Справа № 344/4693/15-к
Провадження № 1-кп/344/76/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2016 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську кримінальне провадження з обвинувальним актом про обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Коршів Коломийського району Івано-Франківської області, фактично проживаючого за місцем реєстрації проживання АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, працюючого керівником регіонального структурного підрозділу ТОВ «Мрія-Сервіс», одруженого, на утриманні 2 неповнолітніх дітей, раніше не судимого, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_7 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин.

05.10.2014 близько 20 год 40 хв водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Hyundai H100», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався проїзною частиною вул.Миколайчука в м.Івано-Франківську у напрямку перехрестя вулиць Миколайчука Василя Стуса по крайній лівій смузі, що ближче до середини проїзної частини. У цей же час по нерегульованому пішохідному переході, позначеному дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 (зебра), що знаходиться при виході з прилеглої території ТЦ «Арсен» перед перехрестям вулиць Миколайчука Василя Стуса, зліва направо, відносно напрямку руху автомобіля марки «Hyundai H100», переходила проїзну частину пішохід ОСОБА_8 , яка відповідно до п.4.16 а) Правил дорожнього руху України, під час переходу проїзної частини, позначеної нерегульованим пішохідним переходом, мала перевагу в русі. В протилежному напрямку автомобіля «Hyundai H100» рухався невстановлений легковий автомобіль, водій якого побачив пішохода, який перетинав проїзну частину, зупинився та надав їй дорогу. При наближенні до нерегульованого пішохідного переходу водій ОСОБА_7 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху транспортного засобу, не надав дорогу пішоходу, своєчасно не вжив заходів для зменшення руху аж до зупинки автомобіля, внаслідок чого вчинив наїзд на ОСОБА_8 .

При цьому водій ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

п.1.7., відповідно до якого водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності;

п.2.3. б), який вказує, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі;

п.12.1., в якому зазначено, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п.12.2., в якому зазначено, що у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;

п.12.3., який зобов`язує водія у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди;

п.18.1., згідно якого водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Внаслідок порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої ОСОБА_8 згідно висновку експерта №73 від 02.03.2015 отримала тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми з переломом кісток склетіння та основи черепа, забоєм головного мозку з крововиливами в речовину та під оболонки головного мозку, закрита травма органів черевної порожнини з травматичним розривом печінки, ускладнена гемоперитонеумом (600 мл), які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент їх спричинення.

У судовому засіданні 04.02.2016 обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України визнав частково, зазначивши, що визнає факт спричинення ним внаслідок ДТП тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 , однак ДТП спричинено не з його вини. Заявлений потерпілою позов у частині відшкодування матеріальної шкоди не визнав, вказавши, що добровільно його сім`єю відшкодовано на лікування потерпілої близько 23 тис. грн., щодо відшкодування моральної шкоди визнав позов частково на суму 10 тис.грн. Від показів відмовився на підставі ст.63 Конституції України, просив його виправдати.

Потерпіла ОСОБА_8 суду пояснила, що 05.10.2014 близько 20 год 30 хв. вийшла з ТЦ «Арсен» та прямувала додому на вул.Стуса, при цьому переходячи дорогу по вул.Миколайчука. На вулиці в той час було добре освітлення, однак похмуро та сиро, стан асфальтного покриття не зауважила. Була одягнена у куртку світлосірого кольору, чорні брюки, мала сіру сумку, шапки не було, капюшон не одягала, мала на собі окуляри, а сумці ще одні запасні окуляри. Підійшовши до пішохідного переходу, оскільки перехід через вулицю можливий лише таким способом, побачила, що зліва їхав автомобіль. Під`їхавши до переходу, цей автомобіль зупинився, шофер дав знак, щоб вона переходила дорогу. Тоді розпочала рух пішохідним переходом. Йшла спокійною стандартною ходою. Праворуч зі сторони перехрестя вул. Стуса - Миколайчука побачила машину на значній відстані, що на її думку, знаходилася надто далеко (близько 80 метрів) та не могла становити для неї небезпеки. Продовживши рух по пішохідному переході, рухаючись зі сталою швидкістю, подолавши середину дороги орієнтовно за 10-12 секунд від початку руху пішохідним переходом, відбулось зіткнення з автомобілем. Прийшла до тями вже в лікарні у важкому стані з численними тілесними ушкодженнями. До моменту зіткнення будь-яких звуків, схожих на різке гальмування, не чула. Тривалий час лікувалася, обвинувачений оплачував лікування та сторонній догляд. У лютому 2015 проводився слідчий експеримент за її участю та участю обвинуваченого. Перед слідчим експериментом її двічі допитували. На судово-медичну експертизу особисто не їздила, ця експертиза проводилася на підставі медичних документів, які слідчий збирав сам, а потім повернув їй. Наскільки їй відомо, то експертиза по одягу, в який була одягнута на час ДТП, не проводилася. Просила задовольнити заявлений позов.

Свідок обвинувачення ОСОБА_9 , дружина обвинуваченого, вказала, що 05 жовтня 2014 року була пасажиром автомобіля, яким керував її чоловік. По вул.Миколайчука рухалися зі швидкістю приблизно 40 км/год в лівій полосі правого ряду (ближче до центру дороги), минувши перехрестя вул. Миколайчука В.Стуса, десь з відстані 10 м побачила зустрічний автомобіль. Людей на пішохідному переході чи біля нього не бачила. В момент, коли їхнє авто розминалось з зустрічною машиною, з-за зустрічного авто швидким ходом вийшла жінка. Зустрічна машина не гальмувала, вийшовши з-за машини, жінка не оглядалася. Побачивши жінку, чоловік різко вивернув кермо вліво, але уникнути зіткнення не вдалось. Автомобіль за 5-10 секунд зіткнувся з жінкою правою стороною, жінка впала вправо. Потерпіла була одягнена у темну куртку, на голову одягнений капюшон таким чином, що обличчя видно не було, окулярів відповідно теж, по телефону не розмовляла. На час ДТП освітлення було погане, моросив дощ. Її родина оплачувала лікування потерпілої та здійснювала її догляд у лікарні.

Також стороною обвинувачення у порядку ст.315 КПК України було заявлено про допит свідка обвинувачення ОСОБА_10 (т.1 а.с.36), що згідно реєстру матеріалів досудового розслідування (т.1 а.с.5) допитувався як свідок у даному кримінальному провадженні. У судове засідання 28.03.2016 прокурор забезпечив явку свідка ОСОБА_10 , вказавши, що саме ця особа була свідком ДТП та допитувалася під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні. Зважаючи на те, що органу досудового розслідування на час розслідування справи був відомий той факт, що саме ОСОБА_10 був очевидцем ДТП, однак клопотання про виклик даного свідка відповідно до вимог ст.315 КПК України не заявлялося, у всіх процесуальних документах вказано про допит свідка ОСОБА_10 під час досудового розслідування, судом відмовлено у клопотанні про допит ОСОБА_10 як свідка у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.92 КПК України, п.25 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium), №42914/98 від 13.01.2005, у кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

За ч.2 ст.92 КПК України, обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Відповідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

З поданих стороною обвинувачення суду доказів вбачається наступне.

З протоколу огляду місця події від 05.10.2014 ДТП з автомобілем марки «Hyundai H100», д.н.з. НОМЕР_2 та ОСОБА_8 (з відповідними додатками до нього) вбачається, що одним з понятих під час цієї слідчої дії був ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_2 , що цього ж дня надав свій автомобіль «Hyundai Н100» для проведення всіх необхідних з ним досліджень та експертиз.

Відповідно до копії довіреності від 29.03.2012, власник автомобіля ОСОБА_12 уповноважив ОСОБА_11 , жителя АДРЕСА_2 , розпоряджатися автомобілем марки «Hyundai H100», д.н.з. НОМЕР_2 .

Більше того, визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні автомобіль марки «Hyundai H100», д.н.з. НОМЕР_2 , у подальшому за заявою ОСОБА_11 14.10.2014 передано останньому на відповідальне зберігання.

Відповідно до ст.237 КПК України, з метою фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Згідно ч.2 ст.233 КПК України, під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Відповідно до ч.7 ст.223 КПК України, обшук або огляд житла чи іншого володіння особи здійснюються з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої (розшукової) дії. Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Зважаючи на те, що понятим під час огляду 05.10.2014 місця події, в тому числі автомобіля марки «Hyundai H100», д.н.з. НОМЕР_2 (що згідно ч.2 ст.233 КПК України охоплюється поняттям «інше володіння особи»), була зацікавлена особа фактичний володілець цього автомобіля ОСОБА_11 , про що було достеменного відомо слідчому на час проведення слідчої дії, протокол огляду місця події від 05.10.2014 з відповідними додатками до нього на підставі ст.ст.223, 237, 86 КПК України є недопустимим доказом та не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень у справі.

Відповідно є недопустимими доказами у даному кримінальному провадженні:

- протокол проведення слідчого експерименту від 23.03.2015 (з додатком) з участю потерпілої ОСОБА_8 та водія ОСОБА_7 як такий, що ґрунтується на недопустимому доказі протоколі огляду місця події від 05.10.2014, а також усупереч п.1 ч.3 ст.87 КПК України на показах допитаного як свідка ОСОБА_7 , що надалі визнаний підозрюваним у даному кримінальному провадженні; та усупереч ч.7 ст.223 КПК України проведений за участю понятого ОСОБА_13 , що зі слів потерпілої, був її представником, а отже, зацікавленою особою;

- висновок інженерно-технічної експертизи №09/17-145 від 25.03.2015 щодо дослідження обставин і механізму ДТП як такий, що ґрунтується на вихідних даних, отриманих внаслідок недопустимого доказу протоколу огляду місця події від 05.10.2014 та недопустимого доказу протоколу слідчого експерименту від 23.03.2015;

- протокол проведення слідчого експерименту від 16.05.2016 (з додатком) та висновок №2680 комісійної судової автотехнічної експертизи від 04.08.2016 як такі, що ґрунтуються на вихідних даних, отриманих внаслідок недопустимого доказу протоколу огляду місця події від 05.10.2014, а також усупереч ч.8 ст.224, ч.5 ст.333 КПК України проведені з порушенням встановленого ухвалою суду строку для їх здійснення. Згідно ст.113 КПК України, процесуальні строки це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею чи судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Так, згідно ухвали суду від 19.04.2016, вказані слідчі дії та процесуальну дію надання доступу учасникам судового провадження до отриманих матеріалів відповідно до ст.290 КПК України слід було здійснити до 24.05.2016. В той же час, з висновку комісійної експертизи вбачається, що для експертизи матеріали надійшли тільки 02.06.2016, тобто поза установленим судом строком. Надання доступу до отриманих матеріалів учасникам судового провадження на час ухвалення вироку не здійснено. Таким чином, вказані докази є недопустимими згідно ст.86 КПК України та п.1 ч.2.ст.87 КПК.

Що стосується висновку судово-медичної експертизи №73 від 02.02.2015-02.03.2015, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як з`ясовано під час допиту потерпілої у судовому засіданні, безпосередньо судовими експертами під час проведення експертизи потерпіла не оглядалася, експертизу проведено виключно на підставі поданих документів.

Відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 14.01.2015, слідчому СВ Івано-Франківського МВ УМВСУ в області ОСОБА_14 надано дозвіл на тимчасовий доступ до оригіналів медичних документів з Івано-Франківської обласної клінічної лікарні.

Відповідно до п.2 ст.162 КПК України, до охоронюваної законом таємниці, яка міститься в речах та документах, належать відомості, що можуть становити лікарську таємницю, а тому, відповідно до ст.ст.159,160, 163 КПК України, сторона кримінального провадження має право отримати доступ до медичних документів виключно на підставі ухвали слідчого судді, суду про надання тимчасового доступу до речей та документів, а за відповідних підстав із можливістю їх вилучення.

Всупереч ст.165 КПК України будь-яких доказів виконання ухвали суду від 14.01.2015, у тому числі у вказаний в ухвалі процесуальний строк, суду не надано. Будь-яких даних про те, які саме медичні документи було отримано слідчим на виконання цієї ухвали суду чи за заявою чоловіка потерпілої ОСОБА_15 не надано. Опис речей і документів, які вилученні на виконання ухвали слідчого судді від 14.01.2015, матеріали кримінального провадження не містять. Медичні документи речовими доказами у даному кримінальному провадженні не визнавалися, стороні захисту на виконання вимог ст.290 КПК України не надавалися.

Аналогічно у позапроцесуальний спосіб слідчим листом витребувано з СШНМД копію карти виїзду 05.10.2014 для надання медичної допомоги ОСОБА_8 та без будь-яких підтверджуючих отримання документів копію карти виїзду долучено органом досудового розслідування до матеріалів справи.

За таких обставин висновок судово-медичної експертизи №73 від 02.02.2015-02.03.2015 щодо наявних у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень є недопустимим доказом, оскільки ґрунтується на медичних документах, отриманих з порушенням установленого ст.ст.159, 160,163,165 КПК України порядку.

Відповідно до висновку експерта №09/17-638 від 14.10.2014 інженерно-технічної експертизи технічного стану транспортного засобу, на момент огляду та дослідження робоча гальмівна система та рульове керування автомобіля марки «Hyundai H100», д.н.з. НОМЕР_2 , знаходилися у працездатному стані.

ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліках в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні 2 малолітніх дітей, транспорті засоби за ним не зареєстровані.

Згідно висновку Івано-Франківського ОНД №330, в оглянутого 06.10.2014 о 0 год 45 хв ОСОБА_7 ознак сп`яніння не виявлено. Згідно досліджень №1639 та №1640 від 14.10.2014, в сечі та крові ОСОБА_7 етилового спирту не виявлено.

Будь-яких інших доказів на встановлення наявності чи відсутності фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню згідно ст.ст.91, 92 КПК України суду не надано.

Таким чином, єдиним допустимим письмовим доказом у даному кримінальному провадженні є висновок експерта №09/17-638 від 14.10.2014 щодо технічного стану транспортного засобу. Покази потерпілої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 , що є дружиною обвинуваченого, містять суттєві протиріччя, в тому числі щодо одягу потерпілої на час події, що внаслідок неналежного розслідування кримінального провадження не спростовані шляхом проведення необхідних слідчих та процесуальних дій відповідно до вимог чинного КПК України.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч.3 ст.373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

За таких обставин ОСОБА_7 слід виправдати у пред`явленому за ч.2 ст.286 КК України обвинуваченні за недоведеністю наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст.129 КПК України, цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди залишити без розгляду.

Процесуальні витрати за проведення судових експертиз компенсувати за рахунок держави. Запобіжний захід не обирався. Питання речових доказів вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Керуючись ст.62 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 84-87, 91, 92, 94,100, 124, 373, 374, 377 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_7 визнати невинуватим у пред`явленому за ч.2 ст.286 КК України обвинуваченні та виправдати його за цією статтею за недоведеністю наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди залишити без розгляду.

Процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 3637,50 грн (експертизи №09/17-638 від 14.10.2014 вартістю 491,40 грн, №09/17-145 від 25.03.2015 вартістю 613,80 грн та №2680 від 04.08.2016 вартістю 2532,30 грн) компенсувати за рахунок держави.

Речові докази у справі: паперовий конверт з мікрооб`єктами та паперовий конверт з ватним тампоном з речовиною бурого кольору (згідно постанов від 07.10.2014), що зберігається при матеріалах кримінального провадження - знищити; автомобіль марки «Hyundai H100», д.н.з. НОМЕР_2 (постанова від 14.10.2014) вважати повернутим законному володільцю ОСОБА_11 .

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Вирок може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Суддя ОСОБА_16