Номер провадження 11-кп/775/910/2016

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю

секретаря: ОСОБА_4

прокурора: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

розглянув у місті Бахмуті Донецької області у відкритому судовому засіданні у приміщені апеляційного суду Донецької області апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 03 червня 2016 року, у кримінальному провадженні внесеному у ЄРДР за № 0000847 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ, Донецької області, громадянину України, з середньо-спеціальною освітою, інваліда 2 групи з дитинства, не одруженого, малолітніх дітей не маючого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , -

якого визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням на 2 роки. Вирішено питання про речові докази, -

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку суду, 28 лютого 2015 року, приблизно о 00-10 год., ОСОБА_7 разом з засудженим за цей злочин Краматорським міським судом 25.01.2016р. ОСОБА_9 , знаходились поблизу будинку №7 по вул. Залізничній у м. Краматорську Донецької області, де побачили раніше незнайомого їм ОСОБА_10 .

В цей момент ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_7 вчинити відкрите викрадення майна ОСОБА_10 , поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, на що останній погодився.

Реалізуючи свій злочинний умисел, знаходячись біля банкомату «Приватбанку» за вищевказаною адресою, ОСОБА_9 підійшов з ОСОБА_7 до ОСОБА_10 , та наніс один удар рукою в обличчя потерпілому, разом відтягнули його за поріг будівлі банкомату «ПриватБанку», де подавивши волю потерпілого до спротиву, заволоділи курткою останнього, вартістю 1141,94 грн., після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, розпорядившись майном ОСОБА_10 на власний розсуд.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин справи, вважає вирок суду незаконним, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі, визнати його відповідно до ст. 20 КК України обмежено осудним, та застосувати до нього примусові заходи медичного характеру з наданням амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання. На обґрунтування своїх вимог вказує, що судом не враховано висновків амбулаторної судово-психіатричної експертизи, згідно якої до ОСОБА_7 потребує амбулаторної психіатричної допомоги в саме примусовому порядку, що до ОСОБА_7 раніше застосовувались примусові заходи медичного характеру з поміщенням в психіатричну лікарню із звичайним наглядом. При вирішені питання про звільнення від відбування покарання, суд не врахував особу винного, конкретні обставини, характер та ступінь суспільної небезпеки злочину та ставлення обвинуваченого до скоєного.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який наполягав на задоволенні апеляційної скарги, думку захисників, обвинуваченого та законного представника, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Вказані фактичні обставини вчинення злочину встановлені судом першої інстанції, ніким не оспорюються і відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.

Доводи прокурора з приводу неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 при звільнені від відбування покарання, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу.

При призначенні покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, особу обвинуваченого, його роль у скоєнні кримінального правопорушення, наслідки, завдані злочином.

Так, суд першої інстанції також врахував, що ОСОБА_7 раніше не судимий, визнаний обмежено особою, його відношення до скоєного, те, що він перебуває на обліку у психіатричному диспансері та задовільно характеризується. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого та інвалідність з дитинства, а обставин, що обтяжують покарання, не встановлено. Окрім того, судом першої інстанції обґрунтовано враховано позицію потерпілого ОСОБА_10 , який претензій до обвинуваченого ОСОБА_7 не має.

Крім того, колегія суддів зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 має на утриманні малолітню дитину 2015 року народження, одружений, має інвалідність 2 групи, проходить медичне обстеження, перебуває на диспансерному лікуванні, про що останній надав відомості у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, та призначив покарання за своїм видом та розміром, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів із дотриманням вимог ст. 65 КК України.

Доводи прокурора про безпідставне застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції належним чином обґрунтував прийняте рішення, врахувавши в тому числі його обмежену осудність та інвалідність.

Застосування раніше до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру не може розглядатись як обтяжуюча покарання обставина.

Проте, доводи прокурора щодо незастосування примусових заходів медичного характеру заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є

юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК України) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК України) належить виключно до компетенції суду.

Разом з тим слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають

потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

Згідно висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 697 від 21.10.2015 року ОСОБА_7 підпадає під дію вимог ст. 20 КК України та потребує в застосуванні примусових заходів медичного характеру в виді надання амбулаторно психіатричної допомоги в примусовому порядку (а.к.п. 120-124).

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили злочини у стані обмеженої осудності.

У відповідності до ч. 2 ст. 94 КК України надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку може бути застосовано судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно-небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

Надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких саме і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст. 20, ч. 2 ст. 94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним особам у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду. Тому слід вважати, що ця допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання: якщо воно пов`язане з позбавленням волі, то здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане, - на психіатричні заклади органів охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.

Тому колегія суддів вважає необхідним застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторно психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем мешкання останнього, а вирок суду в цій частині змінити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 418, 419, 420 КПК України, -

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Краматорського міського суду Донецької області від 03 червня 2016 року відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України змінити.

На підставі ст. 20, 96 КК України застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру з наданням амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем мешкання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: