УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Категорія ст. 185 ч. 2 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2015 року.
Апеляційний суд Житомирської області у складі суддів:
ОСОБА_2 - головуючого,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участю: прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,
Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора в підтримання апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд, -
у с т а н о в и в:
Вироком Коростенського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України часткового приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 лютого 2015 року у виді 1 року 2 місяців позбавлення волі та остаточно призначено покарання за сукупністю вироків, - 3 роки 2 місяці позбавлення волі.
Початок строку відбуття покарання вирішено рахувати з дня затримання ОСОБА_6 в порядку виконання покарання.
Згідно вироку, 20 липня 2015 року близько 05.00 години на вул. Лозовій у м. Коростені Житомирської області ОСОБА_6 з автомобіля марки ВАЗ -2110 № НОМЕР_1 , що знаходився біля будинку № 28, повторно таємно викрав чуже майно потерпілого ОСОБА_9 на загальну суму 3349 грн., - мобільний телефон "Самсунг" вартістю 1449 грн., акумуляторну батарею "Омега" вартістю 1250 грн., портмане вартістю 150 грн. та автомагнітолу "Піонер" вартістю 500 грн.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок у зв`язку із м`якістю призначеного покарання та неправильним застосуванням кримінального процесуального законодавства, - незазначенням кваліфікуючої ознаки повторності та невирішенням питання про долю речових доказів, та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ст. ст. 185 ч. 2, 71 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі, у мотивувальній частині вироку в формулюванні обвинувачення зазначити кваліфікуючу ознаку повторність, вирішити питання про речові докази, - мобільний телефон, картонну коробку та короткий посібник користувача мобільного телефону повернути законному володільцю. Твердить, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 374 КПК України, не зазначив в формулюванні обвинувачення кваліфікуючої ознаки повторності та не вирішив у вироку долі речових доказів, призначив обвинуваченому несправедливо м`яке покарання.
З матеріалів кримінального провадження видно, що висновки місцевого суду про доведеність винності обвинуваченого ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, та кваліфікацію цих дій за ч. 2 ст. 185 КК України, - є обґрунтованими та не оспорюються в апеляційному порядку.
За змістом вступної та мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції зазначив попередні незняті та непогашені судимості ОСОБА_6 за ст. 185 КК України, вказав про встановлені судом обставини вчинення цією ж особою нової крадіжки 20 липня 2015 року, повністю визнав доведеним обвинувачення, висунуте ОСОБА_6 на досудовому розслідуванні, та погодився із кваліфікацією його дій за ч. 2 ст. 185 КК України за кваліфікуючою ознакою цього злочину - повторність.
За таких обставин є необгрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про незазначення цієї кваліфікуючої ознаки при формулюванні у вироку обвинувачення, визнаного судом доведеним.
При призначенні покарання обвинуваченому суд додержався вимог ст. 65 КК України. Зокрема, з врахуванням тих обставин, що новий злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 було вчинено під час іспитового строку при звільненні від відбування покарання у вигляді 3 років позбавлення волі за попереднім вироком з випробуванням, суд першої інстанції законно та обгрунтовано призначив обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю вироків у виді реального позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, яке за своїм видом та розміром перевищує невідбуте покарання за попереднім вироком, є необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_6 , який позитивно характеризується за місцем проживання, розкаявся та сприяв у розкритті злочину, не може бути визнано явно несправедливим.
З огляду на це є необгрунтованими доводи апеляційної скарги про несправедливу м'якість призначеного ОСОБА_6 покарання.
При постановленні вироку суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 374 КПК України, дійсно помилково не вирішив долю речових доказів, що були передані на зберігання потерпілому ОСОБА_9 .
Однак, на думку колегії суддів апеляційного суду, це порушення не є істотним, оскільки воно не перешкодило та не могло перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обгрунтоване рішення у даному кримінальному провадженні. Доля вказаних прокурором речових доказів може бути вирішена судом першої інстанції після набрання вироком законної сили в порядку ст. ст. 358, 359 КПК України.
Тому, відповідно до положень ст. ст. 409, 412 КПК України, це порушення вимог кримінального процесуального закону не є підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.
У даному кримінальному провадженні відсутні дані про попереднє ув'язнення обвинуваченого ОСОБА_6 . Тому підстав для застосування ч. 5 ст. 72 КК України немає.
Таким чином, вирок суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування або зміни немає. Всі доводи апеляційної скарги є необгрунтованими.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 , - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3 місяців з дня проголошення.
Судді: