного контрольно-пропускного пункту на територію ОСІ. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , тримаючи в якості заручника ОСОБА_11 , вийшли з чергової частини та з метою самовільного, незаконного залишення меж охоронюваної території установи виконання покарання, за відсутності законних підстав, сіли до автомобілю на заднє сидіння, при цьому ОСОБА_13 перебував на водійському місці. ОСОБА_8 заблокував усі двері автомобіля. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 наказали ОСОБА_13 проїхати внутрішні ворота транспортного контрольно-пропускного пункту, після чого вони відпустять ОСОБА_11 . Проїхавши внутрішні ворота транспортного контрольно- пропускного пункту на автомобілі, ОСОБА_13 зупинив рух автомобіля, але не заглушив мотор, внутрішні ворота закрились. ОСОБА_8 лівою рукою з лівої сторони обхватив за шию чергового помічника начальника Одеського слідчого ізолятору № 21 ОСОБА_13 , а ОСОБА_7 праву руку з металевим предметом прибрав від шиї ОСОБА_11 , та направив до шиї ОСОБА_13 , після чого вказаний предмет швидко передав в ліву руку ОСОБА_8 , який продовжив утримувати ОСОБА_13 . ОСОБА_8 притискаючи металевий предмет, загострений з однієї сторони, загостреним кінцем до шиї ОСОБА_13 протиправно, насильно позбавляв його можливості залишити автомобіль, утримував останнього з метою вчинення службовими особами державної установи дій, а саме відчинення зовнішніх воріт транспортного контрольно-пропускного пункту, як умови звільнення заручника.
ОСОБА_7 розблокував задні двері з правої сторони та випустив ОСОБА_11 з автомобіля на територію слідчого ізолятору. В цей момент, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було знешкоджене та затримано бійцями спеціального підрозділу Одеського міжрегіонального воєнізованого формування Державної кримінально-виконавчої служби України, а заручника ОСОБА_13 - звільнено. Таким чином, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не виконали усі дії, які вважали необхідними для вчинення втечі з місця позбавлення волі, з метою ухилення від подальшого відбування покарання, та не довели свій злочинний намір до кінця, оскільки були затримані.
В апеляції ОСОБА_8 просить змінити вирок, застосувати до нього ст. 69 КК України, посилаючись на те, що він активно співпрацював зі слідством, повністю визнає свою вину, розкаявся, має неповнолітню дитину 2013 року народження, стан здоров`я, характеристику з місця проживання.
Обвинувачений ОСОБА_7 також просить змінити вирок, та зменшити йому покарання з врахуванням його стану здоров`я.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинувачених та їх адвокатів, на підтримку доводів апеляційних скарг, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, та надав останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації її дій за ст. 349, 15 ч. 2, ст. 393 ч. 2 КК України в апеляційних скаргах з доповненнями не оспорюються, а тому відповідно до положень ст.404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які піддягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Апеляційний суд вважає, що вказані вимоги кримінального Закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі, а висновки суду належним чином мотивовані.

Призначаючи обвинуваченим покарання, суд врахував в якості обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття у вчиненому.

Апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_7 і ОСОБА_8 покарання, в повній мірі відповідає тяжкості вчиненого ними злочинів та особі обвинувачених, є справедливим, достатнім та необхідним для їх виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, в зв`язку з чим не вбачає підстав для призначення їм менш суворого покарання.

Таким чином, як за своїм видом, так і за розміром, призначене покарання є законним і справедливим, а тому доводи обвинувачених про суворість призначеного судом першої інстанції покарання не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування ст. 69 КК України, як про це ставиться прохання в апеляції ОСОБА_8 і зменшення покарання для ОСОБА_7 ..

Враховуючи наведене та те, що вирок відносно ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , судом першої інстанції ухвалено з дотриманням кримінального та кримінального процесуального законодавства, і підстави для його зміни через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених внаслідок суворості відсутні, то апеляційні скарги обвинувачених задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:
Апеляції обвинувачених залишити без задоволення.
Вирок Малиновського районного суду міста Одеси від 24 листопада 2015 року, в відношенні ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 3 місяців, а засудженим - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4