Апеляційний суд міста Києва
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

3 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0005016 щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Мукачево Закарпатської області, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України,

за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_7 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 01.10.2015 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.289 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

________________________________

Справа № 11-кп/796/330/2016
Категорія: ч.1 ст.289 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_10
Доповідач: ОСОБА_1
Судом прийнято рішення щодо речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Представник потерпілого не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_9 та правильність кваліфікації його діяння, але вважає, що суд неправильно звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а тому таке покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд безпідставно врахував як обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, оскільки ОСОБА_9 лише визнавав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, однак жодного разу не висловив жалю з приводу скоєного, не бажав виправити ситуацію, не вибачився перед потерпілим, уникаючи з ним зустрічі з приводу врегулювання ситуації та відшкодування збитків, не намагався відшкодувати завдану шкоду. Що стосується особи винного, то він характеризується як особа, з якою сусіди не мають проблемних відносин. В той же час характеристика з місця проживання ОСОБА_9 не містить даних про його активну життєву позицію, добропорядність.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_8 зазначає, що ОСОБА_9 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення і щиро розкаявся, позитивно характеризується, має сімю і утримує малолітню дитину. Що стосується доводів в апеляційній скарзі про небажання її підзахисного врегулювати конфлікт і відшкодувати шкоду, то вони необґрунтовані, оскільки щоразу перед судовими засіданнями ОСОБА_9 просив вибачення у ОСОБА_6 та пропонував відшкодувати моральну шкоду в розмірі 15-20 тисяч гривень. Однак потерпілий відмовився від запропонованої суми, вважаючи її замалою. Копію рахунку на оплату робіт з ремонту автомобіля Toyota Land Crauser Prado на суму 76 980, 50 гривень захисник ставить під сумнів з огляду на виконання робіт через 8 місяців після вчинення кримінального правопорушення, відсутність претензій у ОСОБА_6 на момент повернення автомобіля та відсутність цивільного позову. До того ж, як зазначено в обвинувальному акті, матеріальної шкоди вчиненим правопорушенням не завдано.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи представника потерпілого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_6 і прокурора, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; доводи захисника ОСОБА_8 і обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_9 незаконно заволодів транспортним засобом, за таких обставин.

Уневстановлений досудовим розслідуванням час ОСОБА_9 , знаходячись неподалік будинку № 7-а по бульвару Лесі Українки в м. Києві, з використанням електронних технічних пристроїв відчинив автомобіль Toyota Land Crauser Prado д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , та за допомогою електронних приладів і спеціальних ключів запалення ввімкнув двигун, після чого з місця вчинення злочину на автомобілі зник.
16 вересня 2014 року о 6 годині 30 хвилин на стаціонарномупосту ДАІ Сосновий бір, розташованому за адресою: м. Київ, 19 км Житомирського шосе, вказаний автомобіль під керуванням ОСОБА_9 було зупинено працівниками дорожньо-патрульної служби взводу з обслуговування стаціонарних постів роти полку ДПС ДАІ ГУ МВС України в м. Києві та при перевірці реєстраційних документів було виявлено невідповідність номеру кузова автомобіля та державних номерних знаків, після чого було встановлено факт незаконного заволодіння транспортним засобом.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.1 ст.289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується, одружений, має на утриманні малолітню доньку 2006 року народження, а так само обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття і відсутність обставин, що його обтяжують, і правильно призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавленні волі в межах мінімального строку, передбаченого санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.75 КК України, без достатніх підстав, звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі представник потерпілого.

Так, згідно з ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 не працює і не займається суспільно корисною працею. З обставин вчинення кримінального правопорушення випливає, що воно було заздалегідь сплановане, про що свідчить наявність у обвинуваченого спеціальних електронних приладів для відчинення транспортного засобу, обладнаного сигналізацією, спеціального ключа для заведення двигуна, підробленого свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та комплекту державних номерних знаків. До того ж, злочин було викрито і потерпілому повернуто викрадений транспортний засіб, вартість якого є значною, лише завдяки сумлінній роботі працівників дорожньо-патрульної служби.
Таким чином колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому в даному випадку відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, як правильно вказано в апеляційній скарзі, потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_9 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції, буде відповідати вимогам ст.65 КК України за своїм видом та буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_9 та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Підстав для скасування вироку і ухвалення нового вироку з визнанням ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, колегія суддів не вбачає, оскільки зміст апеляційної скарги свідчить про згоду представника потерпілого з вироком у цій частині. А тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 /три/ роки.

Змінити ОСОБА_9 запобіжний захід із застави на тримання під вартою, взявши його під варту негайно в залі суду.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати з 3 лютого 2016 року. Зарахувати ОСОБА_9 у строк покарання попереднє ув`язнення з 16 вересня 2014 року по 24 вересня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3