Ухвала
іменем україни
09 лютого 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бубнівщини Прилуцького району Чернігівської області та мешканця АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК,
Вказаним вироком місцевого суду ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 342 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено виконання обов`язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Апеляційним судом вирок місцевого суду залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 05 серпня 2014 року приблизно о 23.00 год. на стоянці автомобілів поряд з магазином «Моноліт» по вул. Героїв Авіаторів у м. Прилуках під час виконання слідчою СВ Прилуцького МВ УМВС ОСОБА_7 службових обов`язків вчинив опір працівникові правоохоронного органу, що полягало у активній протидії проведенню огляду місця події. Зокрема ОСОБА_6 з метою унеможливлення документування вилученого у ОСОБА_8 ножа, який за зовнішнім виглядом мав ознаками холодної зброї, вимагав припинити слідчі дії, при цьому умисно пошкодив формений одяг слідчої та її мобільний телефон, яким остання намагалась сфотографувати виявлений ніж.
У касаційній скарзі засуджений просить судові рішення щодо нього скасувати та закрити кримінальне провадження через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення кримінального процесуального закону. Вважає, що його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину не доведена, а висновки суду ґрунтуються на припущеннях та недопустимих доказах. Доводить, що його дії не були спрямовані проти потерпілої або предметів необхідних для виконання нею службових обов`язків, прямого умислу на вчинення інкримінованого злочину він не мав. Вказує на порушення закону, допущені потерпілою при проведенні слідчих дій щодо неповнолітнього ОСОБА_8 . Стверджує, що слідчий ОСОБА_9 не мав повноважень на проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні та незаконно здійснив перекваліфікацію його дій з ч. 2 ст. 435 КК на ч. 2 ст. 342 КК. Припускає, що у його діянні містяться ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти касаційних вимог засудженого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про винність ОСОБА_6 в опорі працівникові правоохоронного органу підтверджуються зібраними органами досудового слідства та дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав оцінку у вироку з точки зору їх належності, допустимості й достовірності.
Цей висновок, зокрема, ґрунтується на показаннях потерпілої ОСОБА_7 , яка на досудовому слідстві та у судовому засіданні послідовно стверджувала, що ОСОБА_6 , окрім нецензурних висловлювань на її адресу та погроз, активно фізично протидіяв проведенню нею слідчих дій, зокрема, хапав за сорочку, вирвав з рук телефон та навмисно закинув його за паркан сусіднього домогосподарства. Ці показання узгоджуються з показаннями свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та інших осіб, присутніх на місці події. Сам засуджений не заперечив, що перешкоджав виконанню службових обов`язків ОСОБА_7 , при цьому під час конфлікту зі слідчою через незаконні, на його думку, дії працівників міліції вибив з рук потерпілої мобільний телефон та відкинув його на узбіччя дороги.
На відміну від злісної непокори, передбаченої ст.185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка характеризується пасивною поведінкою винної особи, вчинення опору полягає в активній фізичній протидії здійсненню працівником правоохоронного органу службових обов`язків. Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що умисні фізичні дії ОСОБА_6 були спрямовані, як проти особи потерпілої, так і проти використання нею предметів, необхідних для виконання нею свої обов`язків.
За встановлених судом фактичних обставин діяння ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 342 КК кваліфіковано правильно.
Доводи касаційної скарги про здійснення слідчою ОСОБА_7 явно незаконних дій під час проведення огляду вилученого у неповнолітнього ОСОБА_8 ножа, були предметом перевірки судових інстанцій і обґрунтовано визнані безпідставними та такими, що спростовуються, зокрема, висновком про результати розгляду звернень з цього приводу ОСОБА_6 та ОСОБА_14 від 30 вересня 2014 року(а.к.п. 99).
Крім того, слідчий ОСОБА_9 здійснював досудове розслідування у даному кримінальному провадженні на підставі постанови начальника СВ Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області від 11 вересня 2014 року, винесеної відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК. Встановивши, що у діянні ОСОБА_6 наявні ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК, слідчий, керуючись ст. 110 КПК, 23 жовтня 2014 року прийняв процесуальне рішення про перекваліфікацію кримінального правопорушення. Про підозру у вчиненні саме цього злочину ОСОБА_6 було повідомлено 24 жовтня цього ж року. Отже, досудове слідство проведено у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є неприйнятними.
Об`єктивність оцінки наведених у вироку доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 була перевірена апеляційним судом. При цьому порушень процесуального порядку їх збирання, дослідження та оцінки судом першої інстанції судом апеляційної інстанції не встановлено, а стосовно доводів апеляції засудженого, аналогічних за змістом, викладеним у касаційній скарзі, наведено відповідні мотиви їх необґрунтованості. Тому підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних доказів у колегії суддів немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на обґрунтованість і правильність судових рішень, не встановлено.

Керуючись статтями 433436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:
Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Чернігівської області від 24 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3