У Х В А Л А

Справа № 183/713/16

№ 1-кп/183/383/16

26 квітня 2016 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадженні № 0000707 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великий Курінь, Любешівського району Волинської області, громадянина України, з повною середньою освітою, розлученого, маючого на утриманні неповнолітню дитину: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, не судимого, який проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 у званні молодшого сержанта, демобілізованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

20 червня 2014 року наказом № 133 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця військової служби за мобілізацією молодшого сержанта ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду снайпера 2 взводу роти снайперів.
Так, молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, будучи зобов`язаним суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, 21 жовтня 2014 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , самовільно залишив військову частину без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 .
01 лютого 2016 року молодший сержант ОСОБА_4 прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.
Таким чином, молодший сержант ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем 21 жовтня 2014 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та без поважних причин, незаконно знаходився за межами військової частини до 01 лютого 2016 року, тобто тривалістю понад один місяць.
Дії молодшого сержанта ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової часини без поважних причин, тривалістю понад один місяць.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав повністю та показав, що обставини викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає себе винним у пред`явленому обвинуваченні. Також пояснив, що у 2014 році добровільно звернувся до військомату, де виявив бажання проходити службу у збройних силах України. 20.06.2014 року був зарахований до військової частини, служив у роті снайперів. Перебував у зоні АТО з 08.08.2014 року по 09.10.2014 року, після чого прибув на ротацію. У військовій частині у нього виникли непорозуміння з командиром, через що він вирішив самовільно залишити частину. Ухилитися від служби взагалі, наміру не мав, але не бажав служити під керівництвом командира ОСОБА_7 . Крім того, вдома у нього були батьки пенсіонери, і необхідно було здійснювати збір врожаю. Він усно попередив командира про своє не бажання служити під його керівництвом. Крім того, вдома у військоматі йому роз`яснили про необхідність звільнення з однієї частини задля можливості переведення в іншу, однак він не мав коштів на поїздку до частини. Коли йому вже прийшла повістка, в прокуратуру Дніпропетровської області він також не поїхав через брак коштів. У скоєному він щиро кається, бажає проходити військову службу.
В судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 злочин, суд у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.
Також, в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Крім цього, в судовому засіданні були дослідженні письмові докази, які підтверджують вину ОСОБА_4 , а саме:
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2014 року № 2811 про призначення службового розслідування за фактом відсутності на службі молодшого сержанта ОСОБА_8 , відсутність якого було виявлено на службі без поважних причин 21.10.2014 року;
- акт службового розслідування, за результатом проведення якого встановлено факт відсутності на службі без поважних причин 21.10.2014 року снайпера 2 взводу роти снайперів молодшого сержанта ОСОБА_4 ;
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 18.11.2014 року № 3296 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 21.10.2014 року молодшим сержантом ОСОБА_4 , згідно з яким наказано командиру роти снайперів військової частини підготувати та направити до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону для надання діям військовослужбовця правової оцінки;
- витяг з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.02.2016 року № 25, з якого вбачається, що молодший сержант ОСОБА_4 самовільно залишив частину у період з 21.10.2014 року по 01.02.2016 року.
Суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні ним військової частини НОМЕР_3 без поважних причин понад один місяць доведена в повному обсязі і умисні дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин понад один місяць.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, який не є тяжким, враховуючи особу винного, а саме те, що ОСОБА_4 за місцем служби та за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, свою вину визнав повністю, розкаявся, є учасником бойових дій, приймав участь в антитерористичній операції на території Луганської та Донецької області, виявив бажання в подальшому проходити службу у Збройних силах України, має на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також враховуючи відсутність обставин, які обтяжують покарання,що дає суду підстави для призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на два роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнення його від відбування покарання з випробувальним терміном, тривалістю один рік, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам, обставинам, що пом`якшують покарання та обтяжують його, даним про особу обвинуваченого.

Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання з позбавленням волі на вказаний строк з випробуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
З цих же підстав суд не вбачає необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в межах найбільшої санкції ч. 3 ст. 407 КК України.
Підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті суд не вбачає.
Речових доказів по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання два роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на один рік.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.
Суддя ОСОБА_1