Провадження № 11-кп/792/419/16
Справа № 686/470/16-к Головуюча в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Хмельницького міськрайонного суду від 05 квітня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 10006276 , -

В с т а н о в и л а:

Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 05 квітня 2016 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Славута, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, непрацюючого, одруженого, на утриманні мас малолітню дитину, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 ухвалено звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Відповідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено обов`язки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Ухвалено стягнути із ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати по справі в розмірі 491 грн. 04 коп.

Позовну заяву потерпілого ОСОБА_8 про стягнення із ОСОБА_7 моральної шкоди залишено без задоволення.

Питання про речові докази вирішено відповідно до ст.100 КПК України.

Згідно з вироком суду 23 жовтня 2015 року біля 00 год. 20 хв. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Renault Safrane» д.н.з. НОМЕР_1 . в порушення вимог п. 18.1 ІІДР України, яким передбачено, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість руху, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, рухаючись по вул. Толстого зі сторони вул. Львівське шосе в напрямку до вул. Грушевського у м. Хмельницький, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 який перетинав проїзну частину вул. Толстого по нерегульованому пішохідному переході зліва направо відносно напрямку руху автомобіля. В результаті ДТП ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді рани м`яких тканин правої гомілки, відкриті множинні уламкові переломи тіл обох кісток правої гомілки зі зміщенням уламків, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю; закриті уламкові переломи тіл обох кісток лівої гомілки зі зміщенням уламків, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; рани м`яких тканин потиличної ділянки голови, правого передпліччя, забій головного мозку легкого ступеня, крововилив під апоневроз черепа, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та садна шкіри, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги прокурора, він, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи та висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, просив змінити вирок суду у зв`язку із неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, зазначаючи, що судом відповідно до чч.3,4 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку не викладено мотивів застосування ( не застосування) до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а в резолютивній частині вироку не повністю викладене формулювання призначеного ОСОБА_7 покарання відповідно до санкції ч.2 ст.286 КК України.

Прокурор крім цього зазначав, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнав вину та щиро розкаявся у вчиненому злочині, активно сприяв його розкриттю, має на утриманні малолітню дитину, відшкодував потерпілому 70000 грн., а тому, зважаючи на вказані обставини, просив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

У своїй апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить вирок місцевого суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 крім основного покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки та у повному обсязі задовольнити його цивільний позов про стягнення із ОСОБА_7 моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_8 обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 перед ним не вибачився, не відшкодував моральну шкоду, жодного разу не запропонував допомогу, не працює, а тому призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину внаслідок м`якості.

Крім того в апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 зазначає, що відмовляючи у задоволенні його позовної заяви про стягнення моральної шкоди, суд ухвалив несправедливе рішення у справі, оскільки належним чином не врахував наслідків вчиненого ОСОБА_7 злочину, внаслідок якого він і досі перебуває на лікуванні, потребує подальшого оперативного втручання, більше 6 місяців не може самостійно пересуватися, відчуває різкий біль у ногах, не може працювати та утримувати сім`ю, змушений докладати надзусиль для постійного відвідування лікарів, а рідні та близькі, у тому числі дружина змушені його доглядати, відпрошуючись з роботи, а тому він відчуває дискомфорт та почуває себе тягарем для дружини, з якою одружився за два місяці до пригоди, що трапилася. Також потерпілий ОСОБА_8 вказує на те, що у вироку неправильно зазначено про те, що ОСОБА_7 відшкодував йому 70000 грн. шкоди, оскільки обвинуваченим відшкодовано лише 55000 грн. на лікування, яке і на даний час не завершене і не компенсує його витрат на лікування та нормалізацію життя.

Заслухавши доповідача, потерпілого ОСОБА_8 та його представника , які, підтримавши апеляційну скаргу, просили призначити ОСОБА_11 крім основного покарання, додаткове у виді позбавлення права керування транспортними засобами строк на 3 роки, а також повністю задовольнити його позов про стягнення із ОСОБА_7 моральної шкоди в розмірі 70 тис. грн.., прокурора, який , частково підтримавши подану апеляційну скаргу, зокрема, щодо відсутності у мотивувальній частині вироку мотивів відносно застосування чи незастосування додаткового покарання у виді позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами , а у резолютивній частині рішення з цього приводу, просив задовольнити апеляцію потерпілого щодо призначення ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які просили залишити вирок суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд ( ст..6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Як вбачається з вироку щодо ОСОБА_7 , останнього визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами або без такого. У п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №4 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» звернуто увагу судів на те, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами. Однак у даному кримінальному провадженні суд першої інстанції в ході судового розгляду питання про доцільність чи недоцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами взагалі не ставив на обговорення. В порушення вимог ст..ст.370, 374 КПК України не зазначено про це як в мотивувальній частині вироку, так і нічого не вказано у його резолютивній частині , тобто фактично рішення про застосування чи незастосування щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не прийнято.

Відсутність вмотивованого рішення суду першої інстанції щодо доцільності чи недоцільності призначення додаткового покарання фактично позбавило сторони можливості оскаржити його та отримати перегляд судом апеляційної інстанції, оскільки за таких умов сторона позбавлена можливості подати обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність та необґрунтованість судового рішення, тобто дотриматись вимог ч.2 ст..396 КПК України.

Крім того, відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року при розгляді справ про злочини, передбачені статтями 286 288 КК України, слід мати на увазі, що диспозиція сформульованих у них норм бланкетні. У зв`язку з цим суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками. Незважаючи на це, а також вимоги п.2 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку фактично не викладено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, оскільки не зазначено, в чому саме полягало порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_7 . Замість цього у вироку лише вказано, що саме передбачено п.18.1 ПДР України.

Як відсутні мотиви незастосування (застосування) додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами при визнанні ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 чст.286 КК України, так і в порушення вимог ст..374 КПК України відсутнє належне мотивування рішення щодо вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 про стягнення із ОСОБА_7 моральної шкоди в розмірі 70 тис. грн. При цьому не було перевірено доводи потерпілого щодо розміру відшкодування йому шкоди і якої саме, а також доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який вказував що він застрахував свою цивільно-правову відповідальність в АТ «СК «АХА Страхування».

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були допущені такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, в зв`язку з чим вирок підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.

Оскільки вирок скасовується з підстав порушення вимог кримінального процесуального закону, доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 не перевіряються і не можуть бути перевірені із вказаних вище причин. Їх слід належним чином перевірити під час нового судового розгляду, а також належним чином залежно від встановленого та перевірених доводів потерпілого мотивувати застосування чи незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами і рішення щодо відшкодування моральної шкоди потерпілому.

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідальність за ст..286 КК України настає лише за умови, що винна особа внаслідок порушення певних правил спричинила потерпілому з необережності середньої тяжкості чи тяжке тілесне ушкодження або його загибель.

На підставі викладеного, керуючись ст. 370,374, ч.1 ст.412, 407 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а:
Апеляційні скарги прокурора і потерпілого задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 05 квітня 2016 року відносно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий /підпис/
Судді /підписи/
Згідно з оригіналом:
Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2 .