Справа № 183/4309/15
№ 1-кп/183/557/15
В И Р О К
іменем України
02 вересня 2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Петровське Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
20 березня 2014 року наказом № 60 командира військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду водія взводу десантного забезпечення 3 парашутно-десантного батальйону.

Солдата ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

21 червня 2014 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , умисно самовільно залишив розташування військової частини, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.

03 вересня 2014 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.

Таким чином, у період з 21 червня 2014 року по 03 вересня 2014 року солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та без поважних причин ухилявся від проходження військової служби понад 1 місяць.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.

Обвинувачений в судовому засіданні вину в пред`явленому обвинуваченні визнав у повному обсязі, обставини вчинення ним кримінального правопорушення не оспорював, у скоєному обвинувачений кається. При цьому обвинувачений показав, що через тяжкі сімейні обставини, після повернення з зони антитерористичної операції, змушений був залишити розташування військової частини, вживати заходів для матеріальної та моральної підтримки сім`ї, оскільки на той момент являвся єдиним годувальником в сім`ї. Так обвинувачений показав, що в період перебування його в зоні антитерористичної операції, тяжко захворіла та була паралізована його бабуся, над якою він на даний момент встановлює опіку. Його матір фактично залишилася єдиною особою, яка вела домашнє господарство у себе вдома та змушена була вживати заходів для підтримання господарства бабусі, тому обвинувачений, попередивши керівництво військової частини та усвідомлюючи, що самовільно залишає розташування військової частини, змушений був поїхати додому, вжити всіх заходів для утримання господарства в сім`ї та вжити всіх заходів для здійснення належного догляду за особою, яка на той час цього потребувала.

В судовому засіданні обвинувачений не оспорював обставини, при яких ним скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.

При призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений раніше не був судимий, займається суспільно-корисною працею, фактично здійснює опіку за особою похилого віку. Крім того суд враховує, що ОСОБА_4 за місцем служби та місцем роботи характеризується позитивно, до вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та після його вчинення приймав безпосередню участь в зоні антитерористичної операції.

Між тим, обвинувачений скоїв злочин, який відноситься до категорії середньої тяжкості, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Обставиною, що пом`якшує покарання визнається щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину. При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з самого початку досудового розслідування, висловленням жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

Встановлені обставини, що пом`якшують покарання, характер скоєного злочину та його наслідки, особа винного, його ставлення до скоєного, в даному випадку, дозволяють суду застосувати ст.69 КК України, тому суд вважає за необхідне при призначенні ОСОБА_4 покарання перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного у санкції ч.3 ст. 407 КК України, та з урахуванням ст. 53 КК України до обвинуваченого можливо застосувати покарання у виді штрафу.

З урахуванням вимог ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, саме такого покарання буде достатньо для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.3 ст. 407 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

уУ х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання з застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в дохід держави у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі 1700 грн. (одна тисяча сімсот грн.).

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1