Справа № 346/2569/15-к
Провадження № 11-кп/779/365/2015
Категорія ст. 336 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю : секретаря с/з ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000441 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , за апеляційною скаргою прокурора Коломийської міжрайонної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Коломийського міськрайонного суду від 23 червня 2015 року, з участю прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 , -

в с т а н о в и л а :
Прокурор просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

За вказаним вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він вчинив ухилення від призову за мобілізацією. Його дії кваліфіковано за ст. 336 КК України з призначенням покарання два роки позбавлення волі. Згідно ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік. Покладено відповідні обов`язки передбачені ст. 76 КК України.

Прокурор мотивує свою позицію тим, що даний вирок суду не може залишатись в силі через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення, оскільки судом при обранні міри покарання не враховано те, що мобілізація оголошена Президентом України з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави. А своєчасне та швидке проведення мобілізації є запорукою ефективного відбиття воєнного нападу на країну, тому ухилення від призову до лав Збройних Сил України військовозобов`язаних контингентів в умовах, коли передбачаються повномасштабні воєнні дії, створює серйозну загрозу для безпеки держави та життя людей. При цьому, в умовах проведення антитерористичної операції на сході країни, ця можливість є більш, ніж реальною. Протиправні дії військовозобов`язаного, що полягають в ухиленні від призову за мобілізацією, підривають авторитет і повагу до держави, її органів, руйнує патріотичний дух та сприяє поширенню впевненості у громадян щодо можливості ухилитися від призову. ОСОБА_6 проігнорував свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України в час військової агресії проти держави.

У випадку призначення покарання за ст. 336 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 2 до 5 років, більш м`які види покарань відсутні. Суд безпідставно дійшов висновку про можливість застосування ст. 75 КК України та призначив ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає тяжкості злочину і за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, а також не буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Як вбачається з вироку ОСОБА_6 у 1993-95 роках проходив строкову військову службу у Збройних силах України. Прийняв військову присягу. Був звільнений з лав Збройних сил України у запас у званні «солдат», в якому перебуває по даний час. Військовозобов`язаний.

У відповідності до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в редакції від 13 травня 1999 року та Указу Президента України № 15 «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року, затвердженого Законом України № 113-VIII від 15 січня 2015 «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію в ході якої 09 травня 2015 року ОСОБА_6 викликано повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військово-лікарської комісії на предмет придатності до військової служби, рішенням якої ОСОБА_6 було визнано придатним до військової служби рішенням військово-лікарської комісії та вручено повістку на 15 травня 2015 року о 07 год. 30 хв., з метою відправки на доукомплектування військової частини польова пошта НОМЕР_1 ЗС України ( НОМЕР_2 загальновійськовий полігон АДРЕСА_2 ), однак ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим у встановленому законом порядку про необхідність прибуття у військовий комісаріат і наслідки неявки за викликом, з метою ухилення від призову за мобілізацією, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи можливість прибути у військовий комісаріат для відправки проходження служби, без поважних на те причини до ІНФОРМАЦІЯ_2 не прибув.

В цей же день, 15 травня 2015 року працівник Коломийського військомату зателефонував до ОСОБА_6 з приводу необхідності прибути до військового комісаріату з метою відправки для проходження військової служби, однак останній телефонний дзвінок проігнорував. Тобто, ОСОБА_6 , маючи намір ухилитись від призову за мобілізацією, діючи умисно 15 травня 2015 року на пункт збору у ІНФОРМАЦІЯ_3 у визначений час не прибув, порушивши порядок комплектування Збройних Сил України та ст. 65 Конституції України і Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» чим спричинив зрив поставки команди на доукомплектування військової частини № НОМЕР_1 Збройних Сил України АДРЕСА_2 .

В ході апеляційного розгляду прокурор апеляційну скаргу підтримав.

ОСОБА_6 просить в задоволенні апеляційних вимог прокурора відмовити.

Заслухавши сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Оскільки правильність кваліфікації дій та вина ОСОБА_6 не оспорюються, то в цій частині вирок суду не переглядається і колегія суддів виходить з того, що встановленими слід вважати викладені вище обставини.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Ст. 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

На думку колегії суддів суд цих вимог закону в частині призначення покарання дотримався. Призначене покарання відповідає цим вимогам, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Твердження прокурора про призначення судом першої інстанції обвинуваченому надто м`якого покарання є безпідставними, оскільки апеляційні вимоги прокурора про призначення ОСОБА_6 покарання за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, відповідають виду та розміру покарання визначеному судом в межах санкції вказаної статті.

Щодо доводів апелянта про неправильне звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням слід зазначити наступне.

За змістом ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з вироку, суд при призначенні ОСОБА_6 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно з ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, дані його особистості, обставини, що пом`якшують покарання його повне визнання вини та щире каяття у вчиненому, позитивну характеристику за місцем проживання, активне сприяння розкриттю злочину, те, що на утриманні має двох малолітніх дітей та престарілу матір, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції підставно призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, в межах санкції вказаної статті та застосував до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням та встановивши іспитовий строк на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Рішення суду першої інстанції належним чином вмотивовано, не суперечить вимогам кримінального закону і відповідає меті покарання.

Прокурор же нічим конкретно не мотивує безпідставність звільнення від покарання згідно ст. 75 КК України. Про необхідність дослідження при цьому тих чи іншимх обставин клопотань не заявляв.

Посилання прокурора на ст. ст. 409, 413, 414 КПК України, що свідчать про необхідність скасування вироку суду першої інстанції, при таких обставинах, є невмотивованим і неправильним.

Частиною 1 ст. 420 КПК України передбачено виключний перелік підстав для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції і ухвалення свого вироку. Зокрема, суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок за п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України у разі необхідності застосування більш суворого покарання, а скасування вироку у зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання, яке передбачене п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, не пов`язане з видом та розміром покарання, а тому не може свідчити про його м`якість чи суворість. Прокурор в апеляційній скарзі не конкретизує норми КПК України, зокрема частину та пункт ст. 420 КПК України, на підставі якої він просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, просить призначити покарання аналогічне тому яке призначив суд першої інстанції, а сформульоване ним прохання про скасування вироку суду в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення надто м`якого покарання, не передбачене ст. 420 КПК України.

При викладених вище обставинах колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора і приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 413, 414, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора Коломийської міжрайонної прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Коломийського міськрайонного суду від 23 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 за ст. 336 КК України без змін.

На ухвалу протягом трьох місяців з дня її оголошення, а обвинуваченим у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали, може бути подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

С У Д Д І :

_______________ ___________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3

Згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_2