ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-2150км15 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №5-2150КМ15 за касаційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 11 лютого 2015 року та на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 28 квітня 2015 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , ?
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 11 лютого 2015 року

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця смт Партеніт міста Алушта Автономної Республіки Крим, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307; ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено за вказаними нормами кримінального закону покарання: за ч. 1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2014 року та
остаточно визначено засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років і 1 місяць з конфіскацією майна, яке є його власністю.
Вироком вирішено питання про процесуальні витрати і речові докази.
Згідно з вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.
04 листопада 2013 року, близько обідньої пори, ОСОБА_7 , під час проведення працівниками міліції оперативної закупівлі наркотичних засобів, поблизу кафе «Веселий Роджер», розташованого на бульварі Шевченка у місті Нововолинську Волинської області, незаконно збув за 250 гривень особі зі зміненими анкетними даними ОСОБА_10 наркотичний засіб, обіг якого обмежено, бупренорфін масою 0, 0006 г, який він незаконно придбав за невстановлених досудовим розслідуванням обставин і зберігав при собі з метою збуту.
18 липня 2014 року, близько 15 години 10 хвилин, ОСОБА_7 під час проведення працівниками міліції оперативної закупівлі наркотичних засобів, поблизу квартири АДРЕСА_2 , повторно незаконно збув за 250 гривень особі зі зміненими анкетними даними ОСОБА_10 наркотичний засіб, обіг якого обмежено, бупренорфін масою 0,0034 г, який він незаконно придбав за невстановлених досудовим розслідуванням обставин і зберігав при собі з метою збуту.
Крім цього, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин ОСОБА_7 незаконно з метою збуту придбав і зберігав за місцем свого проживання, що у квартирі АДРЕСА_2 , розфасовану у чотири згортки психотропну речовину метамфетамін загальною масою 1,1257 г. Зазначену речовину було виявлено та вилучено працівниками міліції 08 серпня 2014 року, у період з 14 години 15 хвилин по 15 годину 02 хвилини, у ході санкціонованого обшуку житла засудженого.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 28 квітня 2015 року вирок Нововолинського міського суду від 11 лютого 2015 року у частині визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, скасовано із закриттям кримінального провадження у відповідній частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Цей же вирок, у частині визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, змінено. Перекваліфіковано дії засудженого з ч. 2 ст. 307 КК України на ч. 1 ст. 307 та ч. 2 ст. 309 КК України з призначенням покарання: за ч. 1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до покарання, призначеного за даною ухвалою, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 жовтня 2014 року і остаточно визначено засудженому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 1 місяць.
Виключено з вироку вказівку суду про конфіскацію майна ОСОБА_7 .
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Закриваючи кримінальне провадження за ч. 1 ст. 307 КК України, за епізодом від 04 листопада 2013 року, суд апеляційної інстанції в обґрунтування своїх висновків послався на протиріччя у показаннях свідків закупника ОСОБА_10 , понятих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 щодо опису зовнішності закупника, розміру придбаного ним наркотичного засобу і матеріалу упаковки, у якій такий засіб знаходився.
Суд апеляційної інстанції звернув увагу на розбіжності між даними протоколу оперативної закупки за відповідним епізодом і показаннями свідка ОСОБА_10 щодо часу проведення вказаної негласної слідчої (розшукової) дії, з огляду на що визнав відповідні докази непереконливими.
Як зазначено судом в ухвалі, будь-яких інших доказів на підтвердження реальності і достовірності придбання ОСОБА_10 в обвинуваченого наркотичного засобу саме у вказаний свідками та зазначений у протоколі проведення оперативної закупівлі час стороною обвинувачення не здобуто і суду не надано.
У зв`язку з закриттям кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 307 КК України, за епізодом від 04 листопада 2013 року, апеляційний суд перекваліфікував дії засудженого за епізодом від 18 липня 2014 року з ч. 2 ст. 307 КК України на ч. 1 ст. 307 КК України через відсутність у них кваліфікуючої ознаки повторності.
Крім цього, суд апеляційної інстанції визнав недоведеною наявність у ОСОБА_7 мети збуту при незаконному придбанні і зберігання метамфетаміну, враховуючи відсутність у кримінальному провадженні доказів збуту ним такої психотропної речовини.
Виходячи з наведеного, суд перекваліфікував дії ОСОБА_7 за відповідним епізодом з ч. 2 ст. 307 КК України на ч. 2 ст. 309 КК України.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного покарання, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. Як зазначає прокурор висновки апеляційного суду про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у незаконному збуті наркотичного засобу 04 листопада 2013 року та умислу засудженого на збут вилученого у нього метамфетаміну є необгрунтованими. Також вказується на порушення вимог ст. 23, 405 КПК України, оскільки апеляційний суд, безпосередньо не дослідивши докази у судовому засіданні дав іншу оцінку, ніж суд першої інстанції,
На думку автора скарги, вказані апеляційним судом розбіжності у показаннях свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 не стосуються обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження. При цьому прокурор наголошує, що згідно зі ст. 223 КПК України, участь понятих у проведенні оперативної закупки не є обов`язковою, а тому протиріччя у їх показаннях щодо обставин проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії не впливають на вирішення питання про винуватість засудженого у вчиненні кримінального правопорушення.
Як стверджує автор скарги, апеляційний суд, дійшовши висновків про незаконне придбання і зберігання ОСОБА_7 метамфетаміну для власного вживання без мети збуту, не дав належної оцінки його ж показанням про припинення на момент вчинення злочинів вживання наркотичних засобів, окрім бупренорфіну при замісній терапії, і результатам оперативно-технічних заходів, згідно з якими ОСОБА_7 у телефонних розмовах неодноразово домовлявся з різними особами про продаж їм наркотичних засобів і психотропних речовин, у тому числі метамфетаміну.
Захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень із закриттям кримінального провадження у частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 307 КК України, вказуючи, що висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у незаконному збуті наркотичного засобу 18 липня 2014 року ґрунтуються на доказах, які одержані незаконним шляхом і є недопустимими.
Автор скарги наголошує, що суди не здійснили належної перевірки доводів захисту про провокацію працівниками міліції злочину за епізодом від 18 липня 2014 року. Як зазначає захисник, постанова прокурора від 20 червня 2014 року про проведення оперативної закупки оформлена неналежним чином, а сама закупка здійснена не уповноваженими на те особами, оскільки доручення працівникам ВБНОН на проведення таких дій слідчим у встановленому законом порядку не надавалося. Також звертається увага на те, що 18 липня 2014 року як закупник залучалася інша особа, ніж зазначена у відповідній постанові прокурора.
Як на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при проведенні названої негласної слідчої (розшукової) дії захисник посилається і на те, що вручення ОСОБА_10 технічного засобу, за допомогою якого здійснювалася відеофіксація закупки, не задокументовано, закупник не знаходився постійно у полі зору понятих, а вилучення придбаного ним у ОСОБА_7 наркотичного засобу не оформлено окремим протоколом. Вказує автор скарги і на те, що поняті ОСОБА_13 і ОСОБА_14 за характером своєї роботи пов`язані з Нововолинським міським відділом УМВС, а тому не є незаінтересованими особами та їх участь в оперативній закупці суперечить приписам ч. 7 ст. 223 КПК України.
Захисник зазначає, що висновки судів про винуватість засудженого у незаконному збуті наркотичного засобу ґрунтуються, у тому числі, на результатах зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, однак надання передбаченого законом дозволу на таке втручання у приватне спілкування ОСОБА_7 судом не перевірено.
Звертає увагу автор скарги і на те, що допит свідка ОСОБА_10 щодо обставин його участі в оперативній закупці 18 липня 2014 року, всупереч вимогам ч. 9 ст. 352 КПК України, проведено судом з використанням технічних засобів з іншого приміщення без відповідної вмотивованої ухвали.
Крім цього, захисник наголошує, що відповідно до Єдиної конвенції про наркотичні засоби 1961 року та Конвенції про психотропні речовини від 21 лютого 1971 року, ратифікованих Україною, бупренорфін (субутекс) до наркотичних засобів або психотропних речовин, що підпадають під визначені цими конвенціями обмеження, не віднесено. Виходячи з законодавчого пріоритету міжнародно-правової норми над відповідною нормою національного законодавства, на думку автора скарги, названа речовина не може бути предметом злочину, передбаченого ст. 307 КК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_15 , який підтримав касаційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що обидві скарги підлягають частковому задоволенню.
Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об?єктивно з?ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Наведених вимог закону суд апеляційної інстанції не дотримався.
Мотивуючи власні висновки про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у незаконному збуті бупренорфіну 04 листопада 2013 року та умислу обвинуваченого на збут метамфетаміну, апеляційний суд проаналізував і послався у своїй ухвалі на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , дані протоколу проведення оперативної закупки від 04 листопада 2013 року, протоколу обшуку від 08 серпня 2014 року, висновків судово-хімічних експертиз № 0831/0831 від 06 листопада 2013 року і № 477/477 від 19 серпня 2014 року.
Однак зазначені докази, всупереч вимогам ст. 23 КПК України, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції безпосередньо не досліджувалися.
Не проводив апеляційний суд і повторного допиту обвинуваченого з дотриманням процедури, передбаченої ст. 351 КПК України.
По суті всім доказам, які стосуються епізодів обвинувачення ОСОБА_7 у незаконному збуті наркотичного засобу 04 листопада 2013 року та незаконному придбанні і зберіганні з метою збуту психотропної речовини, апеляційний суд дав іншу оцінку, ніж суд першої інстанції, без дослідження їх у судовому засіданні, чим порушив принцип безпосередності судового розгляду.
Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та можедослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції, або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Отже, зазначеною правовою нормою законодавцем регламентовано порядок дій суду апеляційної інстанції за наявності клопотань учасників судового провадження.
Поряд з цим, згідно з п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК України безпосередність дослідження показань, речей і документів належить до загальних засад кримінального провадження. Такі засади є нормами вищого ступеня нормативності і згідно з ч. 6 ст. 9 КПК України підлягають застосуванню, зокрема, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження.
Судове рішення у кримінальному провадженні, яке є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права, у будь-якому разі повинно відповідати передбаченим ч. 3 ст. 370 КПК України вимогам обґрунтованості.
Враховуючи викладене, відсутність клопотань сторін про повторне дослідження доказів не позбавляє апеляційний суд права вчинити такі дії з власної ініціативи за наявності достатніх підстав вважати, що обставини, які можуть підтверджуватися чи спростовуватися відповідними доказами, встановлені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Крім цього, апеляційний суд, погодившись із доводами захисту про незаконне придбання і зберігання ОСОБА_7 метамфетаміну, розфасованого у чотири згортки, для власного вживання без мети збуту, не дав належної оцінки показанням самого обвинуваченого у суді першої інстанції про те, що на час, який відповідав інкримінованим йому діям, він позбувся наркотичної залежності і вживав лише субутекс (бупренорфін) у порядку замісної терапії.
Не взяв апеляційний суд до уваги і роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про злочини у сфері обігу наркотичних речовин, їх аналогів або прекурсорів». Відповідно до наведених роз`яснень, про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів можуть свідчити, зокрема: спосіб їх упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх.
Водночас, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги захисника про неналежну перевірку судом апеляційної інстанції доводів захисту щодо недопустимості доказів збуту ОСОБА_7 наркотичного засобу бупренорфіну 18 липня 2014 року.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів.
Як убачається з матеріалів судового провадження, у своїй апеляційній скарзі на вирок захисник ОСОБА_8 наводив докладні доводи про одержання доказів винуватості ОСОБА_7 у незаконному збуті наркотичного засобу 18 липня 2014 року внаслідок провокації злочину, інші порушення встановленого законом порядку оперативної закупки, а також відсутністю даних про належне санкціонування зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, результатами якого обґрунтовано вирок.
Всупереч вимогам ст. 419 КПК України, апеляційний суд не здійснив належної перевірки таких доводів апеляційної скарги, не дав на них вичерпних і переконливих відповідей, які б ґрунтувалися на вимогах кримінального процесуального закону та критеріях, визначених Європейським Судом з прав людини.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 271 КПК України під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона б не вчинила, якби слідчий цьому не сприяв. Здобуті у такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.
Відповідно до практики ЄСПЛ підбурювання до вчинення злочину (провокація) визнається порушенням гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права особи на справедливий судовий розгляд (рішенням Суду у справі «Лагутін та інші проти Російської Федерації» від 24 квітня 2014 року).
Визнаючи доводи захисту про підбурювання ОСОБА_7 до вчинення злочину за епізодом від 18 липня 2014 року необґрунтованими, апеляційний суд обмежився формальною вказівкою на те, що відповідні доводи спростовуються дослідженими судом доказами.
При цьому суд не перевірив з яких спонукань працівники міліції після документування збуту ОСОБА_7 , під їх контролем, наркотичного засобу 04 листопада 2013 року, замість затримання засудженого і виконання передбаченого ст. 2 Закону України «Про міліцію» завдання запобігати правопорушенням та їх припинення, більш як через 8 місяців провели наступну оперативну закупку, чим створили умови для вчинення засудженим ще одного кримінального правопорушення, кваліфікувавши після цього його дії за ознакою повторності.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до постанов прокурора про проведення негласної слідчої (розшукової) дії контрою за вчиненням злочину від 01 листопада 2013 року та від 20 червня 2014 року, до проведення обох оперативних закупок залучався один і той самий громадянин зі зміненими анкетними даними ОСОБА_10 , 1980 року народження, що проживає по АДРЕСА_3 (т. 2, а. с. 9-10, 37-38).
Однак, відповідно до показань у судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , який двічі допитувався судом у режимі відеоконференції окремо за кожним епізодом, показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , даних відеозапису за результатами аудіо-, відеоконтролю, закупки 04 листопада 2013 року та 18 липня 2014 року проводили дві різні особи, при цьому першу з них особа чоловічої статі, а другу жіночої. Як зазначав у своїх свідченнях засуджений ОСОБА_7 , 18 липня 2014 року до нього зверталася дівчина з приводу придбання бупренорфіну для свого брата.
Згідно з рапортом оперуповноваженого СБНОН Нововолинського міського відділу УМВС України у Волинській області від 18 грудня 2014 року, ОСОБА_10 , який здійснював закупку 04 листопада 2013 року, був засуджений вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 березня 2014 року до покарання у виді позбавлення волі і направлений для його відбування, що унеможливлювало участь вказаної особи у закупівлі 18 липня 2014 року (т. 1, а. с. 74).
Наведене породжувало обґрунтовані сумніви щодо того, що закупку наркотичного засобу 18 липня 2014 року проводила та особа, яка залучалася відповідною постановою прокурора, а дійсний порядок її проведення відповідав зафіксованому у матеріалах документування контролю за вчиненням злочину.
Зазначені обставини залишені апеляційним судом поза увагою, хоча їх перевірка мала істотне значення для вирішення питання про законність оперативної закупки і допустимість її результатів як джерел доказів.
Крім цього, відповідно до вимог ст. ст. 258, 263 КПК України зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, як різновид втручання у приватне спілкування, допускається виключно за вмотивованою ухвалою слідчого судді. У відповідній ухвалі, виходячи з положень ч. 4 ст. 248 КПК України, зазначаються: вид негласної слідчої (розшукової) дії, ідентифікаційні ознаки, що дозволяють унікально ідентифікувати абонента спостереження, транспортну телекомунікаційну мережу, кінцеве обладнання, на якому може здійснюватися втручання у приватне спілкування, строк дії ухвали та інші дані, що окреслюють межі санкціонованих дій працівників правоохоронних органів.
Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 11 грудня 2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії» зазначив, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх. Суд констатував, що рішення про відмову розкрити матеріали, пов`язані з операцією щодо прослуховування телефонних розмов, результатами якого було обґрунтовано обвинувальний вирок національного суду, не супроводжувалося адекватними процесуальними гарантіями, і, крім цього, не було достатньо обґрунтованим.
В основу судових рішень, які є предметом оскарження, покладено, у тому числі, дані телефонних розмов ОСОБА_7 , одержані у результаті зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (т. 2. а. с. 156-160).
Спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника про непідтвердження санкціонування судом такого оперативно-технічного заходу, суд послався на лист Апеляційного суду Волинської області від 30 грудня 2014 року № 196-рсо про надання цим судом дозволів на проведення негласних слідчих дій щодо ОСОБА_7 на підставі ухвал № 50т від 14 січня 2014 року та № 783 т від 26 червня 2014 року
Однак, як слушно зазначає захисник у касаційній скарзі, названий лист містить інформацію про санкціонування лише аудіо-, відеоконтролю особи ОСОБА_7 (т. 1. а. с. 105).
Належні документи про надання дозволу на зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж до матеріалів кримінального провадження не долучені, стороні захисту не відкривалися та у судовому засіданні не досліджувалися. Таким чином, судом не перевірено дотримання правоохоронними органами законної процедури проведення вказаної негласної слідчої (розшукової) дії, що становило основний критерій допустимості її результатів як джерела доказів.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що згідно зі ст. 1 Конвенції ООН про боротьбу проти незаконного обігу наркотичних засобів і психотропних речовин, ратифікованої Україною, під наркотичним засобом або психотропною речовиною слід розуміти будь-які з речовин, природні або синтетичні, внесені до Списків І і ІІ Конвенції про наркотичні засоби 1961 року і цієї конвенції з поправками, або до Списків І, ІІ, ІІІ і ІV Конвенції про психотропні речовини 1971 року.
До зазначеної конвенції з поправками, Списків І і ІІ ратифікованої Україною Єдиної конвенції про наркотичні засоби 1961 року з поправками, Списків І, ІІ, ІІІ і ІV ратифікованої Україною Конвенції про психотропні речовини 1971 року бупренорфін (субутекс) не внесено.
Відповідно до Списку № 1 Таблиці ІІ Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року № 770, бупренорфін дійсно віднесено до наркотичних засобів, обіг яких обмежено.
Однак згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори, то застосовуються правила міжнародного договору.
Враховуючи викладене, не знайшли належної перевірки доводи апеляційної скарги захисника про те, що з огляду на встановлений законом пріоритет норми міжнародного права над відповідною нормою національного законодавства, бупренорфін не може бути предметом злочину, передбаченого ст. 307 КК України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення.
Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою та підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді суду необхідно усунути порушення, вказані у даній ухвалі, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно перевірити доводи, викладені в апеляційній, касаційній скаргах захисника і в касаційній скарзі прокурора, та прийняти законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 і захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 28 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3