Провадження 11-кп/792/151/16
Справа № 685/1397/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 309 КК України Доповідач Болотін
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому кримінальне провадження № 0000324 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Теофіпольського районного суду від 22 грудня 2015 року,-
В с т а н о в и л а :
Вироком Теофіпольського районного суду від 22 грудня 2015 року
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізяслав Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, одруженого, на утриманні одна неповнолітня дитина, не депутата, військовозобов`язаного, раніше судимого:
- 26.10.2015 року Теофіпольським районним судом за ч. 3 ст. 186 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_7 шляхом часткового складання покарання за даним вироком та вироком Теофіпольського районного суду від 26 жовтня 2015 року, остаточне покарання призначено у виді 4 років 8 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 від відбування покарання звільнено з встановленням іспитового строку 2 роки.
Згідно ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено обов`язок з`являтися на реєстрацію у органи КВІ та повідомляти органи КВІ про зміну місця проживання.
Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави 368 грн. 28 коп. експертних витрат.
Питання речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.
За вироком суду, ОСОБА_7 19.10.2015 року біля 23 год., перебуваючи на території недіючої тваринницької ферми ТОВ «Україна 2001» у с. Колки Теофіпольського району, виявивши там кілька ростучих рослин конопель, достовірно знаючи про їх наркотичні властивості, з метою подальшого вживання вказаних наркотичних засобів, зірвав сім ростучих рослин конопель та кілька верхівок із суцвіттям. Кущі конопель він помістив в багажник автомобіля ВАЗ 2106 білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , яким він користується та який належить громадянину ОСОБА_9 , а верхівки із суцвіттям вказаних рослин, помістив в пакет зеленого кольору з-під кави із написами «Jacobs Monarch 38 г», який заховав у барсетку чорного кольору та положив в салон автомобіля ВАЗ 2106 білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , яким користується та який належить ОСОБА_9 , на переднє пасажирське сидіння, а іншу частину поклав у поліетиленовий пакет жовтого кольору, який помістив в багажник вищевказаного автомобіля, таким чином незаконно придбав для вживання особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс. У подальшому, ОСОБА_7 незаконно, з вказаного періоду часу, зберігав вищезазначений наркотичний засіб, який згідно висновку експерта № 1186 від 06.11.2015 року, є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою у висушеному стані 198,88 г, не маючи мети збуту до 20.10.2015 року, коли в ході проведення працівниками міліції огляду даного транспортного засобу, наркотична речовина була виявлена та вилучена.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду змінити та вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання у виді 2 років позбавлення волі, звільнивши його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 1 рік 6 місяців.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним за вироком Теофіпольського районного суду від 26.10.2015 року, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, поклавши на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
При цьому, прокурор акцентує увагу, що суд, безпідставно призначивши ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, реальне покарання у виді позбавлення волі та остаточне покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України з врахуванням призначеного обвинуваченому покарання вироком Теофіпольського районного суду від 26.10.2015 року, звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, в той час як за таких обставин кожний вирок мав би виконуватись самостійно.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, з посиланням на зазначені в ній доводи, обвинуваченого ОСОБА_7 , який не заперечує проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину при зазначених у вироку обставинах відповідає матеріалам провадження, ґрунтується на досліджених в судовому засіданні доказах і не заперечується в апеляційній скарзі, як не оспорюється і кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 309 КК України.

Разом з тим, при призначенні покарання суд першої інстанції допустив неправильне тлумачення положень ст. 70 КК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Відповідно до вимог ч. 4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах 1-3 ст.70 КК України, покарання призначається в разі, якщо після постановлення вироку в кримінальному провадженні буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визнання остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру, а коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається і за таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, до ухвалення вироку Теофіпільського районного суду від 26 жовтня 2015 року, покарання за яким відбуто не було, ОСОБА_7 вчинив інший злочин, передбачений ч. 1 ст. 309 КК України. Разом із цим, слід зазначити, що за попереднім вироком обвинуваченого було звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Проте, всупереч указаним вимогам кримінального закону та правових позицій Верховного Суду України суд першої інстанції не зважив, що коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається і за таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Таким чином, доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі є обґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що враховуючи конкретні обставини вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, від якого не наступили сусільно-небезпечні наслідки, позитивну характеристику ОСОБА_7 та пом`якшуючі покарання обставини обставини, якими є повне визнання вини та щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивні характеристики з місця проживання, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, колегія суддів вважає можливим його виправлення без відбування покарання, призначеного як за ч. 1 ст. 309 КК України, так і за сукупністю злочинів, а тому він підлягає звільненню від відбування цих покарань з випробуванням.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Теофіпольського районного суду від 22 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 309 КК України на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування даного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 1 рік 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання цього покарання та покарання, призначеного попереднім вироком Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2015 року, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, із встановленням йому іспитового строку тривалістю 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

В решті вирок залишити без зміни.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді (підписи)
З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2 .