Справа № 183/6774/15
№ 1-кп/183/192/16
В И Р О К
іменем України
03 березня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_5 ,

провівши в залі Новомосковського міськрайонного судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 . не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:
31 липня 2014 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 157 (по стройовій частині) молодшого сержанта ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду навідника-оператора 3 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу 2 розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

Молодший сержант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати службовий обов`язок.

07 травня 2015 року ОСОБА_5 був направлений для проходження стаціонарного лікування до Українського державного медико-соціального центру ветеранів війни, який знаходиться в м.Цибля Київської області, з якого був виписаний 10 червня 2015 року та 11 червня 2015 року повинен був прибути до військової частини польова пошта НОМЕР_1 .

Однак, 11 червня 2015 року молодший сержант ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, вчасно не з`явився на службу з лікувального закладу до військової частини без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

22 червня 2015 року молодший сержант ОСОБА_5 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.

17 липня 2015 року ОСОБА_5 був направлений для проходження стаціонарного лікування до Українського державного медико-соціального центру ветеранів війни, який знаходиться в АДРЕСА_3 , з якого був виписаний 08 серпня 2015 року та 09 серпня 2015 року повинен був прибути до військової частини польова пошта НОМЕР_1 .

Однак, 09 серпня 2015 року молодший сержант ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, вчасно не з`явився на службу з лікувального закладу до військової частини без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

13 серпня 2015 року молодший сержант ОСОБА_5 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.4 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу військовослужбовця без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України визнав у повному обсязі та показав, що в 07 травня 2015 року він дійсно був направлений до лікувального закладу в АДРЕСА_3 , звідки його виписали 10 червня 2015 року. Однак 10 червня 2015 року ввечері він тільки потрапив на вокзал та не зміг придбати квитки до м.Дніпропетровська того ж дня, йому вдалося виїхати з м.Києва лише ввечері 11 червня 2015 року, а прибувши вранці 12 червня 2015 року він спочатку поїхав додому в м.Перещепине, де у нього стався гіпертонічний криз, він викликав швидку допомогу, та деякий час йому було рекомендовано не мати ніяких навантажень. Як тільки він став себе краще почувати, він одразу повернувся до військової частини польова пошта НОМЕР_1 та заявив про себе. 17 липня 2015 року він знову проходив лікування в м.Цибля Київської області у військовому шпиталі, звідки був виписаний 08 серпня 2015 року та повинен був прибути до військової частини 09 серпня 2015 року, однак він проживає з батьками похилого віку та в той час змушений був повернутися спочатку додому, щоб надати всю необхідну допомогу по господарству батькам, які тяжко захворіли та не мали більше ніякої сторонньої допомоги.

В судовому засіданні обвинувачений не оспорював обставини, при яких ним скоєне кримінальні правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин, судом були досліджені матеріали кримінального провадження, а саме:

-Акти проведення службового розслідування за фактами нез`явлення вчасно на військову службу військовослужбовця ОСОБА_5 з лікувального закладу 11 червня 2015 року та 09 серпня 2015, які були проведені, відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 ;

-а також матеріали, що підтверджують статус військовослужбовця.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, раніше не був судимим, за місцем служби характеризується задовільно, являється учасником бойових дій. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнаються щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин. До таких обставин суд відносить захворювання ОСОБА_5 , пов`язане з проходженням військової служби, та його обмежену придатність до проходження військової служби.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з самого початку досудового розслідування, добровільним та самостійним поверненням до військової частини, бажанням виправити ситуацію та продовжувати військову службу, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, реальне позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням обставин, при яких сталося самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, який проходить військову службу в особливий період, що діє на території України, з урахуванням особи винного, його ставлення до скоєного та реального усвідомлення про наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов до переконання, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_5 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_5 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1