Справа №486/918/15-к 08.02.2016 08.02.2016 08.02.2016

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 лютого 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючої ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
Обвинувачений ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Первомайськ Миколаївської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 06.05.2015 р. Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ст.ст. 185 ч.1, 185 ч.3, 297 ч.3 КК України із застосуванням ст. 70 ч. 1 КК України на 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку 3 роки на підставі ст. 75 КК України.
Обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_6

__________________________________________________________________
провадження № 11- кп/784/96/16 головуючий у 1 інстанції ОСОБА_8
категорія: ст. 121 ч.1 КК України доповідач в апеляційній інстанції
ОСОБА_1
Короткий зміст вимог апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 Оспорює кваліфікацію дій за ст. 121 ч.1 КК України. Допускає кваліфікацію його дій за ст. 124 КК України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 . Просить перекваліфікувати дії ОСОБА_9 зі ст. 121 ч.1 КК України на ст. 124 КК України. Призначити покарання із застосуванням ст. 70 ч.4 КК України.
Короткий зміст судового рішення суду 1 інстанції.
Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27.11.2015 р. ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч.1 КК України, за якою призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 70 ч.4 КК України до призначеного покарання частково приєднано покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06.05.2015 року та за сукупністю злочинів остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Постановлено стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_10 2958 грн. 90 коп. у відшкодування майнової шкоди, 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди; на користь держави в особі виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради - витрати на лікування потерпілого в сумі 145 грн. 09 коп.
Також вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи обвинуваченого ОСОБА_5 .
Вказує, що потерпілий ОСОБА_10 був в стані сильного алкогольного сп`яніння, висловлював погрози і образи та першим наніс йому удар в обличчя. Після цього відійшов від потерпілого. Намагався врегулювати ситуацію. Однак, той продовжив поводитися образливо. Продемонстрував потерпілому брелковий ніж з висунутим лезом та просив відпустити ОСОБА_11 . Після цього потерпілий попрямував до нього. Відійшовши в бік та відштовхуючи потерпілого від себе, відчув, що зачепив його ножем. Допускає кваліфікацію його дій за ст. 124 КК України.
Вказує, що слідчий експеримент проведено без його участі та свідок ОСОБА_12 не допитана в суді. Зазначає про порушення строку тримання під вартою.
Посилається на належну процесуальну поведінку в кримінальному провадженні.
Узагальнені доводи захисника ОСОБА_6 .
Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Наводить, що обвинувачений стверджував про заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень з необережності.
Вказує, що ОСОБА_13 намагався залагодити конфлікт з ОСОБА_14 , який першим наніс удари обвинуваченому в обличчя. Брелковий ніж обвинувачений дістав і висунув лезо лише після погроз і образ потерпілого, який мав перевагу за своїми фізичними даними. Потерпілий попрямував до обвинуваченого та замахнувся на нього рукою. Знаходячись в безпосередній близькості від обвинуваченого, потерпілий посковзнуся та почав падати. Відштовхуючи його від себе, обвинувачений відчув, що лезо ножа зачепило куртку ОСОБА_10 в області спини. Захисник стверджує, що це відбулося випадково і умисного удару обвинувачений не наносив.
Обґрунтовуючи вимогу про перекваліфікацію дій ОСОБА_5 на ст. 124 КК України, захисник зазначає, що потерпілий порушив громадський порядок. Образливо поводився з жінкою. Не контролював свої дії внаслідок алкогольного сп`яніння. Напав на обвинуваченого, нанісши йому удари в обличчя. Обвинувачений перебував в стані необхідної оборони. Припиняв хуліганські дії потерпілого та перевищив межі необхідної оборони через невідповідність його дій небезпечності посягання.
Також вказує, що потерпілий в суді визнав нанесення ним першим ударів в обличчя обвинуваченого і що він бачив брелковий ніж в руках обвинуваченого, але почав з ним боротися. Захисником зроблено висновок, що подальшу бійку спровокував саме потерпілий.
Наводить показання свідка ОСОБА_15 стосовно того, що обвинувачений дістав ніж, намагаючись припинити неправомірні дії потерпілого та заспокоїти його. Це відбулося після нанесення обвинуваченому декількох ударів потерпілим. Посилається, що судом відмовлено в допиті присутньої на місці події свідка ОСОБА_16 . Вказує на відсутність доказів проведення слідчого експерименту з обвинуваченим та знаряддя злочину.
Також посилається, що строк дії ухвали суду від 21.09.2015 р. про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою закінчився 20.11.2015 р. Наступна ухвала постановлена судом 24.11.2015 р. - після закінчення строку дії попередньої ухвали. Вважає дану ухвалу незаконною, як постановлену всупереч вимогам ст.ст. 196, 197, 199, 203 КПК України. Вказує на незаконне тримання обвинуваченого під вартою на підставі даної ухвали.
Встановлені судом 1 інстанції обставини.
08.12.2014 р., приблизно о 02 год. 00 хв., ОСОБА_5 , знаходячись в районі автовокзалу, розташованого по вул. Дружби народів, 27 в м. Южноукраїнську Миколаївської області, на ґрунті неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_10 1 удар ножем в область задньої правої частини грудної клітини, чим заподіяв тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя у вигляді проникаючого ножового поранення правої половини грудної клітини. Після цього разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_15 на автомобілі поїхав до м. Первомайська Миколаївської області, викинувши по дорозі ніж, яким заподіяв потерпілому тілесні ушкодження.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_7 про необхідність зміни вироку в частині застосування ст. 70 ч. 4 КК України та самостійного виконання покарань за цим вироком і попереднім, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Висновки суду про доведеність винуватости ОСОБА_5 в заподіянні ножем умисного тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 за наведених у вироку обставин зроблені на підставі досліджених судом доказів, які оцінені у сукупності та взаємозвязку.
Як вбачається з показань потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні, які зафіксовані на технічному носію інформації, вночі 08.12.2014 року він перебував на автовокзалі в м. Южноукраїнську зі своєю дівчиною ОСОБА_11 , знайомими ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Посварився з ОСОБА_19 , яка не віддавала його гроші в сумі приблизно 600-700 грн. Це був залишок переданих ним їй грошей після відвідування барів в м. Южноукраїнську. Музика йому розповіла, що ОСОБА_19 телефонувала колишньому співмешканцю ОСОБА_20 , який приїде за нею та розбереться з ним.
Через деякий час приїхав ОСОБА_9 з товаришем. Зясовував, чому він не відпускає ОСОБА_19 . Вдарив ОСОБА_9 кулаком в обличчя і той відійшов. Підійшов до товариша ОСОБА_9 , розмовляв з ним. В цей момент відчув різкій біль в області спини справа. Повернувшись, побачив ОСОБА_9 з ножем в руці. Почали з ним боротися. Ковтун намагався нанести йому удар ножем. Вдарив вдруге ОСОБА_9 кулаком в обличчя. Товариш ОСОБА_9 намагався їх розборонити. Говорив ОСОБА_9 , щоб він забирав ОСОБА_19 . Після цього вони втрьох уїхали. Залишився з ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . Музика виявила кров у нього під курткою. Був доставлений до лікарні машиною швидкої допомоги. Потім виявив, що його куртка порізана у двох місцях.
Свідок ОСОБА_23 суду підтвердила про сварку на автовокзалі між ОСОБА_24 та ОСОБА_11 . Причину їх сварки не знає. Чула розмову про телефон. ОСОБА_19 телефонувала ОСОБА_20 . Просила забрати її через некоректну поведінку ОСОБА_14 . Через деякий час приїхав ОСОБА_9 . Він підбіг, кричав та ОСОБА_14 та штовхнув його. ОСОБА_14 вдарив ОСОБА_9 . Між ними почалася бійка. Разом з ОСОБА_22 відійшли в бік. Подальшої події не бачила. Потім ОСОБА_19 забрала квіти та уїхала. ОСОБА_14 лежав на лавці. Скаржився на біль в спині. Повідомив, що його «підрізали». Виявила кров у нього під курткою. Його було доставлено до лікарні.
Аналогічні показання дані суду свідком ОСОБА_25 щодо сварки на автовокзалі між потерпілим та ОСОБА_11 , її телефонного дзвінку ОСОБА_20 . Коли той приїхав, то одразу підбіг до ОСОБА_14 і штовхнув його. Подальшої події не бачив через те, що відійшли з ОСОБА_21 в бік.
З показань свідка ОСОБА_15 в судовому засіданні вбачається, що вночі 08.12.2014 р. він приїхав з ОСОБА_9 з м. Первомайська до м. Южноукраїньска на автовокзал, щоб забрати колишню співмешканку ОСОБА_9 - ОСОБА_11 . Ковтун просив його поїхати для підтримки та очікував, що буде неприємність. Розповів, що ОСОБА_19 йому телефонувала. Скаржилася, що її не відпускає колишній хлопець.
Свідок стверджує, що на автовокзалі потерпілий поводився агресивно. Висловлювався нецензурною лайкою. Вдарив кулаком в обличчя ОСОБА_9 . Після цього вони схопили один одного та утримували. Намагався їх розборонити. Так було двічі. Потерпілий підходив і до нього. Зясовував, хто він такий. Говорив потерпілому, щоб той заспокоївся, що вони заберуть ОСОБА_19 та уїдуть. Потерпілий знов підійшов до ОСОБА_9 , вдарив його в обличчя. Ковтун відмахувався. Вони боролися. Схопили один одного за руки. Впали. Під час цієї боротьби потерпілий скрикнув. Зрозумів, що ОСОБА_9 «підрізав» потерпілого. Перед цим бачив у руці ОСОБА_9 брелковий ніж. Його ОСОБА_9 викинув з автомобіля по дорозі до м. Первомайська.
Свідок зазначив, що моменту поранення не бачив. Але стверджує, що потерпілий скрикнув, коли він та ОСОБА_9 знаходилися обличчям один до одного.
Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні не визнав вину в заподіянні ОСОБА_10 умисного тяжкого тілесного ушкодження. Стверджував, що ушкодження ним заподіяно випадково, з необережності, під час захисту від потерпілого.
Показав, що раніше протягом 4-х років перебував з ОСОБА_11 у цивільному шлюбі. Приблизно за 6 місяців до події разом не проживали.
Вночі 08.12.2014 р. з товаришем ОСОБА_26 приїхав на автомобілі в м. Южноукраїнськ на автовокзал, щоб забрати ОСОБА_19 . Вона телефонувала. Скаржилася, що пяна компанія її не відпускає.
Разом з ОСОБА_19 були незнайомі йому потерпілий та ще двоє осіб. Стверджує, що потерпілий поводився агресивно. Висловлював образи та не відпускав ОСОБА_19 . Двічі намагався з ним поговорити та двічі отримував від нього удар в обличчя. Після цього дістав брелковий ніж та висунув лезо, щоб налякати потерпілого та щоб він поводився адекватно. Тримаючи ніж у руці, говорив потерпілому, що все одно уїде з ОСОБА_19 . Потерпілий пішов на нього та замахувався руками. Знаходячись поблизу, потерпілий посковзнувся та почав падати. Обхопив потерпілого за плечі. Відходив від потерпілого в правий бік та відштовхнув його від себе в лівий бік. Відчув, що зачепив брелковим ножем куртку потерпілого в області спини.
Потім ОСОБА_19 забрала мобільний телефон. Поїхали втрьох до м. Первомайська. По дорозі викинув брелковий ніж. Стверджує, що зробив це машинально.
Згідно з висновком експерта № 133 від 12.12.2014 р. (за медичною документацією) у ОСОБА_10 виявлено тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння у виді проникаючого поранення правої половини грудної клітини, яке могло утворитися від дії предмету, що має колюче-ріжучі властивості. В дослідницькій частини висновку наведено дані історії хвороби ОСОБА_10 , згідно з якими його доставлено машиною швидкої допомоги до лікарні з місця події 08.12.2014 р. о 02 год. 15 хв. Рана розташована по задній поверхні правої половини грудної клітини нижче кута лопатки (а.с. 114).
В судовому засіданні в порядку ст. 356 КПК України допитана судово-медичний експерт ОСОБА_27 , яка розяснила висновок. Вислухавши показання обвинуваченого та потерпілого стосовно механізму заподіяння тілесного ушкодження, зазначила, що удар нанесено знизу уверх, зліва направо. Поранення розташовано під лопаткою справа. Не виключається заподіяння даного тілесного ушкодження за обставин, на які вказує потерпілий. За умови тримання обвинуваченим ножа у правій руці та взаємному положенні обвинуваченого та потерпілого обличчям одне до одного, заподіяння даного тілесного ушкодження виключається. Звернула увагу й на те, що поранення є проникаючим.
Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту з ОСОБА_10 від 22.04.2015 р., потерпілий на статисті продемонстрував область, в якій відчув різкий біль - в спині нижче правої лопатки. Вказав, що повернувшись після цього на 180 градусів, побачив на відстані не більш 2-х метрів обвинуваченого з ножем у правій руці. Після цього схопив кисті рук обвинуваченого (а.с. 115-122).
З протоколу огляду від 11.12.2014 р. належної потерпілому куртки вбачається про наявність двох пошкоджень: праворуч від центральної вертикальної лінії куртки - у виді наскрізного отвору довжиною 2 см. зсередини, розмірами 5х7 см. ззовні; ліворуч від правої кишені - у виді порізу верхнього шару куртки довжиною 5 см. (а.с. 107-111). Куртка визнана речовим доказом (а.с. 112).
Вказана куртка, в яку був одягнутий потерпілий під час події, безпосередньо оглянута в судовому засіданні.
Є безпідставними доводи обох апелянтів стосовно заподіяння обвинуваченим потерпілому тяжкого тілесного ушкодження випадково або з необережності. Вони спростовуються наведеними показаннями потерпілого, які є послідовними та узгоджуються з обєктивними даними, що містяться у висновку експерта, протоколі огляду куртки потерпілого, на самому речовому доказі, з яких вбачається про заподіяння потерпілому проникаючого поранення грудної клітини, наявність на куртки потерпілого двох пошкоджень, в тому числі наскрізного. Наведене свідчить про нанесення обвинуваченим цілеспрямованого удару ножем потерпілому, яким було не тільки наскрізь пошкоджено тканину куртки, а й заподіяно потерпілому проникаюче поранення. Крім того, вказаного обвинуваченим в суді механізму заподіяння потерпілому тілесного ушкодження не підтвердив судово-медичний експерт.
Апеляційний суд зауважує, що навівши зазначені доводи, апелянти не порушують питання про зміну правової кваліфікації дій обвинуваченого на ст. 128 КК України як необережне тяжке тілесне ушкодження, а порушують питання про правову кваліфікацію дій обвинуваченого за ст. 124 КК України як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.
У звязку з тим, що обидва апелянти категорично оспорюють умисне заподіяння обвинуваченим потерпілому тілесного ушкодження, то їх доводи у площині кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 124 КК України розглядатися не можуть.
Разом з тим, не дають підстав для такої правової кваліфікації і обставини, які встановлені під час кримінального провадження.
Так, з наведених показань потерпілого, свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_22 , ОСОБА_15 і самого обвинуваченого вбачається про виникнення неприязних відносин між раніше незнайомими потерпілим і обвинуваченим, якого викликала по телефону ОСОБА_11 , щоб він її забрав з автостанції та з якою раніше перебував у цивільному шлюбі обвинувачений і яка напередодні події відвідувала бари з потерпілим.
Сварка між потерпілим і обвинуваченим тривала певний час. Була обопільною. До нанесення удару ножем обвинуваченим потерпілому між ними також виникала боротьба. Їх намагався розборонити ОСОБА_15 , який приїхав для підтримки обвинуваченого.
Сам обвинувачений суду вказав, що дістав брелковий ніж і висунув лезо з метою налякати потерпілого, щоб той поводився адекватно і не заважав йому уїхати з ОСОБА_11 . Зазначена причина демонстрації ножа безпосередньо перед його застосуванням ніяк не свідчить про захист обвинуваченого від дій потерпілого, не зважаючи на нанесення до цього потерпілим ударів в обличчя обвинуваченому. Як стверджували в суді свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_25 , нанесенню потерпілим удару в обличчя обвинуваченого передувало те, що його штовхнув обвинувачений.
Брелковий ніж обвинувачений викинув після відїзду з місця події.
Потерпілий не заперечував вживання ним алкогольних напоїв напередодні події. Однак, про його адекватну поведінку на місці події вказав не лише він сам, а й свідок ОСОБА_23 .
Свідок ОСОБА_15 та обвинувачений агресивну поведінку потерпілого обґрунтовують переважно посиланням на його алкогольне спяніння.
З огляду на сукупність наведених обставин справи, був відсутній напад з боку потерпілого ОСОБА_10 на обвинуваченого, а відтак, і обвинувачений не перебував в стані необхідної оборони, а тяжке тілесне ушкодження потерпілому він заподіяв на ґрунті виниклих неприязних відносин.
Було відсутнє суспільно небезпечне посягання у сенсі положень ст. 36 КК України на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого ОСОБА_5 або іншої особи, яке б примушувало обвинуваченого вдатися до заходів захисту та яке б виправдовувало заподіяння ним тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого.
Діям обвинуваченого судом надана правильна кваліфікація за ст. 121 ч.1 КК України. Відсутні правові підстави для їх перекваліфікації на ст. 124 КК України. Доводи обох апелянтів в цій частині є безпідставними.
Обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, в судовому засіданні досліджені повно та всебічно. Відхилення судом клопотання сторони захисту про допит свідка ОСОБА_12 , щодо якої були певні відомості про її перебування за межами Миколаївської області, на повноту дослідження обставин не вплинуло з огляду на те, що з чотирьох присутніх на місці події свідків в судовому засіданні допитано троє, в тому числі свідок ОСОБА_15 (товариш обвинуваченого).
Реєстр матеріалів досудового розслідування не містить відомостей про проведення слідчого експерименту з ОСОБА_5 (а.с. 4-5). Відповідно до положень ст. 240 ч.1 КПК України є правом, а не обовязком слідчого проведення такої слідчої дії.
Що стосується відсутності знаряддя злочину, то ОСОБА_5 не вказав конкретне місце, в якому він викинув брелковий ніж.
Викладене спростовує доводи апеляційних скарг в цій частині.
Істотних вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування або зміни судового рішення, не виявлено.
Не відповідають дійсності твердження захисника про закінчення дії ухвали суду від 21.09.2015 р. про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою - 20.11.2015 р. З тесту вказаної ухвали вбачається, що датою закінчення її дії визначено - до 29.11.2015 р. (а.с.89-90). Наступна ухвала про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою постановлена судом 24.11.2015 р. (а.с.155-156), тобто до закінчення строку дії попередньої ухвали (до 29.11.2015 р.), а не після його закінчення, як безпідставно стверджує захисник. Вимоги ст. 199 ч. 4 КПК України судом дотримано. За такого, відсутні правові підстави вважати незаконним тримання під вартою обвинуваченого на підставі ухвали суду від 24.11.2015 р.
Покарання ОСОБА_5 за ст. 121 ч.1 КК України призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України. Воно є мінімальним за санкцією кримінального закону.
Апеляційний суд виходить за межи апеляційних вимог у відповідності до ст. 404 ч. 2 КПК України, в частині перегляду рішення суду про призначення ОСОБА_5 покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст. 70 КК України, чим не погіршується становище обвинуваченого.
Злочин, у вчиненні якого ОСОБА_5 визнано винуватим за оскаржуваним вироком, вчинено 08.12.2014 р. до вироку Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06.05.2015 р., яким його засуджено за ст.ст. 185 ч.1, 185 ч. 3, 297 ч. 3 КК України із застосуванням ст. 70 ч.1 КК України на 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку 3 роки на підставі ст. 75 КК України.
Згідно з роз`ясненнями, які міститься в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 р. № 7 (з наступними змінами), коли особа, яку було звільнено від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку у першій справі іншій злочин, за який вона засуджується до покарання, яке належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання покарання не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Суд 1 інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України допустив неточність, вказавши про часткове приєднання покарання за попереднім вироком від 06.05.2015 р., що застосовується за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України.
Фактично суд остаточно визначив покарання ОСОБА_5 з посиланням на правила ч.4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань у виді 6 років позбавлення волі. Таким чином, судом не дотримано наведених роз`яснень, неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та погіршено становище обвинуваченого.
З урахуванням викладеного, вирок в цій частині підлягає зміні на підставі ст. 409 ч.1 п.4, 413 ч.1 п. 2 КПК України, оскільки належить виконувати самостійно покарання, призначене за кожним вироком.
Матеріали кримінального провадження містять відомості про фактичне затримання обвинуваченого ОСОБА_5 29.07.2015 р. на виконання ухвали Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16.07.2015 р., якою йому в рамках даного кримінального провадження було змінено запобіжний захід з особистого зобовязання на тримання під вартою (а.с. 44, 47, 51). Про обчислення ОСОБА_5 початку строку відбування покарання з 29.07.2015 р. зазначено і в оскаржуваному вироку.
Відповідно до положень ст. 72 ч.5 КК України (в редакції Закону України від 26.11.2015 р. № 838-УШ, який набув чинності 24.12.2015 р.) у строк попереднього ув`язнення, серед іншого, включається затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; тримання особи як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження. Зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
З урахуванням викладеного, строк попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_5 становить період з 29.07.2015 року по 08.02.2016 року (включно), що складає 6 місяців 10 днів. Зарахуванню у строк позбавлення волі підлягає 1 рік 20 днів (6 місяців 10 днів х 2).
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
На підставі ст. 404 ч. 2 КПК України вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 листопада 2015 року відносно ОСОБА_5 в частини призначеного покарання змінити.
Вважати ОСОБА_5 засудженим за вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27.11.2015 року за ст. 121 ч.1 КК України до позбавлення волі на строк 5 років.
За сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст. 70 КК України призначене йому покарання за цим вироком за ст. 121 ч.1 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років та призначене йому покарання за попереднім вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06.05.2015 року за ст.ст. 185 ч.1, 185 ч. 3, 297 ч. 3 КК України із застосуванням ст. 70 ч.1 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку 3 роки на підставі ст. 75 КК України - виконувати самостійно.
Початок строку відбування покарання обчислювати ОСОБА_5 з 29.07.2015 року
В іншій частині зазначений вище вирок залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуюча:

Судді: