АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВA
16 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мари, Векіль-Базарського р-ну, Марийської обл., Туркменії, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, неофіційно працюючого автослюсарем на шино монтажі «Н-2-О», зареєстрованого в АДРЕСА_1 та проживаючий в
АДРЕСА_2 . раніше судимий:
- 13.03.1998 Волинським обласним судом за ст.ст.93 п. «а», ч.3 ст.144 КК України (1960 року) до 10 років позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 20.06.2007 по відбуттю строку покарання;
- 20.05.2008 Сєвєродонецьким міським судом Луганської області за ст.ст.289, 69 КК України до 1 року позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 12.12.2008 умовно-достроково на 1 місяць 18 днів,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
Від заступника прокурора міста Києва ОСОБА_5 надійшла апеляційна скарга на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2016 відносно ОСОБА_6 , в якій він просить суд апеляційної інстанції скасувати дане рішення в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян але з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2016 ОСОБА_6 визнано винним за ч.1 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4 240 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень без позбавлення права керування транспортним засобом.
В обґрунтування апеляційних вимог прокурор не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_9 та кваліфікацію дій останнього, вважає, що вирок суду є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість.
Зокрема, прокурор звертає увагу на те, що суд першої інстанції ухвалив не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання, у виді позбавлення спеціального права. Однак, судом не було враховано роз`яснення п. 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005, згідно з якими, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.Тобто, суд першої інстанції залишив за межами своєї уваги те, що особа та діяння обвинуваченого має підвищену суспільну небезпеку. ОСОБА_10 раніше засуджувався за вчинення злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту.
Крім того, Солом`янський районний суд міста Києва не повністю врахував конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення. Як встановлено під час судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_10 , правомірно керуючи транспортним засобом, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її зміни, що призвело до отримання пасажиром його автомобіля тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. Найменшої вини інших осіб, причетних до даної пригоди, під час судового розгляду встановлено не було. Таким чином, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, яким є транспортний засіб, обвинувачений не в змозі забезпечити безаварійне пересування шляхами загального користування. Перебуваючи за кермом автомобіля, ОСОБА_10 становить небезпеку не тільки для оточуючих, а і для самого себе. Жодних підстав, які б дозволяли обґрунтовано і законно не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено не було. Здійснення права керувати транспортними засобами не перебуває у безпосередньому зв`язку з можливістю забезпечити обвинуваченим власне існування.
Таким чином, конкретні обставини вчинення інкримінованого злочину вказують, що збереження за обвинуваченим права керувати транспортними засобами є неможливим. Оскільки покарання має на меті не тільки кару й виправлення засудженого, а також запобігання вчинення нових злочинів, застосування стосовно ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необхідним.
Від обвинуваченого надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких ОСОБА_6 просить суд апеляційної інстанції залишити без змін оскаржуваний вирок, а апеляцію прокурора залишити без задоволення.
В поданих заперечення обвинувачений звертає увагу суду на те, що посилання прокурора на незастосування до нього судом додаткового покарання у вигляді не є обґрунтованим . Підстави незастосування додаткового покарання судом першої інстанції у вироку було визначено і мотивовано . Крім того, обвинувачений наголошує, що законодавець передбачає у даному випадку альтернативу можливості застосування додаткового покарання.
Також ОСОБА_6 вказує, що прокурор у своїй апеляційній скарзі визначає на доцільність застосування додаткового покарання, а його необхідність, що суперечить положенням п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005. З цього приводу обвинувачений наводить положення абз.2 п.21 вищезгаданої постанови і вважає, що дані роз`яснення передбачають можливість незастосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортним засобом і при визначенні законодавцем обов`язковості його застосування, у випадку встановлення декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Враховуючи, що оскаржуваним вироком було визначено, що пом`якшуючими покарання обвинуваченого обставинами є щире каяття у вчиненому та відшкодування потерпілому матеріальних збитків, а також враховано характеризуючі позитивні дані обвинуваченого, і проти зазначеного прокурор не заперечував , всі ці дані слід розглядати як декілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину у сенсі положень ст.66 КК України.
Інших апеляцій, доповнень заперечень від учасників кримінального провадження не надходило.

Згідно вироку суду першої інстанції, 16.04.2015, приблизно о 21.30 годині, ОСОБА_10 , керуючи засобом підвищеної небезпеки, а саме: технічно справним автомобілем марки «Peugeot 307», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по асфальтобетонній, сухій чистій ділянці проїзної частини вул. Чорновола зі сторони м. Вишневе у напрямку вул. Велика кільцева дорога в м. Києві, зі швидкістю приблизно 60 км/год. В якості пасажира в салоні вказаного автомобіля перебував ОСОБА_11 .
Під`їхавши до Жулянського шляхопроводу та почавши рух на виїзд у напрямку вул. Велика кільцева дорога в м. Києві, водій ОСОБА_10 проявив неуважність до дорожньої обстановки і її зміни, продовжуючи рух у вказаному напрямку та виконуючи маневр перестроювання з крайньої правої смуги для руху у крайню ліву, не дотримався безпечного інтервалу до елементів проїзної частини та безпечної швидкості та втративши контроль над керуванням транспортним засобом, здійснив виїзд за межі проїзної частини де скоїв наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля «Peugeot 307», д.н.з. НОМЕР_1 , із електроопорою.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля «Peugeot 307», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми правого плеча: уламковий перелом правої плечової кістки на межі проксимальної половини (зі зміщенням уламків), які згідно висновку судово-медичної експертизи № 1320/Е від 22.07.2015 відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Під час руху водій ОСОБА_10 допустив порушення вимог наступних пунктів Правил дорожнього руху України, зокрема:
п. 1.5 ПДР, згідно якого: «своїми діями він як учасник дорожнього руху створив небезпеку для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, спричинив матеріальні збитки»;
п. 2.3 /б/ ПДР, згідно якого: «для забезпечення безпеки дорожнього руху не був уважним, не слідкував за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміни»;
п. 2.3 /д/ ПДР, згідно якого: «не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»;
п. 12.1 ПДР, згідно якого: «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Порушення водієм ОСОБА_12 вимог пунктів 1.5; 2.3. б), 2.3. д); 12.1. ПДР, призвело до виникнення даної ДТП та її наслідками, так як відповідно до висновку авто - технічної експертизи № 348/ат від 15.08.2015, в ситуації, що склалась на дорозі, безпосередньо перед ДТП, в діях водія автомобіля «Peugeot 307», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 з технічної точки зору, вбачається невідповідність вимогам п.12.1. ПДР, та в даній дорожній обстановці він мав можливість уникнути виїзду за межі проїзної частини та виїзду на електроопору. Причиною даної ДТП є невідповідність дій водія «Peugeot 307», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 п.12.1.ПДР.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити , відношення обвинуваченого до апеляційної скарги прокурора, який в свою чергу заперечив проти апеляції обвинуваченого і надав пояснення, не заперечуючи фактичних обставин скоєного ним кримінального правопорушення , зауважив що виїзд за межі проїзної частини і зіткнення із електроопором був спровокований іншим автомобілем і щоб уникнути зіткнення він вимушений був так зробити , заслухавши промови учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченого, вирішивши клопотання, частково дослідивши матеріали кримінального провадження , перевіривши матеріали судового провадження в межах апеляції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню виходячи з наступного .
Насамперед суд апеляційної інстанції переконався в судовому засіданні в добровільності позиції обвинуваченого щодо відсутності у нього захисника , що підтвердив обвинувачений, що це його добровільна позиція яка не пов`язана з матеріальним становищем і враховуючи відсутність правових підстав для обов`язкової участі захисника, передбачених ст.52 КПК України, суд приймає позицію обвинуваченого щодо того , що йому не потрібен захисник.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України , судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим . На думку колегії суддів, судове рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 відповідає даним вимогам процесуального закону.
Так, відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Сторони кримінального провадження не оспорюють фактичні обставини кримінального правопорушення , доведеність вини обвинуваченого за ч.1 ст. 286 КК України , правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею кримінального закону і як наслідок, в цій частині, враховуючи вищезазначені положення процесуального закону апеляційний перегляд не здійснюється.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України по кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість і необхідність призначення покарання з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 02 роки, то колегія суддів виходить з наступного.
Призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції, на думку колегії суддів , дотримався положень ст. 65 КК України . Було враховано, що ОСОБА_6 скоїв відповідно до ст. 12 КК України необережний злочин невеликої тяжкості, раніше судимий за інший умисний злочин за що відбув покарання , одружений має на утримані двох малолітніх дітей, працює, відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність пом`якшуючих обставин щире каяття у вчиненому та відшкодування потерпілому матеріальних збитків і правильно визначив виходячи з альтернативної конструкції санкції ч.1 ст. 286 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а враховуючи конкретні обставини ДТП-змушений маневр спровокований іншим автомобілем, відсутність претензій до нього з боку потерпілого, який знаходився разом зі ОСОБА_6 в машині, без позбавлення права керувати транспортним засобом і саме таке покарання на думку колегії суддів по даному кримінальному провадженню відповідає принципу індивідуалізації покарання, який міститься в ст. 65 КК України і відповідає меті покарання.
Доводи прокурора щодо того , що обвинувачений має підвищену суспільну небезпеку, адже раніше засуджувався за вчинення злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а саме 20.05.2008 року за ч.2 ст.289 КК України із застосуванням ст. 69 КК України строком на 01 рік позбавлення волі. Звільнений з місць позбавлення волі 12.12.2008 року умовно-достроково на 01 місяць 18 днів , то колегія суддів виходить з того, що даний довід не відповідає вимогам ч.3,5 ст.90 КК України та не є переконливим, адже ОСОБА_6 скоїв необережний злочин невеликої тяжкості, який не має нічого спільного з минулим. Щодо доводу прокурора про неврахування конкретних обставин справи, то суд апеляційної інстанції виходить з того, що в суді першої інстанції дослідження доказів проводилося з урахуванням думки сторін в порядку , передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України . Разом з тим , не оспорюючи обставини та не заперечуючи свою вину , обвинувачений в суді апеляційної інстанції в ході пояснень додав, що був змушений зробити вимушений маневр який був спровокований іншим авто. Також, колегія суддів приймає до уваги заяву потерпілого ОСОБА_11 подану до суду апеляційної інстанції, який в той час знаходився разом з обвинуваченим в машині під його ( обвинуваченого ) керуванням, про відсутність до обвинуваченого претензій і відшкодування матеріальної та моральної шкоди ( а.с. 160). Крім того, суд враховує наявність у обвинуваченого двох малолітніх дітей та його пояснення в частині необхідності машини в побутових цілях. Відповідно, на думку колегії суддів, виходячи з конкретних обставин даної дорожньо-транспортної пригоди , відношення до своїх дій з боку обвинуваченого та його пояснення щодо причин такого маневру, позицію потерпілого зазначену вище, яка підтверджується його власноруч написаною заявою, приймаючи до уваги юридичну конструкцію санкції ч.1 ст. 286 КК України, колегія суддів приходить до висновку, що прокурор не навів переконливих доводів про необхідність призначення основного покарання у виді штрафу з обов`язковим призначенням додаткового покарання.
Суд апеляційної інстанції критично відноситься до заяви обвинуваченого висловленої в судових дебатах і розглядає її в сукупності з його попередніми поясненнями щодо причин даних порушень правил безпеки дорожнього руху, а не як окреме невизнання ним своєї вини.

Інших самостійних доводів апеляційна скарга прокурора не містить.
Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, залишити вирок або ухвалу без змін.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА
Апеляційну скаргу заступника прокуратури міста Києва ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2016, яким ОСОБА_6 визнано винним за ч.1 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4 240 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень без позбавлення права керування транспортним засобом, ? залишити без змін.
Ухвала Апеляційного суду міста Києва набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим який тримається під вартою, ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/880/2016
Категорія: ч. 1ст. 286 КК України
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_13
Доповідач ОСОБА_1