У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання за участю прокурора засудженого захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000546 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2014 року
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
особи без громадянства, раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2013 р. за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки,
затверджено угоду про визнання винуватості від 26 лютого 2014 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_6 та прокурором.
Цим вироком ОСОБА_6 засуджено за ст. 391 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, з 25 липня 2013 року, відбуваючи покарання в Олексіївській виправній колонії УДПтСУ в Харківській області (№ 25), встав на шлях злісної непокори законним вимогам адміністрації установи, мав 31 дисциплінарне стягнення за різні порушення режиму відбуття покарання, шість разів поміщався в дисциплінарний ізолятор і один раз переводився до приміщення камерного типу, а 04 та 05 лютого 2014 року в розташуванні ДІЗО ПКТ, у камері № 5 відкрито, в категоричній формі, вживаючи жаргонні слова, відмовився від виконання законної вимоги посадової особи колонії приступити до чергування з прибирання вищевказаної камери.
При цьому, з графіком чергування та обов`язками чергового по камері ОСОБА_6 був ознайомлений під розпис, скарг на стан здоров`я не висловлював і всім необхідним інвентарем для проведення прибирання в камері ОСОБА_6 був забезпечений у повному обсязі.
Представниками колонії ОСОБА_6 було роз`яснено, що він вже відбував дисциплінарне стягнення у виді переведення до приміщення камерного типу і тому в разі продовження відмови з його боку від виконання законних вимог представника адміністрації установи він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 391 КК України.
Однак ОСОБА_6 заявив, що виконання законних вимог представників адміністрації виправної установи принижує його людську гідність, що він і в майбутньому не має наміру їх виконувати.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Зазначає, що місцевим судом не з`ясовано чи потребує ОСОБА_6 захисника, не враховано, що працівниками колонії до засудженого застосовувалися недозволені заходи, не роз`яснено право засудженого на ознайомлення з журналом судового засідання, судові рішення мають суперечності та оголошені за відсутності засудженого.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються, зокрема, її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
Згідно з ч. 6 ст. 474 КПК України суд зобов`язаний переконатися у судовому засіданні, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Частиною 1 ст. 475 КПК України передбачено, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.
Як убачається з матеріалів провадження, 26 лютого 2014 року була укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним ОСОБА_6 , зокрема, в угоді було погоджено призначення останньому покарання за ст. 391 КК України у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі та на підставі ст. 71 КК України 2 роки 8 місяців позбавлення волі. Зазначена угода відповідала вимогам ст.ст. 471-473 КПК України і була підписана підозрюваним ОСОБА_6 .
Разом з угодою про визнання винуватості до суду надійшла заява ОСОБА_6 про розгляд даного провадження в режимі відеоконференції, а тому суд обґрунтовано на підставі ч. 2 ст. 336 КПК України прийняв рішення про здійснення в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова судового провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за ст. 391 КК України в режимі відеоконференції.
Не знайшли свого підтвердження і посилання захисника на те, що судом не було роз`яснено ОСОБА_6 права, в тому числі і право на захисника та ознайомлення з журналом судового засідання. Так, відповідно до журналу судового засідання та відеозапису цього засідання від 25 березня 2014 року, що наявні в матеріалах провадження, судом в повному обсязі виконані вимоги ст. 474 КПК України, ОСОБА_6 роз`яснені його права, з`ясовано чи зрозумілі йому наслідки укладення угоди про винуватість, зокрема, обставини, за яких він може оскаржити вирок, а після оголошення вироку суду засудженому роз`яснено порядок його оскарження. При цьому засуджений чітко відповідав, що йому зрозумілі його права, передбачені кримінальним процесуальним кодексом, будь-яких клопотань під час відеоконференції він не заявляв.
З відеозапису судового засідання також вбачається, що працівниками колонії засудженому була вручена пам`ятка про його права та обов`язки з якою він ознайомився, що він підтвердив суду.
Судове рішення місцевого суду було оголошено у присутності ОСОБА_6 в режимі відеоконференції.
Будь-яких підстав вважати, що підписання угоди про визнання винуватості не було добровільним з матеріалів провадження та відеозапису судового засідання не вбачається.
За таких обставин твердження захисника про те, що суд в порушення вимог закону, не провівши судового слідства та не переконавшись у винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 391 КК України, ухвалив вирок, яким затвердив угоду про визнання винуватості, є безпідставними, оскільки суд діяв відповідно до вимог ст.ст. 471-475 КПК України.
Не ґрунтуються на матеріалах провадження і твердження захисника про застосування до ОСОБА_6 працівниками колонії недозволених методів, зокрема, фізичного та морального катування, оскільки постановою слідчого з ОВС першого слідчого відділу прокуратури Харківської області від 18 червня 2015 року кримінальне провадження за цим фактом було закрито за відсутністю в діях працівників колонії складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України.
Апеляційний суд переглянув це кримінальне провадження за апеляцією ОСОБА_6 і виніс мотивовану ухвалу, якою визнав вирок суду першої інстанції, яким затверджено угоду про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним ОСОБА_6 за ст. 391 КК України, законним та обґрунтованим. При цьому доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_6 , що є аналогічними доводам касаційної скарги його захисника, належним чином перевірив суд апеляційної інстанції і мотивовано відхилив їх.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень у справі, не встановлено.
Стосовно заяви засудженого та його матері ОСОБА_9 про застосування до ОСОБА_6 положень Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року, то колегія суддів констатує, що з матеріалів провадження та доданих до касаційної скарги матеріалів неможливо чітко визначити строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 для зарахування цього строку до позбавлення волі з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, як цього вимагають засуджений та його матір. З огляду на це, вимоги щодо застосування ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) задоволенню не підлягають, оскільки суд касаційної інстанції до початку розгляду кримінального провадження не отримав підтверджену належним чином інформацію щодо строку попереднього ув`язнення ОСОБА_6 , а відкладення розгляду провадження в цьому конкретному випадку порушить гарантоване право особи на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки. Відмова в задоволенні вимог про застосування ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року №838-VIII) при зазначених обставинах не позбавляє ОСОБА_6 , членів його сім`ї, його захисника чи прокурора відповідно до ст. 537 КПК України вирішити питання, які виникають під час виконання вироку, шляхом звернення до суду за місцем відбування покарання про приведення вироку щодо ОСОБА_6 у відповідність до Закону України від 26 листопада 2015 року №838-VIII, який поліпшує його становище.
Керуючись статтями 433, 434, 436438 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_10 ОСОБА_3