Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0010500 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , судимого:

1) вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27.07.2010 року

за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі,

на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

2) вироком Деснянського районного суду м. Києва від 05.08.2011 року

за ч.1 ст.309 КК України на підставі ст.71 КК України

на 2 роки позбавлення волі,

постановою Піщанського районного суду Вінницької області

від 08.04.2013 року звільненого умовно-достроково на 2 місяці 28 днів,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2015 року ОСОБА_7 визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

________________________________

Справа № 11-кп/796/509/2016
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції змінити і звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 2 роки.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, захисник зазначає, що ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у скоєному та щиро розкаявся, під час досудового розслідування добровільно відшкодував потерпілій завдану шкоду. Крім того, потерпіла просила суд суворо не карати обвинуваченого і призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, що суд першої інстанції не взяв до уваги, як і стан здоровя ОСОБА_7 , який страждає на туберкульоз легені і потребує диспансерного лікування. Тож, на думку захисника, призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити, а також просила відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення; доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який погодився із захисником; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив повторне відкрите викрадення майна ОСОБА_9 за наступних обставин.

4 вересня 2015 року близько 17 години 55 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись біля входу до ліфтової кабіни на першому поверсі в під`їзді № 1 будинку АДРЕСА_2 , з метою повторного відкритого викрадення чужого майна, підійшов спереду до ОСОБА_9 , схопив лівою рукою золотий ланцюжок на її шиї та почав тягнути, на що потерпіла чинила опір, схопила його за руку та вкусила. З метою подолання опору ОСОБА_7 потягнув ОСОБА_9 , від чого вона впала, чим спричинив легкі тілесні ушкодження у вигляді саден на тильній поверхні проксимальної фаланги 4-го пальця лівої кисті та по передній поверхні лівого колінного суглобу, і тим самим застосував насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої. Після цього ОСОБА_7 зірвав з шиї ОСОБА_9 золотий ланцюжок вагою 9,05 г із золотим хрестиком вагою 3 г загальною вартістю 10 845 гривень і залишив місце вчинення кримінального правопорушення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються сукупністю наявних у ньому доказів, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для здоровя потерпілої, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, зокрема, наявність судимостей, його вік, стан здоровя, позитивну характеристику, думку потерпілої, а також обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття та добровільне відшкодування завданих збитків, обставину, що обтяжує покарання, рецидив злочинів, в тому числі ті дані й обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі захисника.

Стосовно думки потерпілої, яка просила не призначати обвинуваченому суворе покарання, слід зазначити, що суд не пов`язаний думкою учасників судового провадження при призначенні покарання.

Водночас, покарання ОСОБА_7 призначено на мінімальний строк, передбачений санкцією частини статті закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що до обвинуваченого вже застосовувалося звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак протягом іспитового строку він вчинив новий умисний злочин, що свідчить про відсутність критичної оцінки своїх дій та небажання стати на шлях виправлення.

Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 неможливе без відбування покарання, і саме покарання у виді позбавлення волі, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Тому підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі захисника, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 4 вересня 2015 року по 7 вересня 2015 року та з 14 грудня 2015 року по 24 лютого 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3