Ухвала іменем україни 28 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_4,

суддів ОСОБА_6 ОСОБА_5,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 січня 2015 року щодо ОСОБА_2,

в с т а н о в и л а:

Вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2014 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1, раніше судимого 27.06.2013 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавленні волі строком на 1 рік, в силу ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області 27.06.2013 року й визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_2 визнано винуватим у тому, що він 16 лютого 2014 року, близько 22 год., з метою крадіжки, будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 185 КК України, діючи повторно, проник на загороджену територію приватного домоволодіння ОСОБА_3 по АДРЕСА_2, звідки таємно викрав із колодязя водяний електронасос марки БЦМ вартістю 170 грн. 87 коп., чим заподіяв потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 січня 2015 року вказаний вирок щодо ОСОБА_2 залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник, не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_2 та правильність кваліфікації його дій, просить судові рішення змінити через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обираючи покарання засудженому не повною мірою врахував особу винного, обставин вчинення кримінального правопорушення та його поведінку після вчиненого, а також інші обставин, які мають значення для призначення покарання, й призначив надто суворе покарання.

Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції проводив судовий розгляд відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки ОСОБА_2 вину свою у пред'явленому обвинуваченні визнав повністю, не заперечував проти визнання недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються; засудженому та його захиснику було роз'яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку і таке рішення ОСОБА_2 та його захисник прийняли добровільно. Зізнання обвинуваченого у вчиненні ним кримінального правопорушення в контексті ст. 95 КПК України є доказом.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність правозастосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки фактичних обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюється.

Стосовно доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, то вони є необґрунтованими.

З мотивувальної частини вироку слідує, що призначаючи ОСОБА_2 покарання суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, врахував усі пом'якшуючі обставини та позитивні дані про особу засудженого, з якими захисник пов'язує свої касаційні вимоги. Так суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення та дані про особу винного. Обставинами, що пом'якшують покарання, суд визнав: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, добровільно повернув викрадене майно потерпілій. Разом із тим, суд взяв до уваги, що засуджений вчинив умисне кримінально каране діяння не вперше, отже, є схильним до правопорушень. Обставин, що обтяжують покарання суд не встановив, однак врахував, те що ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу, тобто призначає покарання за сукупністю вироків.

Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком вважається покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням (ст. 75 КК України).

У разі, коли особа була засуджена до позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК України) і в період іспитового строку вчинила новий злочин, суд зобов'язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді коли остатнім за часом вироком призначається більш м'які види покарання. (Абзац сьомий пункту 26 зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 8 від 12 червня 2009 року).

З наявних у суду касаційної інстанції копій судових рішень убачається, що ОСОБА_2 був засуджений вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області 27 червня 2013 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавленні волі строком на 1 рік та відповідно до ст. 75 цього Кодексу звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

Таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно за що його засуджено оскаржуваним у суді касаційної інстанції вироком, ОСОБА_2 вчинив 16 лютого 2014 року, тобто в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком. Тому судом вірно на підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

На думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_2 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України є мотивованим, обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України .

Крім того, аналогічні за змістом доводи захисника були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Як убачається зі змісту ухвали, суд апеляційної інстанції перевірив доводи його апеляційної скарги, їх всебічно розглянув і відмовив у їх задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України .

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність відкриття кримінального провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 січня 2015 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_4 ОСОБА_6 ОСОБА_5