Справа № 541/1085/16-к
№ провадження 1-кп/541/116/2016
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2016 року. Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миргороді кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, утриманців не має, з повною загальною середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого, не депутата,

по ст. 185 ч. 1 КК України ,-

в с т а н о в и в :

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення по ст. 185 ч. 1 КК України в тому, що той на початку березня 2016 року, точна дата слідчими не встановлена, достовірно знаючи, що на земельній ділянці, яка на праві приватної власності належить потерпілому ОСОБА_4 та розташована в садовому товаристві «Комунальник» в м. Миргороді, знаходяться п`ять залізобетонних плит «ПГ 6х3», які належать згаданому потерпілому, діючи під раптово виниклим умислом, з корисливих мотивів, переслідуючи намір та бажання скоїти крадіжку чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та, бажаючи їх настання, діючи без волі потерпілого, тобто, таємно, вирішив продати вищевказані плити, а отримані кошти звернути на свою користь.

В подальшому ОСОБА_6 , реалізуючи свої злочинні наміри, на початку березня 2016 року, точної дати досудовим розслідуванням не встановлено, в м. Миргороді Полтавської області знайшов покупців на плити в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з якими уклав усний договір купівлі продажу, не повідомляючи останнім про дійсну належність набуваємих ними плит.

Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_8 10 березня 2016 року за допомогою вантажної техніки вивезли з земельної ділянки потерпілого ОСОБА_4 придбані ними п`ять залізобетонних плит «ПГ 6х3» загальною вартістю згідно висновку судової будівельно технічної експертизи 10533 гривни 60 копійок. А отже ОСОБА_6 викраденим майном розпорядився на свій розсуд, тим самим довів свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна до кінця, завдавши потерпілому ОСОБА_4 матеріальних збитків на вищевказану суму / а.п. 2 3 /.

В процесі розгляду даного провадження судом обвинувачений, зважаючи на суть і спосіб роз`ясненої йому підозри на досудовому розслідуванні, будучи юридично не обізнаним, своєї винуватості у інкримінованому злочині не заперечував, вказуючи в показаннях на те, що на початку березня 2016 року до нього звернувся невідомий чоловік, який запитав чи не продає він залізобетоні плити, які потрібні його знайомим, і на той час знаходилися поблизу паркану домогосподарства матері обвинуваченого по АДРЕСА_2 . ОСОБА_6 надав цій особі номер свого мобільного телефону і згодом йому зателефонував чоловік, який поцікавився плитами і виявив бажання оглянути їх. При цьому обвинувачений вказав адресу місця їх зберігання, а сам при огляді присутнім не був. В подальшому він зустрівся з покупцями в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яких раніше не знав та продав їм ці плити, видаючи їх за власні. Як стверджував обвинувачений, безпосереднє таємне вилучення згаданого чужого майна, яке фактично належало потерпілому ОСОБА_4 , з місця його зберігання він не вчинював. В день, під час і на місці його вилучення присутнім не був, хоча перед цим йому зателефонував один з покупців і повідомив, що саме в цей день вони заберуть плити і щоб обвинувачений попередив сусідів. Будь яких активних і таємних дій на особисте заволодіння таким майном чи заволодіння ним ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в місці його знаходження він не здійснював. Реальну можливість розпоряджатися чи користуватися таким майном він не мав, бо точно не знав, коли це майно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 заберуть з місця його знаходження.

Аналіз показань обвинуваченого дає підстави прийти до висновку про те, що він, як на те вказується у обвинувальному акті, злочинах намірів на особисте вчинення таємного викрадення бетонних плит не мав і особисто не підшукував покупців на них. Пропозиція про продаж цих плит поступила від іншої, особи, яка не встановлювался в ході досудового розслідування. Таємного викрадення чужого майна з місця його зберігання ОСОБА_6 не скоював, при його вилученні іншими особами присутнім не був. Чуже майно продав за відплатним договором, як особа, яка не мала права його відчужувати, про що йдеться у обвинувальному акті.

Заслухавши справу на засадах змагальності та диспозитивності відповідно до ст. ст. 22, 26 КПК України, згідно до положень ст. 337 КПК України, тобто, в межах підтриманого прокурором обвинувачення і лише стосовно особи, якій висунуте конкретне обвинувачення, дослідивши та безпосередньо перевіривши докази сторони обвинувачення, надані на відповідній стадії і виключно суду першої інстанції до моменту його видалення у нарадчу кімнату, проаналізувавши всі докази в їх сукупності та у системному взаємозв`язку між ними, керуючись законом, оцінивши їх відповідно до положень ст. 94 КПК України, суд приходить до висновку про те, що в діянні обвинуваченого немає складу інкримінованого злочину, а тому його слід виправдати зі слідуючих обґрунтувань.
Згідно загальної теорії кримінального права крадіжка це умисне протиправне обернення таємним способом чужого майна на свою користь чи користь іншої особи по корисливим мотивам. Об`єктивна сторона цього злочину полягає у активній поведінці винного по таємному, незаконному, безоплатному вилученню чужого майна поза волею власника.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року крадіжку потрібно вважати закінченою з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.
При допиті судом потерпілий ОСОБА_4 суду повідомив, що п`ять залізобетонних плит на його земельній ділянці знаходилася, близько, 13 років та придбані ще його батьком. В березні 2016 року він виявив їх зникнення з приводу чого повідомив до місцевого органу поліції. З обвинуваченим ОСОБА_6 він знайомий, а ОСОБА_7 і ОСОБА_8 раніше не знав. Від людей, що мешкають поблизу місця зберігання його плит, після їх зникнення, дізнався, що їх вантажили та вивозили в денний час доби і ніби то обвинувачений попереджав сусідів про можливе відключення електроенергії в цей час. На даний момент плити йому не повернуто, хоча обвинувачений виплатив йому грошову компенсацію за них.

Допитані, як свідки обвинувачення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 показали, що в березні 2016 року на пропозицією їхнього знайомого купили у обвинуваченого п`ять залізобетонних плит, заплативши йому за них 100 доларів США. Про фактичну належність цих плит потерпілому ОСОБА_4 вони не знали. До передачі грошей обвинуваченому ОСОБА_6 , той по телефону назвав адресу місця їх зберігання свідку ОСОБА_7 і той сам оглядав їх у відсутність обвинуваченого. Через декілька днів вони передали валютні кошти обвинуваченому за місцем його роботи і організували їх вивезення з вказаного місця 10 березня 2016 року, залучивши для цього автокран та автомобіль. На місці вивезення був присутній лише свідок ОСОБА_7 та найнята бригада і транспорт. З показань цього свідка, обвинувачений на момент завантаження і вивезення плит з місця їх зберігання особисто присутнім не був та не допомагав їм у цьому. В подальшому ці плити ними були використані у спорудженні гаража по АДРЕСА_3 , де зараз і знаходяться. Свідок ОСОБА_8 при завантаженні та транспортуванні плит був відсутнім.

З показань свідка ОСОБА_9 слідує, що він працює водієм вантажного автомобіля в будівельній фірмі колишньому сільському будівельному комбінаті. 10 березня 2016 року доставляв вантаж до сусіднього району та по телефону одержав вказівку від механіка ОСОБА_10 по завершенню рейсу подати автомобіль до магазину в мікрорайоні «Дранки», для транспортування плит, що він і зробив. На місці зустрівся з кранівником ОСОБА_11 , який раніше працював з ним, оглянули місце зберігання плит, узгодили послідовність подачі транспорту та послідуючих дій, після чого присутня на місці бригада за допомогою крану завантажила пилити на автомобіль і свідок доставив їх за конкретною адресою, на територію колишнього комбінату хлібопродуктів, що по вул. Гоголя в м. Миргород, вважаючи, що виконує виробниче завдання. Як стверджував свідок, на місці завантаження бетонних плит обвинувачений ОСОБА_6 присутнім не був. Про належність цих плит конкретним особам свідку нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_11 показав, що 10.03.2016 року на прохання ОСОБА_7 завантажив власним краном на вантажний автомобіль під керуванням ОСОБА_9 п`ять залізобетонних плит з місця їх зберігання по вул. Єрківська в м. Миргород, після чого вони були доставлені на територію колишнього комбінату хлібопродуктів, що по вул. Гоголя в м. Миргород і там вивантажені. Обвинуваченого ОСОБА_6 він особисто не знає. Під час завантаження та вивезення цих плит обвинувачений присутнім не був та не допомагав на місці виконуваних робіт ні фізично, ні порадами. Про належність цих плит конкретним особам свідку відомо не було.

Допитані, як свідки обвинувачення ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , суду повідомили, що поблизу місця їх проживання на вул. Єрківська в м. Миргород, неподалік від домогосподарства, в якому мешкає мати обвинуваченого, тривалий час зберігалися залізобетонні плити. В березні 2016 року вони були очевидцями, як ці плити в денний час за допомогою автокрану були завантажені на автомобіль і вивезені. За декілька днів ОСОБА_6 попереджав про можливе відключення електроенергії через можливе завантаження залізобетонних плит, однак таке відключення не здійснювалося. Обвинуваченого в день і на місці завантаження та вивезення плит вони не бачили. Вказати конкретно, на чиїй земельній ділянці ці плити знаходилися, свідки не змогли.

Аналіз та співставлення між собою показань всіх допитаних судом свідків сторони обвинувачення дає суду підстави прийти до висновку про те, що вони ні прямо, ні побічно не підтверджують існування чи відсутність обставин, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і зокрема наявності у діянні обвинуваченого ОСОБА_6 об`єктивної сторони інкримінованої йому крадіжки чужого майна, а саме вчинення особисто ним активних, таємних дій по вилученню такого майна з місця його зберігання та наявності у нього реальної, хоча б початкової можливості розпоряджатися чи користуватися таким майном після його переміщення з місця зберігання іншими особами. Навпаки, ці показання спростовують факт особистого вчинення обвинуваченим таємного викрадення чужого майна, яке йому інкримінується по ст. 185 ч. 1 КК України.

Стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 суду надано протокол огляду місця події, план схему та фототаблиці додатки до нього, датовані 29.03.2016 року, за якими поблизу домогосподарства АДРЕСА_2 , в присутність потерпілого ОСОБА_4 , виявлено місце, де зберігалися належні йому залізобетонні плити і водночас встановлено їх відсутність. Результати цієї слідчої дії ні прямо, ні побічно не підтверджують причетність обвинуваченого ОСОБА_6 до безпосереднього таємного заволодіння цим майном потерпілого в конкретні день і час. Досліджені протокол і додатки до нього не підтверджують наявності слідів чи речових доказів, залишених саме обвинуваченим на місці вилучення цього майна іншими особами або доказів, які б підтверджували його участь у такому вилученні. Зі змісту план схеми додатку до протоколу огляду місця події вбачається, що місце знаходження залізобетонних плит на час огляду місця події знаходиться за межами огородженої парканом території садового товариства «Комунальник» / а.п. 52, 53, 54 59 /.

З наданої прокурором фототаблиці та копії державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я потерпілого ОСОБА_4 , на яких є абриси земельної ділянки / а.п. 85, 86/, неможливо зробити висновок про те, що місце знаходження залізобетонних плит, відсутність яких зафіксована у протоколі огляду місця події від 29.03.2016 року, знаходиться саме на земельній ділянці цього потерпілого.

В наданому прокурором протоколі прийняття заяви потерпілого про вчинене кримінальне правопорушення від 29.03.2016 року, в якому не зазначено часу його складення, ОСОБА_4 наголошує про крадіжку належних йому бетонних блоків, а не залізобетонних плит, що фактично суперечить змісту обвинувального акту, оскільки ці вироби із бетону суттєво відрізняються за своїм зовнішнім видом і призначенням. Крім того, пункти 5, 6 цього протоколу не містять вказівки потерпілого на те, що він бачив особу, яка вчинила кримінальне правопорушення або підозрюється ним у цьому, в даному випадку обвинуваченого. З цих підстав такий протокол не доводить вчинення ОСОБА_6 саме таємного викрадення бетонних блоків чи залізобетонних плит, належних потерпілому, а відтак і виконання ним об`єктивної сторони крадіжки / а.п. 51 /.

Перевіряючи, як доказ сторони обвинувачення, протоколи пред`явлення свідкам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 особи обвинуваченого за фотознімками для впізнання, суд не визнає їх належними і допустимими доказами, оскільки за змістом цих процесуальних документів таке пред`явлення мало місце з очевидними порушеннями приписів ст. 228 КПК України. Так, на відповідних фототаблицях обвинувачений ОСОБА_6 пред`явлений для впізнання свідкам за фотознімком, на якому розмір його голови і обличчя був вочевидь більшим, ніж розмір голів і облич решти осіб на трьох інших фотознімках. З долучених фототаблиць до протоколів цієї слідчої дії очевидно слідує, що лише на голові ОСОБА_6 мається сиве волосся. Крім того, за змістом цих протоколів свідки впізнали обвинуваченого за формою та виразом обличчя. Які конкретно форми та вирази його обличчя мали на увазі свідки, у протоколах в деталях не зазначено, чи відповідали вирази обличчя ОСОБА_6 , які, як правило змінюються і не є постійними, на момент його впізнання з виразами обличчя, коли він спілкувався зі свідками по телефону чи при одержанні валютних коштів, в протоколі не зазначено / а.с. 68 73 /.

З вказаних підстав ці протоколи не є допустимими доказами винуватості ОСОБА_6 в інкримінованій крадіжці, а відтак не можуть покладатися в основу вироку.

Наявні в матеріалах кримінального провадження матеріали судової будівельно технічної експертизи, якими визначено вартість п`яти залізобетонних плит «ПГ 6х3» сумою в 10533,60 гривни, ні самі по собі, ні в сукупності з рештою доказів, перевірених і проаналізованих судом, не підтверджують причетність обвинуваченого до їх безпосереднього вилучення з місця зберігання і їх переміщення в просторі й часі відносно цього місця. Ці висновки не доводять того факту, що крадіжка ОСОБА_6 була розпочата й закінчена, а саме, що після вилучення чужого майна він розпорядився ним / а.п. 18 21 /.

Як слідує зі змісту протоколу огляду будівлі наземного гаражу і додатків до нього / а.п. 61 65 /, ці матеріали підтверджують показання свідків в частині переміщення п`яти залізобетонних плит, належних потерпілому з місця їх зберігання до місця виявлення, в чому обвинувачений ОСОБА_6 особистої участі, як необхідної складової об`єктивної сторони інкримінованої крадіжки, не приймав.

Співставляючи зміст витягу з кримінального провадження та постанови слідчого про зміну правової кваліфікації такого провадження від 28.04.2016 року, надані прокурором на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , слід прийти до висновку про те, що правова кваліфікація фактично не змінювалася, оскільки у витягу з кримінального провадження таку кваліфікацію відображено за ст. 185 ч. 1 КК України, а не за ст. 185 ч. 3 КК України, як про те йдеться у постанові, що є очевидним / а.п. 45, 74 /.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 185 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_6 , об`єктивна сторона інкримінованого йому злочину полягає у таємному викраденні чужого майна.

Для наявності складу інкримінованої крадіжки у діянні конкретної особи необхідно, щоб ця особа особисто вчинила дії по таємному вилученню чужого майна з місця його зберігання або знаходження. Вилучення такого майна іншими особами, як набувачами за відплатним договором, за умови, коли обвинувачений приховав від них дійсного власника та реалізував не належне йому право продажу, не може бути витлумачено, як вчинення об`єктивної сторони крадіжки саме обвинуваченим.

При цьому судом констатується, та обставина що за змістом обвинувачення, сформульованого слідчим, обвинувачений на підставі усного договору купівлі продажу розпорядився чужим майном ще до його вилучення не ним, а покупцями з місця зберігання такого майна, що суперечить правовій позиції, викладеній у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року, та не підтверджує факту вчинення і закінчення інкримінованої йому крадіжки.

Разом з тим суд погоджується з обвинувальним актом в тій частині, що між обвинуваченим ОСОБА_6 та свідками ОСОБА_7 і ОСОБА_8 фактично було укладено договір купівлі продажу конкретного майна, в даному випадку залізобетонних плит.

Одночасно з цим судом приймаються до уваги також і положення ст. 658 ЦК України, за якою право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Аналіз вказаних норм Цивільного кодексу України у системному взаємозв`язку з діяннями обвинуваченого, описаного у обвинувальному акті, дає підстави суду прийти до переконання про те, що між потерпілим ОСОБА_4 , обвинуваченим ОСОБА_6 та свідками ОСОБА_7 і ОСОБА_8 фактично виникли та існують цивільно правовідносини, пов`язані з порушенням права власності потерпілого внаслідок незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння чужим майном набувачами такого майна за відплатним договором, продавцем за яким була особа, яка не мала права відчужувати таке майно.

Сам факт визнання своєї винуватості обвинуваченим по ст. 185 ч. 1 КК України та його каяття не є беззаперечним доказом такої винуватості, зважаючи на спосіб і якість роз`яснення йому підозри, його юридичну необізнаність та відсутність захисника. Суд вважає, що таке визнання винуватості може бути прийняте до уваги та покладене в основу вироку лише за умови наявності в діянні обвинуваченого інкримінованого йому складу кримінального правопорушення. Оскільки такий склад відсутній, то відсутні і фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_6 по ст. 185 ч. 1 КК України, що серед іншого слугувало правовою підставою для відмови судом у затвердженні угоди про примирення між потерпілим і обвинуваченим / а.п. 13 14, 30/.

Перекваліфікація діяння ОСОБА_6 на ст. 27 ч. 3, ст. 185 ч. 1 КК неможлива, оскільки органами досудового розслідування свідкам ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , як особам, які фактично вилучили чуже майно з місця його зберігання, набувши на нього право на підставі договору купівлі продажу, не оголошувалося про підозру у таємному викраденні чужого майна, тобто, крадіжці, вчиненій за попередньою змовою групою осіб. Крім того, така зміна обвинувачення не ініціювалася прокурором під час розгляду провадження судом.

За змістом ст. 337 ч. 3 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Обговорюючи питання про можливість застосування судом приписів ст. 337 ч. 3 КПК України в частині можливої перекваліфікації діяння обвинуваченого на ст. ст. 190, 192 чи 356 КК України, суд вважає, що така перекваліфікація не можлива, оскільки ці склади злочинів у діянні ОСОБА_6 також відсутні, бо в аспекті ст. 190 КК України обвинувачений майном потерпілого шляхом його обману чи зловживання довірою не заволодівав і такий обман до потерпілого ним не застосовувався. Стосовно ст. 192 КК України в діянні обвинуваченого відсутні форми заподіяння майнової шкоди потерпілому у виді: 1) незаконного використання чужого майна (незаконне користування); 2) ухиленні від сплати обов`язкових платежів; 3) оберненні на власну користь грошових коштів, які на підставі тих або інших договорів і зобов`язань мають надійти на користь власника. Крім того, з урахуванням розміру податкової соціальної пільги станом на березень 2016 року (689 гривень) відсутня ознака значної майнової шкоди, яка відповідно з приміткою до ст. 192 КК України має починатися сумою в розмірі 34450 гривень ( 689 гр. х 50). Відсутній в діянні ОСОБА_6 і склад самоправства, оскільки відносно майна потерпілого він не мав і не реалізовував ні свого дійсного, ні свого уявного права. Крім того, з урахуванням вимог ст. 26 ч. 4, ст. 477 ч. 1 КПК України та, зважаючи на зміст заяви потерпілого про вчинене кримінальне правопорушення / а.п. 51/, досудове розслідування цього провадження не здійснювалося у формі приватного обвинувачення.

Серед обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, такому доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України підлягає винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування цих обставин за приписами ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Згідно ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою не винуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Серед завдань кримінального судочинства, визначених ст. 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як слідує з положень пункту 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні підсудного є склад кримінального правопорушення.

Таким чином, керуючись ст. ст. 2, 7, 22, 368, 369, 370, 373, 374 КПК України, суд -

з а с у д и в :

ОСОБА_5 в пред`явленому та підтриманому обвинуваченні по ст. 185 ч. 1 КК України визнати невинуватим і виправдати по суду за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Речові докази по справі п`ять залізобетонних плит «ПГ 6х3», які знаходяться на зберіганні у ОСОБА_7 ( а.п. 3, 15, 16 ), після набрання вироком законної сили, повернути потерпілому ОСОБА_4 ..

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційних скарг через Миргородський міськрайонний суд.

Суддя Миргородського
міськрайонного суду ОСОБА_1 .