Дата документу Справа № 331/3224/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/591/16 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/3224/15-к
Категорія: ст.ст. 121 ч.1, 296 ч.4 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000580, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України,
встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2016 року щодо обвинуваченогоОСОБА_7 /т. 2 а.п. 134-139/ з апеляційними скаргами звернулись: захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 /т. 2 а.п. 166-170/, захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 /т. 2 а.п. 172-176/, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_12 /т. 2 а.п. 144-149/, потерпілий (цивільний позивач) ОСОБА_9 та його представник адвокат ОСОБА_10 /т. 2 а.п. 150-165/, в яких:

захисник ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок відносно ОСОБА_7 змінити, перекваліфікувати його дії зі ст. 121 ч. 1 КК України на ст. 124 КК України, а цивільний позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого моральну шкоду в сумі 50 000 грн., вважаючи, що вирок суду суперечить нормам матеріального та процесуального права, а при розгляді кримінального провадження провина ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях свого підтвердження не знайшла.

Апелянт зазначив, що суд не врахував наступне, а саме:

- що саме дії охоронців закладу призвели до спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , діями яких керував потерпілий і дав команду застосувати фізичне насильство до ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , що підтверджується відеозаписами з камер спостереження нічного клубу «Банана», якими також спростовуються показання потерпілого ОСОБА_17 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 щодо обставин подій, які мали місце 14.02.2015 року близько 22 години 01 хвилини та 22 години 12 хвилин;

- висновок спеціаліста №53/с від 18.02.2015 року щодо тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 ; висновок спеціаліста №70/с від 02.03.2015 року щодо тілесних ушкоджень у ОСОБА_22 ; витяги з ЄРДР про порушення кримінальних проваджень за фактами спричинення охоронцями нічного клубу «Банана» 14.02.2015 року тілесних ушкоджень ОСОБА_7 та ОСОБА_22 підтверджують показання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що їх били охоронці нічного клубу, в тому числі потерпілий, та спростовують показання потерпілого та свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ніхто, в тому числі сам потерпілий, не били. Інші досліджені в судовому засіданні докази, а саме: протокол огляду місця події, висновки судово-медичних та судово-трасологічних експертиз не спростовують показання свідків, потерпілого та обвинувачуваного;

- в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_7 взяв дерев`яну биту лише тому, що в охоронців була чисельна перевага, і наніс удар лише особі, яка припиняла дії ОСОБА_22 , який, виходячи з відеозаписів, в цей момент нічого не робив, а лише отримував удари від охоронців та ОСОБА_9 ;

- під час судового розгляду не було встановлено жодних протиправних дій з боку ОСОБА_22 ,, ОСОБА_7 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 в приміщенні нічного клубу «Банана» і при цьому було встановлено безпідставне застосування до них насильства з боку охоронців клубу та потерпілого.

ОСОБА_7 , побачивши те, що ОСОБА_22 б`ють, мав передбачені ч. 1 ст. 36 КК України підстави для нанесення удару потерпілому і вважає, що з боку ОСОБА_7 не було перевищення меж необхідної оборони, бо він захищав ОСОБА_22 від нападу групи осіб (ч. 5 ст. 36 КК України).

У кримінальному провадженні відсутні будь-які докази того, що потерпілий ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 були співробітниками ПП «Анкорд», яке надавало послуги охорони коктейль-бару «Банана», а тому відсутні будь-які докази наявності у зазначених осіб правових підстав не допускати будь-кого до зазначеного закладу, а тим більше, застосовувати насильство до його відвідувачів.

Виходячи з того, що обвинувачений діяв на підставі ст. 36 КК України, захищаючи ОСОБА_22 від нападу групи осіб, та враховуючи часткове визнання провини, дії його підзахисного повинні бути кваліфіковані за ст. 124 КК України.

Апелянт зазначив, що, якщо суд, незважаючи на докази невинуватості ОСОБА_7 визнає його винним, то при призначенні йому покарання просить врахувати відсутність обставин, що обтяжують покарання та віктимну поведінку потерпілого, а також те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні малолітню дитину та батьків-пенсіонерів, які хворіють на хронічні захворювання, працює, займається благодійною діяльністю, позитивно характеризується, добровільно відшкодував матеріальну шкоду, частково визнав свою провину, щиро розкаявся у вчиненому, що дає підстави для призначення йому покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України.

Крім того, захисник вважає, що суд безпідставно прийняв рішення по позовній заяві потерпілого і не мав правових підстав для її задоволення у визначеній судом сумі, так як не врахував, що ОСОБА_7 09.03.2015 року у добровільному порядку сплачено потерпілому 2 000 доларів США, що на той час відповідно до курсу НБУ (2289,7 грн. за 100 доларів США) становило 45 794 грн. Не можна вважати обґрунтованим і вмотивованим рішення суду і в частині стягнення з обвинуваченого витрат на надання юридичної допомоги у сумі 29000 грн., у відшкодуванні яких просить відмовити.

Також захисник вважає, що судом сума моральної шкоди завищена, а позивачем взагалі необґрунтована, тому, виходячи з вимог розумності та справедливості, необхідно стягнути моральну шкоду в сумі 50 000 грн., яку визнає ОСОБА_7 ;

захисник ОСОБА_11 просить оскаржуваний вирок в частині визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, - скасувати, а кримінальне провадження закрити, у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог апелянт послався на обставини, наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 , а також на те, що:

- суд невірно оцінив пояснення ОСОБА_7 , встановивши, що він визнав свою вину у вчиненні злочину, за який він засуджений, що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки під час судового розгляду обвинувачений не визнавав, що наніс потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, а визнав, що вчинив дії з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів свого товариша ОСОБА_22 , які кваліфікуються за КК України як необхідна оборона.

Також захисник звернув увагу на те, що всі охоронці «Банани» пройшли спеціальну фізичну підготовку і судом не надано оцінки, тому, що після того, як ОСОБА_22 вивели, то його били не для того, щоб знешкодити, а просто били, доки ОСОБА_7 не захистив його, намагаючись припинити посягання, вдаривши ОСОБА_9 битою по голові.

При цьому, захисник погодився з тим, що суд вірно зазначив у вироку про застосування ОСОБА_7 дерев`яної бити для захисту свого товариша, а не з метою скоєння хуліганських дій, отже, але безпідставно суд визнав винним обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а тому висновки суду містять суперечності, а значить вирок не відповідає фактичним обставинам справи і підлягає скасуванню

Враховуючи, що в діях ОСОБА_7 виключається склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, і зважаючи на те, що його дії необхідно кваліфікувати як необхідну оборону, суд мав закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (в діяннях обвинуваченого встановлена відсутність складу правопорушення).

Також захисник вважає, що з вищенаведених підстав необхідно було відмовити в задоволенні цивільного позову, при вирішенні якого судом були порушені норми матеріального права;

прокурор просить оскаржуваний вирок за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Після цього, просить ухвалити свій вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання: за ч. 1 ст. 121 КК України - 5 років позбавлення волі; за ч. 4 ст. 296 КК України - 4 роки позбавлення волі та на підставі ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. Також просить позов потерпілого в частині стягнення моральної шкоди задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт послався наступні обставини:

- у порушення вимог ст. 374 КПК України, суд, постановляючи вирок, яким виправдав обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК України, взагалі не зазначив формулювання обвинувачення, пред`явлене останньому стороною обвинувачення, яке суд визнав не доведеним;

- підставою для виправдання обвинуваченого за ч. 4 ст. 296 КК України суд визнав те, що ОСОБА_7 вчинив не кримінальне, а дрібне хуліганство, при цьому, у вироку як на доказ відсутності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, суд послався: на свідчення охоронців коктейль-бару «Банана», які суду пояснили, що ОСОБА_7 лише висловлювався нецензурною лайкою, будь-кого окрім ОСОБА_9 не бив; на нібито отримані товаришами ОСОБА_7 тілесні ушкодження, проте, грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжувалось нанесенням тілесних ушкоджень в життєво важливі органи потерпілого при вказаних в вироку обставинах, свідчить про особливу зухвалість з боку обвинуваченого, і є достатнім для кваліфікації дій ОСОБА_7 як кримінально караного хуліганства (п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» від 22.12.2006 № 10) та спростовує зазначену судом підставу для виправдання;

- судом не взято до уваги, що факт отримання тілесних ушкоджень товаришами ОСОБА_7 , який на час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 процесуально не доказаний, не виключає в діях останнього склад злочину за ч. 4 ст. 296 КК України, і не може бути підставою для виправдання;

- як доказ відсутності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, суд зазначив про те, що нормальна робота коктейль-бару «Банана» діями останнього не була зірвана, про що свідчить відеозапис з камер відеоспостереження, на якому видно, що відвідувачі коктейль-бару спокійно входять та виходять з бару, проте, дійшовши такого висновку, суд поза увагою залишив той факт, що відвідувачі закладу, могли спокійно пересуватись, завдяки наявній у барі службі охорони, робота яких була зосереджена на призупиненні грубого порушення громадського порядку ОСОБА_7 , та, крім того, вчинені обвинуваченим дії позбавили можливості охорону закладу виконувати свої щоденні обов`язки, чим самим порушили нормальну роботу коктейль-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;

- не врахував, що перебування бити в багажнику автомобіля «АУДІ А6», на якому обвинувачений приїхав в коктейль-бар « ІНФОРМАЦІЯ_2 », свідчить про заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень;

- суд у своїх висновках допустив суперечність, кваліфікувавши дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України, зазначив про те, що у судових засіданнях знайшов підтвердження факт застосування ОСОБА_7 дерев`яної бити для захисту свого товариша.

Також прокурор зазначив, що суд у вироку не навів достатніх підстав для застосування до призначеного ним обвинуваченому покарання ст.75 КК України і це своє рішення не вмотивував.

Також апелянт вважає, що суд під час розгляду позовних вимог ОСОБА_9 , недостатньо урахував характер та обсяг страждань, яких зазнав потерпілий, внаслідок вчиненого відносно нього злочину, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, неможливість відновлення попереднього стану здоров`я, тому безпідставно стягнув з обвинуваченого лише 400 000 грн. моральної шкоди замість 800 000 грн. заявлених;

потерпілий (цивільний позивач) ОСОБА_9 та його представник - адвокат ОСОБА_10 просять оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 - скасувати; ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 121 ч. 1, ст. 296 ч. 4 КК України, та призначити покарання за ст. 121 ч. 1 КК України у виді 8 років позбавлення волі, за ст. 296 ч. 4 КК України у виді 7 років позбавлення волі.

За сукупністю злочинів, враховуючи положення ст. 70 ч. 1, 2 КК України, оскільки обидва злочини є тяжкими, просять остаточно призначити ОСОБА_7 покарання шляхом часткового складання покарань в межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині КК України, терміном на 10 років.

Запобіжний захід ОСОБА_7 змінити на тримання під вартою та взяти його під варту в залі суду.

Позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 - задовольнити повністю, стягнувши окрім матеріальної шкоди, зазначеної у вироку суду, моральну шкоду в сумі 800 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог апелянти послалися на те, що суд:

- не обґрунтував і не вмотивував своє рішення про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, і отже не мав правових підстав для його виправдання; про визнання обвинуваченим під час судового розгляду своєї вини за ч.1 ст.121 КК України; не дав оцінки показанням обвинуваченого по обставинам подій, які не відповідають дійсності і обставинам, встановленим під час дослідження доказів, а саме не врахував узгодженість пояснень свідків-охоронців з перебігом подій, зафіксованих на камерах відеоспостереження, не піддав критиці пояснення обвинуваченого, ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_22 ; не врахував, що охоронці не били ОСОБА_22 та ОСОБА_7 , а лише намагались припинити їх протиправні дії та затримати як осіб, які вчинили хуліганство.

Звернули увагу на те, що висновки суду про те, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_22 не зашкодили роботі кафе, не відповідають дійсності, оскільки з відеозаписів вбачається, що після вчинення вказаними особами злочину, біля кафе збираються перелякані люди, деякі з них, як відвідувачі, так і працівники кафе, дійсно входять у кафе, що очевидно можна пояснити тим, що події відбувались взимку у лютому місяці та було холодно, тож звичайно невдягнуті люди не могли тривалий час перебувати назовні. Увесь цей час біля входу в кафе перебувають охоронці закладу та начальник охорони, при цьому самого потерпілого, оскільки після завдання йому удару він звичайно не міг піднятися та був увесь залитий кров`ю, занесли у приміщення кафе, що очевидно не мало позитивного впливу на репутацію самого закладу та не додало спокою відвідувачам, проте зазначеним обставинам судом не дано вірної оцінки.

Також апелянти звернули увагу на те, що відповідно до пояснень свідків під час судового розгляду, ОСОБА_7 та ОСОБА_22 перебували у стані алкогольного сп`яніння.

На думку апелянтів твердження суду про те, що ОСОБА_7 застосовував биту для захисту свого товариша, а не з хуліганських дій, є помилковим і не відповідає фактичним обставинам справи.

Помилковими є висновки суду про те, що є зв`язок між зафіксованими у висновках судово-медичних експертиз тілесними ушкодженнями у ОСОБА_7 і ОСОБА_22 та подіями 14.02.2015 року.

Не дав суд оцінки і тому, що ні ОСОБА_23 ні ОСОБА_26 , один з яких намагався перешкодити ОСОБА_7 напасти на охоронців, а другий - просто спостерігав за тим, що відбувається, не бачили будь-якої небезпеки для себе або своїх знайомих, більш того, ОСОБА_23 , усвідомлюючи всю протиправність дій ОСОБА_7 , намагався його зупинити, а також тому, що до моменту нанесення ОСОБА_7 удару будь-якого фізичного насильства не застосовувалося і навіть погрози такого насильства не існувало ані з боку ОСОБА_9 , ані з боку будь-кого з охоронців.

Не оспорюючи висновків суду щодо винуватості ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, апелянти вважають, що обставини, покладені судом на обґрунтування призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого санкцією ст. 121 ч. 1 КК України, та звільнення обвинуваченого від його відбування, не відповідають тяжкості злочину, його наслідкам та даним про особу обвинуваченого. Призначене обвинуваченому покарання апелянти вважають занадто м`яким, а звільнення від відбування покарання з випробування неправильним.

При призначенні покарання за ст. 121 КК України судом не враховані в якості обставин, які обтяжують покарання, вчинення злочину у зв`язку з виконанням потерпілим службового або громадського обов`язку та тяжкі наслідки, завдані злочином, які передбачені ст. 67 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_7 апелянти просять врахувати, що обидва злочини, вчинені ОСОБА_7 , відносяться до категорії умисних тяжких та відповідно до загальної частини КК України покарання за сукупністю злочинів може бути призначене у вигляді позбавлення волі на строк 10 років; метою його дій було як грубе порушення громадського порядку, так і заподіяння тяжкої шкоди здоров`ю людей, тобто в результаті вчинення ним злочинів постраждав не тільки потерпілий ОСОБА_9 , але і був грубо порушений громадський порядок, постраждали відпочиваючі громадяни і працівники кафе; причиною діянь підсудного є його впевненість в абсолютній безкарності і вседозволеності; з первинних показань свідків, які давалися під час досудового слідства безпосередньо після вчинення злочинів, встановлено, що на момент вчинення злочинів ОСОБА_7 знаходився в стані алкогольного сп`яніння і тільки недбальство працівників міліції призвело до того, що ця обставина не була зафіксована в установленому порядку; незважаючи на очевидні факти і ясні докази, ОСОБА_7 так і не визнав своєї вини у вчиненні злочинів і не розкаявся. З огляду на дані про те, що в ході судового слідства ОСОБА_7 очевидно порушувалися умови обраного йому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, апелянти просять змінити його на утримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Крім того, апелянти просять задовольнити заявлені позовні вимоги повністю відповідно до викладеного у заяві обґрунтування.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 :
визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до п`яти років позбавлення волі;
виправдано за ч. 4 ст. 296 КК України, у зв`язку відсутністю складу злочину, передбаченого ст. 296 ч. 4 КК України.

На підставі ст. 75 КК України обвинувачений звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком три роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 2, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Оскаржуваним вироком, до набрання ним законної сили, запобіжний захід щодо обвинуваченого залишений у виді домашнього арешту.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 65 377 гривень 62 копійки матеріальної шкоди, 400 000 гривень моральної шкоди, 29 000 гривень витрат на надання юридичної допомоги, а всього стягнути 494 377 гривень 62 копійки.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційних скарг, обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 підтримав частково і просить змінити вирок та перекваліфікувати його дії зі ст.121 ч.1 КК України на ст.124 КК України, стосовно апеляційної скарги прокурора та потерпілого і його представника висловив заперечення; захисника обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримання своїх апеляційних скарг та з запереченнями щодо апеляційних скарг прокурора, потерпілого та його представника; прокурора, який частково підтримав свою та апеляційну скаргу потерпілого та його представника і просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з його незаконністю та необґрунтованістю, також висловив заперечення стосовно апеляційних скарг захисників обвинуваченого; потерпілого та його представника на підтримання своєї апеляційної скарги та часткове підтримання апеляційної скарги прокурора, а також з запереченнями стосовно апеляційних скарг захисників; вивчивши матеріали судового кримінального провадження, перевіривши та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступного висновку.

Згідно з вироком, обвинувачений визнаний винний та засуджений за те, що 14 лютого 2015 року, приблизно о 22 годині 00 хвилин, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, знаходячись біля входу до коктейль-бару «Банана», розташованому по проспекту Леніна, 109 в місті Запоріжжі, під час раптово виниклого конфлікту з охоронцями коктейль-бару, дістав з багажнику автомобіля «АУДІ А6» державний номерний знак НОМЕР_1 , на якому прибув на місце події, дерев`яну биту та утримуючи її двома руками наніс один удар в область голови старшому охорони ОСОБА_9 , внаслідок чого, згідно висновку експерта №1010 від 28.03.2015 заподіяв проникаючий вдавлений перелом тім`яної кості справа (зводу черепа), що розповсюджується на основу черепу з пошкодженням твердої мозкової оболонки зі скупченням крові під оболонками головного мозку, садна в тім`яній області (за даними медичної документації), що кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження небезпечне для життя в момент заподіяння.

Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, суд послався на те, що ОСОБА_7 не був ініціатором конфліктної ситуації, що виникла 14.02.2015 року між охоронцями коктейль-бару «Банана» з одного боку, та ОСОБА_7 , ОСОБА_22 , ОСОБА_26 та ОСОБА_25 з іншого боку; усі учасники конфлікту, як охоронці так і особи, які були разом з обвинуваченим, не вказують в своїх поясненнях, що обвинувачений бив будь-кого крім ОСОБА_9 ; ніхто з охоронців коктейль-бару «Банана», крім ОСОБА_9 , не отримав тілесних ушкоджень, в той час, як ОСОБА_22 заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а ОСОБА_7 - легкі тілесні ушкодження, за фактом чого проводиться досудове розслідування; охоронці коктейль-бару «Банана», які допитані в якості свідків, вказують, що ОСОБА_7 лише висловлювався нецензурною лайкою, що може кваліфікуватися лише як дрібне хуліганство, що тягне за собою адміністративну відповідальність; нормальна робота коктейль-бару «Банана» діями обвинуваченого ОСОБА_7 не була зірвана, про що свідчить відеозапис з камер відеоспостереження, на якому видно, що відвідувачі коктейль-бару спокійно входять та виходять з бару; стороною обвинувачення не надано суду жодного свідка з числа відвідувачів коктейль-бару, які б підтвердили факт хуліганських дій обвинуваченого ОСОБА_7 .

З огляду на положення ст.ст.9 та 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Нормами ст.374 КПК України визначені вимоги до змісту вироку, згідно яким у мотивувальній частині вироку зазначаються:

- у разі визнання особи винною: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів;

- у разі визнання особи виправданою: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону і ухвалив вирок, який не можна вважати законним, обґрунтованим та вмотивованим, як в частині виправдання обвинуваченого, так і визнання його винним за ч.1 ст.121 КК України, а також призначеного обвинуваченому покарання та застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Обвинуваченому досудовим розслідуванням було висунуте обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296 КК України, та ч.1 ст.121 КК України при обставинах, наведених у обвинувальному акті, які мали місце 14 лютого 2015 року, приблизно о 22 годині 00 хвилин біля входу до коктейль-бару «Банана», розташованого по проспекту Леніна, 109 в місті Запоріжжі.

Свої висновки про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, суд обґрунтував з посиланням на докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження висунутого обвинувачення, як за ч.1 ст.121 КК України, так і за ч.4 ст.296 КК України.

При цьому, суд, виклавши пояснення обвинуваченого, потерпілого, свідків та лише перелічивши інші докази без розкриття їх змісту та цілеспрямованості, належної правової оцінки ним не дав і не зазначив, які з них підтверджують доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину за ч.1 ст.121 КК України, а які з них, або в якій частині з них, відкидає з доказів обвинувачення, як підставу для виправдання обвинуваченого за ч.4 ст.296 КК України.

В мотивувальній частині вироку при виправданні обвинуваченого за ч.4 ст.296 КК України, суд не зазначив формулювання обвинувачення, яке було висунуте ОСОБА_7 і визнане ним недоведеним.

Не дав суд у вироку відповідної правової оцінки доводам сторони захисту, а саме поясненням обвинуваченого, та поясненням потерпілого та свідків по обставинам подій, які між собою не узгоджуються і містять суттєві суперечності.

Порушення, допущені судом першої інстанції, колегія суддів відносить до істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Невмотивованість та необґрунтованість вироку та вимоги апеляційних скарг, в яких ставиться питання про ухвалення апеляційною інстанцією нового рішення при відсутності клопотань, як з боку сторони обвинувачення, так і сторони захисту, про дослідження доказів відповідно до вимог ст.ст.23 та 404 ч.3 КПК України, унеможливлюють прийняття апеляційною інстанцією остаточного рішення по провадженню, у зв`язку з чим, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у тому ж суді першої інстанції в іншому його складі відповідно до норм ст.ст.415, 416 КПК України.

При новому розгляді суду першої інстанції належить перевірити доводи апеляційних скарг та дати їм належну правову оцінку, а також врахувати, що вирок скасовується, у тому числі, за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого і його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про посилення покарання та неправильного звільнення від відбування покарання відповідно до норм ст.416 КПК України, за наслідками ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 9, 412, 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційну скаргупотерпілого (цивільного позивача) ОСОБА_9 та його представника адвоката ОСОБА_10 , апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по кримінальному провадженню скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Кримінальне провадження повернути до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя для розгляду в іншому складі суду.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4