АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1605/16 Справа № 183/6390/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5
за участю:

прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року, яким:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, не працюючого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-17 вересня 2014 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська за ч.1 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу в дохід держави у розмірі 850 грн., ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 серпня 2015 року покарання замінене громадськими роботами на строк 50 годин,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК Українита призначено покарання у виді 2 роки позбавлення волі. На підставі ч.4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 вересня 2014 року, покарання по якому замінено виправними роботами на строк 50 годин ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 серпня 2015 року, більш суворим, та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Цим вироком же вирішена доля речових доказів по даному кримінальному провадженню.
Вироком суду встановлено, що на початку березня 2013 року, точна дата в ході досудового розслідування не встановлена, ОСОБА_9 , з метою отримання юридичної допомоги щодо оскарження в апеляційному порядку рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2014 року по справі № 2-4783/11, зателефонував раніше не знайомому ОСОБА_8 , який представився адвокатом. ОСОБА_9 розказав ОСОБА_8 обставини цивільної справи та попросив юридичної допомоги. В цей час у ОСОБА_8 , який знав, що ОСОБА_9 не має юридичної освіти, виник злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, реалізовуючи який ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_9 , що надасть йому правову допомогу та вартість його послуг буде складати 2500 грн.
Через декілька днів у березні 2013 року, точна дата в ході досудового розслідування не встановлена, ОСОБА_8 приїхав за місцем роботи ОСОБА_9 в крамницю «Тепло-Авангард» за адресою: вул.Українська, 8 м.Новомосковська Дніпропетровської області, де ознайомився з документами та повідомив, що він подасть апеляційну скаргу на зазначене вище рішення, і для цього йому потрібно 1000 грн.
ОСОБА_9 , довіряючи ОСОБА_8 , погодився на його пропозицію та в приміщенні вказаної крамниці передав йому 1000 грн. В подальшому, реалізовуючи свій злочинний умисел на скоєння триваючого кримінального правопорушення, ОСОБА_8 шляхом обману заволодів грошовими коштами ОСОБА_9 , які були перераховані останнім 12 березня 2013 року в сумі 500 грн. та 12 березня 2013 року в сумі 1500 грн. на банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8
15 березня 2013 року ОСОБА_8 , знаходячись за місцем роботи ОСОБА_9 в крамниці «Тепло-Авангард» за адресою: вул.Українська, 8 м.Новомосковська Дніпропетровської області, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на заволодіння чужим майном, шляхом обману, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, достовірно знаючи, що він на території України не отримував свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, обманюючи ОСОБА_9 про це, уклав з останнім договір про надання правової допомоги, в якому зазначив, що він діє, як адвокат, на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Дніпропетровської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії № 1183 від 23 червня 2011 року. Згідно з п.4.2 вказаного договору сума гонорару за надання послуг складає 8000 грн. На виконання умов договору 15 березня 2013 року ОСОБА_9 передав ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1000 грн.
В подальшому, виконуючи умови договору про надання правової допомоги, та не розуміючи злочинних дій ОСОБА_8 , ОСОБА_9 перерахував на банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_8 18 березня 2013 року грошові кошти в сумі 1500 грн. та 19 березня 2013 року грошові кошти в сумі 500 грн.
23 березня 2013 року, перебуваючи за місцем роботи ОСОБА_10 в крамниці «Тепло-Авангард» за адресою: вул.Українська, 8 в м.Новомосковську Дніпропетровської області, ОСОБА_8 написав розписку про отримання ним, як адвокатом, грошових коштів від ОСОБА_9 у сумі 6000 грн.
Діючи з єдиним умислом на обман ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, ОСОБА_8 неодноразово телефонував ОСОБА_9 в період з 25 березня 2013 року по 08 травня 2013 року, вводячи останнього в оману, наполягав на перерахуванні йому грошових коштів для подальшого надання юридичної допомоги, достовірно знаючи, що він на території України не отримував свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та не мав наміру виконувати взяті на себе зобов`язання. В результаті ОСОБА_9 , довіряючи ОСОБА_8 , перерахував на банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_8 наступні грошові кошти: 25 березня 2013 року 2000 грн., 29 березня 2013 року 700 грн. а також на банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_8 грошові кошти: 30 березня 2013 року 3500 грн., 08 квітня 2013 року 4000 грн., 11 квітня 2013 року 4000 грн., 18 квітня 2013 року 3000 грн., 25 квітня 2013 року 2000 грн., 25 квітня 2013 року 1000 грн., 08 травня 2013 року 5000 грн.
Таким чином в період з березня 2013 року по 08 травня 2013 року ОСОБА_8 , видаючи себе за адвоката, маючи єдиний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_9 , шляхом обману, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, заволодів грошовими коштами ОСОБА_9 на загальну суму 31200 грн., розпорядившись ними на власний розсуд.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року, та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання у виді штрафу.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 зазначив що міськрайонним суд призначивши йому покарання не взяв до уваги те що він свою вину визнав повністю та щиро розкаявся. Крім того у вироку вказано, що він не зареєстрований, але він має місце реєстрації.

Від потерпілого надійшли заперечення в яких він просить апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок суду без змін. Зазначає, що ОСОБА_8 заподіяну шкоду не відшкодував, а навіть не робить ніяких дій направлених на її відшкодування.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, захисника ОСОБА_7 та її підзахисного обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_8 , та просили її задовольнити, позицію прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.404 КПК в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції перевіряється в межах апеляційної скарги. Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які обвинуваченим не оспорювалися і стосовно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувалися, не перевіряються. Тому суд апеляційної інстанції виходить з того, що було встановлено вироком суду першої інстанції.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про винність раніше судимого обвинуваченого у заволодінні чужим майном шляхом обману, вчинене повторно за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, підтверджуються зібраними органами досудового розслідування та дослідженими у судовому засіданні доказами, які отримали належну правову оцінку.

Як вбачається з апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , висновок суду про доведеність його винуватості у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.190 КК України не оспорює.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі що суд призначивши йому покарання не взяв до уваги те що він свою вину визнав повністю та щиро розкаявся.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При визначенні покарання ОСОБА_8 суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченого, обставини, що впливають на покарання.
Зокрема, суд 1-ї інстанції обґрунтовано врахував, що обвинувачений хоча і визнав себе винним у вчиненому та щиро розкаявся, однак раніше притягувалася до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, заподіяну шкоду не відшкодував.
З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції з додержанням вимог ст.65 КК України, обґрунтовано дійшов до висновку про відсутність підстав для застосування ст.ст.69, 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 та призначив покарання у вигляді позбавлення волі.
Колегія суддів не вбачає також підстав для застосування ст.ст.69, 75 КК України, оскільки ОСОБА_8 вже засуджувався за аналогічний злочини, будь-яких обставин, що істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину судом не встановлено.
З огляду на викладене суд, дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України, призначив ОСОБА_8 покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Тому не має підстав вважати таке покарання є явно несправедливим.
З цих же підстав апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.
При перевірці матеріалів кримінального провадження істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для зміни або скасування вироку колегія суддів не вбачає.
Судова колегія вважає необґрунтованими доводи апеляції ОСОБА_8 про те, що суд у вироку вказав, що він не має місця реєстрації, оскільки як встановлено судом ОСОБА_8 зареєстрований у гуртожитку Дніпродзержинського індустріального коледжу, та був відрахований 15.10.2009 року, та фактично там не мешкав, крім того, на думку судової колегії ця обставина є незначною і ні яким чином не впливає на призначене ОСОБА_8 покарання.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року, відносно ОСОБА_8 , залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді