Ухвала іменем україни 22 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на вирок Богунського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 30 червня 2016 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Богунського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Болячів Житомирської області, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз:

- 31.10.2008 року Корольовським районним судом м. Житомира за ст. 395, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України на 4 роки позбавлення волі, звільнений по відбуттю покарання 07.06.2012року;

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 31 січня 2016 року, близько 21 год. 30 хв. перебуваючи поблизу буд. №108а по вул. Чернявського м. Житомира, підбіг до ОСОБА_5 та шляхом грабежу, який не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вихопив з плеча його сумку, в якій знаходились гаманець з грошовими коштами в сумі 50 грн. та посвідчення на ім`я ОСОБА_5 . Після відкритого заволодіння майном потерпілого зник з місця вчинення злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 30 червня 2016 року вказаний вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_4 і про призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Обґрунтовує свою позицію тим, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, не врахували, що засуджений будучи раніше засудженим за умисний злочин вчинив знову умисний злочин, тобто наявність обтяжуючої обставини - рецидиву злочину.

Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, зазначених у вироку, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Що стосується доводів прокурора щодо м`якості призначеного покарання та невідповідності його призначення тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого ОСОБА_4 у зв`язку з його звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
За змістом статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення та повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.п. 1, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року, з внесеними змінами постановою Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином вмотивовано.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням лише у тому випадку, якщо, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Із долученої до касаційної скарги копії вироку районного суду вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 проводився відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки засуджений повністю визнав свою вину, погодився з правильністю кваліфікації своїх дій за обставин, встановлених досудовим розслідуванням, не оспорювали фактичних обставин кримінального правопорушення як засуджений, так і прокурор.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, районний суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України належить до категорії тяжких злочинів, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризуються посередньо, розкаюється у вчиненому, має молодий вік, визнав обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття у скоєному, сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди; обставиною, яка обтяжує покарання рецидив злочину. Зваживши на зазначене, а також те що, ОСОБА_4 має на утриманні двоє малолітніх дітей, дружина перебувала на час ухвалення вироку в пологовому будинку, а також те, що потерпілий немає претензій до засудженого й просив суд ОСОБА_4 суворо не карати, та з урахуванням сукупності цих обставин, дійшов правомірного висновку про можливість застосування до засудженого положень статей 75, 76 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
На думку колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_4 районним судом покарання, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам статей 50, 65, 66, 67, 75, 76 КК України.

Доводи прокурора про м`якість призначеного покарання ОСОБА_4 із застосуванням ст. 75 КК України, та неврахування обтяжуючої обставини рецидив злочину, не заслуговують на увагу, оскільки таке рішення приймається не тільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, а й з урахуванням особи винного, що було враховано судом при прийнятті рішення.
Крім того, як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені в касаційній скарзі прокурором доводи, за своїм змістом аналогічні доводам його апеляційної скарги, визнані судом апеляційної інстанції безпідставними з наведенням відповідних мотивів прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Житомирської області на вирок Богунського районного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 30 червня 2016 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3