Провадження № 1-кп/317/251/2016
Справа № 317/3176/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2016 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участі:

прокурорів ОСОБА_3

ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000122 від 10.03.2015 року відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницький Хмельницької області, громадянина України, освіта середня, одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 р. № 607/2014 «Про часткову мобілізацію», в Україні оголошено початок проведення часткової мобілізації. На виконання зазначеного Указу, 22.08.2014 року ОСОБА_5 був призваний за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдата ОСОБА_5 призначено на посаду номер обслуги військової частини польова пошта НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 , призначено на всі види забезпечення.
Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 3-6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України та законів України, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком витримки, берегти військову честь, показувати приклад дисциплінованості, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців за межі гарнізону здійснюється лише з дозволу командира військової частини.
29 вересня 2014 року солдат ОСОБА_5 самовільно залишив місце служби з метою ухилитися від військової служби та в подальшому для проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокувалась біля АДРЕСА_2 не повернувся.
25.07.2016 р. солдат ОСОБА_5 самостійно з`явився до військової прокуратури Запорізького гарнізону Південного регіону України та зізнався у скоєному злочині.
В період з 29 вересня 2014 року по 25 липня 2016 року солдат ОСОБА_5 свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення на службу та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, ухиляючись від проходження служби.
Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні свою провину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, визнав повністю, зазначив, що з 29.09.2014 по 25.07.2016 р.р. він дійсно не виконував обов`язки служби, займався домашніми справами. 25.07.2016 р. про своє місцезнаходження він повідомив Токмацький районний відділ поліції та його відвезли до ВСП. Місце служби покинув через легковажне відношення командування до військовослужбовців. Одразу прийняв рішення, що на службу не повернеться. Вимоги статутів йому були відомі, об`єктивних причин, які б заважали йому з`явитись до військової служби для продовження служби не було. У вчиненому розкаявся.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_5 дав показання в яких повністю визнав свою вину і не оспорює фактичні обставини, враховуючи думку прокурора, який вважає, що можливо розглянути кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку обвинуваченого, який також не заперечував проти вказаного порядку розгляду провадження, а також з`ясувавши, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності його позиції, роз`яснивши обвинуваченому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд вважає за можливе розглянути кримінальне провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, та визнати недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин, які ніким не оспорюються.
Дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 408 КК України дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитись від військової служби.

Призначаючи вид та розмір покарання обвинуваченому, суд, у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України належить до злочинів середнього ступеня тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем служби характеризується позитивно, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, добровільно з`явився до правоохоронних органів з зізнанням, на обліку у нарколога чи психіатра не перебуває.
Як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому суд враховує з`явлення з зізнанням, щире каяття.

При цьому, щире каяття ОСОБА_5 засновано на належній критичній оцінці обвинуваченим своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не виявив.

За таких обставин, враховуючи особу ОСОБА_5 , думку прокурора, зважаючи на наслідки злочину, для досягнення цілей покарання, встановлених статтею 50 КК України, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті.

Враховуючи, що виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства, приймаючи при цьому до уваги те, що він не несе небезпеки соціуму, має тісні суспільні зв`язки позитивної спрямованості, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, враховуючи ставлення обвинуваченого до вчиненого та його наслідків, суд дійшов висновку про необхідність звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст.76 КК України.

Суд вважає, що призначення ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75-76 КК України, буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, та попередження вчинення ним нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Документально підтверджені процесуальні витрати та речові докази у провадженні відсутні.

Клопотання прокурором про обрання запобіжного заходу під час судового розгляду не заявлялось, запобіжний захід відносно ОСОБА_5 суд за власною ініціативою не обирає.

Керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України.

Призначити ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_5 від призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не скоїть нового злочину.

На підставі п.п 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_5 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_5 не обирати.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення через Запорізький районний суд Запорізької області, при цьому відповідно ч. 2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1