Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2015 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засіданняОСОБА_4 ,
за участю прокурора представника потерпілого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001199, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі з доповненнями до неї засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на явну несправедливість через суворість заходу примусу, просить змінити вирок апеляційного суду, пом`якшити призначене йому із застосуванням ст. 69 КК покарання, застосувавши положення ст. 75 КК. Вважає, що вирок не відповідає приписам статей 370, 374, 420 КПК, оскільки цей суд усупереч вимогам ст. 65 КК не врахував повною мірою всіх даних про особу засудженого і наявних у справі пом`якшуючих обставин, та дійшов необґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.

Крім того, у скарзі ОСОБА_7 зазначає про те, що він не бажає брати участі у касаційному розгляді.
За вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього виконання обов`язків, передбачених пунктами 23 ст. 76 цього Кодексу.
Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 197 441,49 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
ОСОБА_7 визнано винуватим у незаконному заволодінні транспортним засобом, що завдало значної матеріальної шкоди, вчиненому за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, 11 квітня 2014 року близько 23.00 год. ОСОБА_7 , знаходячись на автостоянці на вул. Артема, 53 у м. Запоріжжі, заволодів належним ОСОБА_8 автомобілем «Мерседес» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), виїхав на ньому на перехрестя вулиць Горького та Лепіка, де, виконуючи поворот, не впорався з керуванням і допустив зіткнення зі стовпом електропередачі. Внаслідок цих дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 завдано матеріальної шкоди в розмірі 148 285,11 грн, що у 100 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Апеляційний суд Запорізької області, задовольнивши апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 ОСОБА_6 , скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому заходу примусу і 24 квітня 2015 року ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника потерпілого та прокурора, які заперечили обґрунтованість касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі з доповненнями до неї доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 289 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів засудженого про порушення загальних засад призначення покарання, то вони, на думку колегії суддів, є неприйнятними.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України за вчинений злочин, визначаються ст. 69 вказаного Кодексу.
У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, саме наведеними нормами матеріального права керувався апеляційний суд при призначенні ОСОБА_7 покарання.
Так, ухвалюючи свій вирок, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й усі інші обставини, які в силу закону мають правове значення, і дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, що призвело до м`якості заходу примусу.
При визначенні ступеня тяжкості злочину апеляційний суд виходив із того, що вчинене діяння відповідно до ст. 12 КК відноситься до тяжких. Разом із цим суд зважив на конкретні обставини справи, характер (зміст) протиправних дій засудженого, а також на те, що завданої злочином шкоди ОСОБА_7 не відшкодував. З огляду на все це апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про суспільну небезпечність засудженого, а відтак, і про неможливість досягти мети його виправлення та попередження нових злочинів без ізоляції від суспільства.
Водночас обираючи вид та розмір заходу примусу, суд апеляційної інстанції врахував ті дані й обставини, на які є посилання в касаційній скарзі, зокрема: особу ОСОБА_7 , який у силу ст. 89 КК не має судимості, позитивно характеризується за місцем проживання; наявність на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини, його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Наведені обставини суд визнав такими, що пом`якшують покарання.
За наявності кількох пом`якшуючих обставин, які, на переконання апеляційного суду, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, засудженому ОСОБА_7 було обрано захід примусу із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі в розмірі, нижчому від найнижчої межі, встановленої в санкції закону.
Таким чином, апеляційний суд дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Правових підстав вважати це покарання явно несправедливим через суворість, а вирок апеляційного суду таким, що не відповідає положенням статей 370, 374, 420 КПК, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436438 КПК, суд

п о с т а н о в и в:
Вирок Апеляційного суду Запорізької області від 24 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3