ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,

розглянула у судовому засіданні у м. Києві 07 квітня 2016 року кримінальну справу за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_5 на вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2013 року щодо них.
Вищевказаним вироком
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України,
раніше судимого 11 жовтня 2010 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки,
засуджено до покарання:
- за п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю;
- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією усього майна, яке є його власністю;
- за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією усього майна, яке є його власністю.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого виду покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого виду покарання, визначеного вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2010 року, більш суворим покаранням, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю.
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
громадянина України,
в силу ст. 89 КК України не судимого,
засуджено до покарання:
- за п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю;
- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією усього майна, яке є його власністю;
- за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією усього майна, яке є його власністю;
- за ч. 2 ст. 194 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого виду покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю.

Постановлено стягнути з засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_5 солідарно на користь потерпілої ОСОБА_7 11 930 грн у рахунок відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди та 200 000 грн моральної шкоди; на користь потерпілої ОСОБА_8 50 000 грн моральної шкоди.
Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 кожному по 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_5 солідарно судові витрати за проведені експертизи.
Вирішено питання про речові докази.

Апеляційний суд Донецької області залишив без задоволення апеляції засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_5 , своєю ухвалою від 19 липня 2013 року частково задовольнив апеляцію прокурора та вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_6 змінив у частині стягнення із засуджених судових витрат за проведення експертиз, стягнувши судові витрати в дольовому порядку. У решті вирок суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 і ОСОБА_5 визнано винуватими та засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.
27 серпня 2009 року близько 21:00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, розбивши віконне скло, проник у житловий будинок АДРЕСА_1 , де на ґрунті особистих неприязних стосунків із ОСОБА_12 , діючи умисно підпалив майно, що знаходилось у зазначеному будинку, знищивши та пошкодивши його на загальну суму 4 307 грн.
В один із днів у другій половині серпня 2010 року у вечірній час ОСОБА_5 перебував у будинку свого знайомого ОСОБА_6 по АДРЕСА_2 , де останній запропонував йому спільно вчинити розбійний напад на сім`ю Криволап із метою заволодіння їх майном, на що той погодився. Для виконання злочинного наміру вони виготовили маски для обличчя та, діючи за попередньою змовою групою осіб, 04 вересня 2010 року близько 21 год. прибули до центру смт Новоселівка Краснолиманської міської ради Донецької області, де ОСОБА_5 зайшов до магазину «Плюс», розташованого по вул. Партизанській, 5-б, щоб переконатися, що ОСОБА_13 перебуває на робочому місці.
Цього ж дня приблизно о 21:30год. ОСОБА_6 і ОСОБА_5 прийшли до місця проживання подружжя ОСОБА_14 по АДРЕСА_2 і, зайшовши у двір, одягнули заздалегідь підготовлені маски та рукавички, після чого шляхом вільного доступу проникли в житловий будинок, та вчинили напад на ОСОБА_15 , поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а саме: почергово нанесли удари руками та ногами в різні частини тіла, зв`язали останнього, продовжуючи нанесення тілесних ушкоджень, вимагаючи видати наявні грошові кошти. Через деякий час, коли ОСОБА_5 і ОСОБА_6 шукали по будинку матеріальні цінності, ОСОБА_15 зумів звільнити руки, та знайденим у кімнаті ножем наніс ОСОБА_5 один удар в область стегна. Після цього ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , діючи з корисливих мотивів, вирішити позбавити ОСОБА_15 життя. З цією метою вони, діючи за попередньою змовою групою осіб, одночасно спільно нанесли ОСОБА_15 наявними у них ножами не менш ніж 14 ударів у життєво важливі органи, завдавши комплекс тілесних ушкоджень, у результаті яких він помер на місці. В результаті розбійного нападу на ОСОБА_15 ОСОБА_5 і ОСОБА_6 заволоділи майном подружжя Криволап на загальну суму 1329 грн.
Проте, не знайшовши у будинку грошей, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 вирішили дочекатися повернення додому ОСОБА_13 із метою отримання додаткової інформації про місцезнаходження грошових коштів. Цього ж дня приблизно о 23:10 год. ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які раніше вчинили розбій, вчинили напад на ОСОБА_13 , поєднаний із насильством, у ході якого стали вимагати передачі їм грошей. Усвідомлюючи, що потерпіла зможе їх упізнати, вони вирішили позбавити її життя. З метою реалізації умислу на вбивство потерпілої, діючи за попередньою змовою групою осіб, будучи особами, що раніше вчинили умисне вбивство, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання наслідків у виді смерті потерпілої та бажаючи настання цих наслідків, 04 вересня 2010 року близько 23:45 год. ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , діючи одночасно та узгоджено, стали душити потерпілу відрізком електричного кабелю, обвивши його навколо її шиї. Після того, як кабель тріснув, з метою доведення злочинного умислу на вбивство ОСОБА_13 до кінця, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 нанесли їй не менше ніж 20 ударів ножами у життєво важливі органи, завдавши комплекс тілесних ушкоджень, в результаті чого настала смерть потерпілої.
В результаті розбійного нападу на ОСОБА_13 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заволоділи належними подружжю Криволап майном на загальну суму 12 129 грн.
05 вересня 2010 року приблизно о 00:10 год. ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , відкривши знайденим у будинку ключем гараж, розташований на подвір`ї вказаного вище домоволодіння, проникли у нього та знайденим ключем завели автомобіль марки «Nissan Х-trail», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 158 188 грн., що належав ОСОБА_15 , та поїхали на ньому у напрямку лісосмуги, розташованої поблизу мікрорайону «Заводський» м. Красний Лиман Донецької області, незаконного заволодівши вищевказаним транспортним засобом.

У касаційних скаргах:
- засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості злочинів та даним про його особу внаслідок суворості, порушує питання про пом`якшення призначеного йому покарання та визначення певного строку позбавлення волі. Вважає, що судом при призначенні покарання повною мірою не враховано пом`якшуючих покарання обставин, зокрема те, що він щиро покаявся у вчиненому, має на утриманні малолітню дитину, є потерпілим від аварії на ЧАЕС другої категорії, раніше не судимий, сприяв розкриттю злочинів, оскільки надавав правдиві та послідовні показання.
- засуджений ОСОБА_5 , із урахуванням доповнень до касаційної скарги, також порушує питання про зміну вироку в частині призначеного йому покарання, яке просить пом`якшити, визначивши його у виді позбавлення волі на певний строк. На думку засудженого, визначене вироком суду покарання є надмірно суворим. За змістом скарги, посилається також на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, зокрема, права на захист, оскільки захисника було призначено з порушенням вимог кримінально-процесуального закону, а останній не вживав заходів для здійснення ефективного захисту, а протоколи слідчих дій, складені за участю адвоката ОСОБА_11 , є недопустими доказами. Вважає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив йому у клопотанні про виклик у судове засідання експерта-психіатра для перевірки його психічного стану внаслідок дій ОСОБА_15 , який його спровокував, напавши з ножем і завдавши тілесних ушкоджень, внаслідок чого він був у стані необхідної оборони. Стверджує, що дії щодо ОСОБА_13 вчинив під психічним примусом ОСОБА_6 , оскільки боявся розправи з боку останнього. У доповненнях до касаційної скарги зазначає, що його дії неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 115 КК України та вважає, що вони охоплюються ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки він не наносив ОСОБА_15 ушкоджень, які призвели до його смерті. Посилається на те, що ОСОБА_6 вийшов за межі домовленості, оскільки настання смерті ОСОБА_15 його умислом не охоплювалось.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання касаційної скарги з доповненням, думку прокурора, який зазначав про необґрунтованість касаційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені у скаргах, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

З урахуванням ст. 395 КПК України 1960 року суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень в тій частині, в якій вони були оскаржені.
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 289 КК України, засуджений ОСОБА_5 у своїй касаційній скарзі не заперечує.
При перевірці матеріалів справи касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, пунктами 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України та кваліфікації його дій за даними нормами кримінального закону судами зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінально-процесуального законодавства, у тому числі з точки зору їх належності, допустимості та достатності для вирішення питань, визначених ст. 324 КПК України 1960 року, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви. Висновки місцевого суду, у тому числі щодо оцінки доказів, належним чином обґрунтовані, мотивувальна частина вироку за змістом відповідає вимогамст. 334 КПК України 1960 року.
Так, в основу вироку в обґрунтування висновків щодо доведеності вини ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, пунктів 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, обґрунтовано покладено дані, встановлені із показань самих засуджених ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , наданих як у судовому засіданні, так на досудовому слідстві, які зазначали про те, що попередньо домовились на вчинення викрадення майна із домоволодіння сім`ї Криволап, підготувались до вчинення злочину, а побачивши, що ОСОБА_15 знаходиться у будинку, вирішили довести злочинний умисел до кінця, і, проникнувши до будинку, застосували насильство до потерпілого. Вказували, що після того як ОСОБА_15 звільнився та наніс ОСОБА_5 удар ножем, вони нанесли потерпілому удари руками, ногами та ножами в різні частини тіла, після чого він перестав подавати ознаки життя. Пояснювали, що вирішили дочекатися ОСОБА_13 , а після того як вона прийшла, вимагали у неї передачі грошей та цінностей, зрозумівши, що вона може впізнати ОСОБА_6 , вирішили її убити. Крім того, висновки суду ґрунтуються на даних, встановлених із зібраних у справі письмових доказів, у тому числі протоколів слідчих дій огляду місця події, очної ставки, висновків судових експертиз щодо характеру тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілих, судово-психіатричних експертиз, відповідно до яких під час вчинення злочину засуджені могли усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про наявність у нього стану необхідної оборони внаслідок застосування до нього ОСОБА_15 фізичного насильства, а також про вчинення ним убивства ОСОБА_13 під примусом із боку ОСОБА_6 і наявності з боку останнього ексцесу виконавця, як це передбачено ч. 5 ст. 29 КК України.
Так, відповідно до ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
З матеріалів справи убачається, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність умислу у ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на вчинення умисного вбивства потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_13 та відсутність підстав до застосування положень ст. 36 КК України.
Як встановлено судом, умисел у ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на вбивство ОСОБА_15 виник після того, як потерпілий звільнився та спробував захиститися від нападу на нього двох озброєних ножами осіб. При цьому, з боку потерпілого не було суспільно-небезпечного посягання на життя та здоров`я ОСОБА_5 , оскільки саме ОСОБА_15 діяв із метою захисту своїх охоронюваних прав та законних інтересів коли завдавав ОСОБА_5 удар ножем у стегно.
При цьому, як встановлено судами, ОСОБА_16 і ОСОБА_6 діяли спільно та узгоджено, про що свідчать об`єктивні дані вчинених злочинів, та усвідомлювали характер своїх дій, їх наслідки у виді смерті потерпілих, що свідчить про спрямованість умислу засуджених на позбавлення життя останніх.
Фактичними даними, встановленими судами спростовуються також твердження ОСОБА_5 про вчинення злочину щодо ОСОБА_13 під психічним примусом із боку ОСОБА_6 , оскільки відсутні дані, які б свідчили про наявність погроз застосування насильства та інше щодо ОСОБА_5 із боку ОСОБА_6 . При цьому, за наявності попередньої змови на вчинення злочину, за якою засуджені, у тому числі шляхом конклюдентних дій, погодились на спільне вчинення злочину, не свідчить про вчинення цих дій внаслідок психічного насильства.
За таких обставин, зважаючи на те, що смерть обох потерпілих охоплювалась спільним умислом ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , доводи засудженого ОСОБА_5 про наявність ексцесу виконавця з боку ОСОБА_6 при вбивстві потерпілої ОСОБА_13 є необґрунтованими.
Безпідставними є також твердження ОСОБА_5 про необхідність кваліфікації його дій щодо ОСОБА_15 за ст. 121 КК України. Завдання значної кількості ударів ножем у життєво важливі органи потерпілого, припинення цій після того, як потерпілий перестав подавати ознаки життя, свідчать про наявність умислу у засуджених на позбавлення останнього життя, а не на завдання йому тілесних ушкоджень.
Таким чином, за встановлених судами обставин справи, дії засуджених ОСОБА_5 і ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 187, пунктами 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, а тому підстав для перекваліфікації вчинених ОСОБА_5 на інші статті кримінального закону, як про це йдеться у касаційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які тягнуть за собою безумовне скасування чи зміну постановлених щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_6 судових рішень, за матеріалами справи не встановлено.
Доводи ОСОБА_5 про порушення права не захист є необґрунтованими. Так, із матеріалів справи убачається, що захисник ОСОБА_5 на досудовому слідстві був призначений відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 45 КПК України 1960 року із числа адвокатів адвокатського об`єднання, які надають безоплатну правову допомогу з урахуванням того, що сам обвинувачений бажав мати захисника, однак не мав змоги самостійно його запросити. На досудовому слідстві обвинувачений ОСОБА_5 із скаргами на неналежне виконання захисником своїх обов`язків не звертався. При цьому, з матеріалів справи убачається, що захисник ОСОБА_11 належним чином виконував свої службові обов`язки, оскільки брав участь при проведенні всіх слідчий дій, був присутній під час усіх судових засідань та звертався в інтересах ОСОБА_5 із апеляцією на вирок суду.

Доводи касаційних скарг засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про суворість визначеного їм покарання на думку колегії суддів також є безпідставними.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
З матеріалів справи убачається, що при призначенні покарання засудженим ОСОБА_5 і ОСОБА_6 місцевий суд, з яким погодився і апеляційний суд, керувався вимогами статей 50, 65 КК України та роз`ясненнями, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та повною мірою врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу засуджених, обставини, що пом`якшують покарання.
Суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у виді довічного позбавлення волі врахував ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер злочинів, у тому числі й тих, що відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, дані про особу ОСОБА_5 , який в силу ст. 89 КК України несудимий, за місцем проживання характеризувався посередньо, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше судимий, за місцем проживання характеризувався посередньо, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, має неповнолітню дитину.
Призначене засудженим покарання у виді довічного позбавлення волі згідно з вимогами статей 50, 65 КК України відповідає ступеню тяжкості вчиненого ними особливо тяжкого злочину, даним про їх особу та конкретним обставинам справи. З урахуванням активної ролі обох засуджених у вчиненні вбивств, високого ступеня узгодженості їх дій, мотивів злочину та способу вчинення, висновок суду про неможливість призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки вони становлять підвищену суспільну небезпеку для суспільства, є обґрунтованим.
Наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме щирого каяття у вчиненому, висновки суду щодо виду покарання не спростовує. Доводи ОСОБА_6 про наявність на утриманні у нього неповнолітньої дитини, за відсутності даних, що він працює, є необґрунтованими, а сама по собі наявність дитини, як і та обставина, що він має статус постраждалого від аварії на ЧАЕС не є обставинами, що пом`якшують покарання. Обставин, які були б підставою для пом`якшення покарання засуджених, колегія суддів не встановила.
Таким чином, із урахуванням тяжкості злочинів, даних про особу засуджених, обставини, що пом`якшують покарання, визначене ОСОБА_6 і ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
З огляду на викладене, касаційні скарги засуджених ОСОБА_5 і ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та п. п. 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2013 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених без задоволення.

Судді :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3