Справа № 341/2082/15-к
Провадження № 11-кп/779/88/2016
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря с/з ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000310 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 за ч. 2 ст. 286 КК України за апеляційною скаргою заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду від 18 грудня 2015 року, з участю прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а :
За вказаним вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження. Його дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання - чотири роки позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк два роки. Згідно ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком два роки. На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 відповідні обов`язки.

Суд першої інстанції встановив, що 13 жовтня 2015 року близько 13 год. 50 хв. обвинувачений, керуючи автомобілем марки «MAZDA 626», реєстраційний № НОМЕР_1 , рухався по автодорозі сполученням «Мукачеве-Львів Н-09» в напрямку від с. Ямниця Тисменицького району до м. Галич. Під час руху, їдучи селом Крилос, ОСОБА_6 проявив неуважність до дорожньої обстановки, не впорався з керуванням, виїхав на праве ґрунтове узбіччя, де допустив наїзд на пішохода потерпілого ОСОБА_10 , котрий у цей час рухався по правому ґрунтовому узбіччі, грубо порушивши при цьому вимоги п. 1.3., 1.5., п. б) п. п. 2.3., п. б) п. п. 2.9, п. 10.1. Правил дорожнього руху України, в результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент спричинення.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним за ч. 2 ст. 286 КК України та, із застосуванням ст. 69 КК України, призначити покарання два роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, виключити посилання на ст. ст. 75, 76 КК України, в іншій частині вирок залишити без зміни, мотивуючи свою позицію тим, що не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, оскільки не вбачає підстав для застосування при призначенні покарання ст. 75 КК України виходячи з того, що злочин є тяжким і покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України щодо основних засад призначення покарання і, крім того, що суд вправі прийняти, при наявності на то відповідних обставин, рішення про застосування ст. 75 КК України, але при цьому слід враховувати, що статтею 77 КК України передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання, в тому числі позбавлення відповідних прав, і що виходячи зі змісту ст. 75 КК України суд вправі звільнити засудженого тільки від відбування основного, але не додаткового покарання.

В той же час прокурор вважає, що зазначені у вироку обставини, які пом`яшують покарання, а також повне визнання вини дають підстави для застосування ст. 69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в ч. 2 ст. 286 КК України, у вигляді обмеження волі.

Захисник подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, мотивуючи свою позицію тим, що вважає вирок суду правильним та вмотивованим.

Потерпілий ОСОБА_10 подав апеляційному суду заяву в якій зазначив, що будь-яких претензій до обвинуваченого не має, шкода йому відшкодована, просить розглянути справу за його відсутності і вирок суду залишити без змін.

В ході апеляційного розгляду прокурор заявлені апеляційні вимоги підтримав.

Обвинувачений та його захисник просили вирок суду залишити без змін.

Заслухавши сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини скоєного ОСОБА_6 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і, відповідно, апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а виходячи зі змісту ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, наведених вище вимог закону при призначенні покарання дотримався, враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання визнав повне визнання вини та щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків, що раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, молодий вік, думку потерпілого який просив суворо не карати, оскільки претензій матеріального та морального характеру до нього не має, шкода відшкодована, позитивно характеризується за місцем проживання та праці. Що обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено. І при таких обставинах прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання та, застосувавши ст. 75 КК України, звільнив його від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до змісту ст. 75 КК України суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, якщо дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з наступними змінами, п. 2, роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті ( частини статті ), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, які щиро покаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Зазначені судом першої інстанції пом`якшуючі відповідальність обставини та відсутність обставин, що обтяжують покарання, на думку колегії суддів, давали суду підстави для застосування ст. 75 КК України. А тому посилання прокурора в апеляційній скарзі на м`якість призначеного покарання, в тому числі з врахуванням позиції потерпілого у провадженні, думка якого при призначенні покарання по такій категорії справ має враховуватися в першу чергу, не ґрунтується ні на фактичних обставинах ні на вимогах закону, а тому в цій частині апеляційні вимоги прокурора до задоволення не підлягають.

В той же час колегія суддів приходить до висновку, що посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що судом допущено порушення вимог ст. ст. 75, 77 КК України, оскільки у вироку не зазначено від відбування якого саме покарання звільняється обвинувачений і фактично суд звільнив обвинуваченого за вироком як від основного так і від додаткового покарання, є обгрунтованими і в цій частині апеляційні вимоги прокурора підлягають до задоволення виходячи з вказаного прокурором в апеляційній скарзі і оскільки виправлення допущеного судом вказаного порушення закону погіршує становище обвинуваченого, то може бути усунуто тільки шляхом ухвалення нового вироку, а ухвала суду від 16 січня 2016 року при таких обставинах є незаконною.

Відповідно до змісту ст. ст. 409, 411, 413, КПК України однією з підстав для скасування чи зміни вироку є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції в такому випадку скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 411, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів

засудила :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Галицького районного суду від 18 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок яким вважати ОСОБА_6 винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Згідно ст. 75 КК України ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання у виді чотирьох років позбавлення волі звільнити з випробуванням з іспитовим строком два роки.

В решті вирок суду залишити без змін.

На вирок протягом трьох місяців з дня його проголошення може бути подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

С У Д Д І :

_______________ __________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Згідно з оригіналом :
Суддя : ОСОБА_2