Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4,
засудженого ОСОБА_5,
прокурора ОСОБА_14,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000932 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Апеляційного суду Волинської області від 29 квітня 2015 року щодо зазначеної особи,

у с т а н о в и в:

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2015 року

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1),

за ч. 2 ст. 286 КК визнано невинуватим і виправдано у зв'язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що він 22 квітня 2014 року близько 13.25 год., керуючи технічно справним автобусом «Богдан А-09202» (державний номерний знак НОМЕР_1), рухаючись у правій смузі дороги по вул. Дубнівській у напрямку Київського майдану в м. Луцьку зі швидкістю близько 40 км/год, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, проігнорувавши положення Правил дорожнього руху і під'їжджаючи до нерегульованого перехрестя, по головній дорозі, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, вчасно не виявив небезпеки і зіткнувся з вантажним автомобілем «Вольво» (державний номерний знак НОМЕР_2) з причепом «Шмітц» (державний номерний знак НОМЕР_3) під керуванням водія ОСОБА_7, який перетинав перехрестя нерівнозначних доріг по вул. Дубнівській - Карпенка-Карого в м. Луцьку з другорядної дороги зліва направо відносно руху автобуса «Богдан А-09202». Своїми діями ОСОБА_5 порушив вимоги пунктів 2.3 «б» та 12.3 Правил дорожнього руху, в результаті чого пасажир автобуса «Богдан А-09202» потерпілий ОСОБА_8 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а потерпілий ОСОБА_9 - тяжкі тілесні ушкодження.

Дії ОСОБА_5 органами досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тілесних ушкоджень середньої тяжкості та тяжких.

Виправдовуючи ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 та частково апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду й ухвалив свій, яким визнав ОСОБА_5 винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілим тілесних ушкоджень середньої тяжкості та тяжкого, кваліфікував діяння за ч. 2 ст. 286 КК і призначив покарання за цим законом у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки і покладено на нього обов'язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5, посилаючись на істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в цьому суді. Стверджує про порушення апеляційним судом вимог статей 85, 86 КПК щодо належності й допустимості доказів, а також неврахування цим судом роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 щодо винності ОСОБА_10 у цій ДТП, а тому, на його думку, суд дійшов помилкового висновку про його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання касаційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 370 КПК вирок апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам статей 374 , 420 КПК .

За вказаними нормами процесуального права та закріпленими у ст. 7 цього Кодексу загальними засадами кримінального провадження вирок повинен містити не тільки формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, але й безпосередньо досліджені під час судового розгляду докази на підтвердження встановлених обставин. У силу приписів ст. 23 зазначеного Кодексу суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження отримує усно. Отже, у випадку незгоди апеляційного суду зі змістом певних доказів їх перевірка та оцінка здійснюються з урахуванням принципу, закріпленого у цій статті.

Крім того, відповідно до вимог ст. 94 КПК суд оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили. При цьому має бути усунено усі розумні сумніви.

Недотримання наведених положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Апеляційний суд при перегляді виправдувального вироку щодо ОСОБА_5 зазначених вимог закону належно не виконав.

Так, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5, апеляційний суд дійшов висновку про його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, безпосередньо не дослідивши в судовому засіданні всіх наявних у провадженні доказів.

За матеріалами провадження, прокурор та потерпілий ОСОБА_9 подали апеляційні скарги, в яких виклали конкретні доводи щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого діяння і стверджували, що всі фактичні дані було отримано у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку, а тому вони є належними та допустимими. У зв'язку з цим сторона обвинувачення просила апеляційний суд скасувати виправдувальний вирок і ухвалити новий - обвинувальний.

За наслідками розгляду апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_9 апеляційний суд ухвалив свій вирок, яким ОСОБА_5 визнав винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначив покарання за цим законом.

За змістом ст. 286 КК вказаний злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об'єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і перебувають з ними у причинному зв'язку.

Про необхідність з'ясовування і відображення у вироку, чи є причинний зв'язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками, зазначено також у правових позиціях Верховного Суду України (№ 5-18кс14 від 20 листопада 2014 року) та у роз'ясненні, яке міститься у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Мотивуючи свою позицію щодо необґрунтованості виправдання ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції проаналізував лише частину доказів у даному кримінальному проваджені, при цьому безпосередньо не дослідив ряду інших доказів у ньому, якими місцевий суд обґрунтував виправдування ОСОБА_5 та які було покладено в основу виправдувального вироку, і надав іншу оцінку недослідженим доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції.

Тобто суд апеляційної інстанції порушив таку загальну засаду кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів, оскільки він не вправі був давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку надав суд першої інстанції, якщо їх не було досліджено під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду.

Зокрема, в ухвалі апеляційного суду міститься посилання на: висновки судових медичних експертиз № 426, 427 від 16 травня 2014 року; протокол огляду місця події зі схемою та фототаблицею від 22 квітня 2014 року, яких, як убачається з журналу судового засідання та звукозапису цього засідання, безпосередньо досліджено не було. Крім того, апеляційний суд не лише не дослідив, а й не висловив своєї позиції щодо показань потерпілого ОСОБА_8, свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 й інших письмових доказів, якими суд першої інстанції обґрунтовував виправдання ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого правопорушення, зокрема щодо даних висновку судової автотехнічної експертизи від 23 червня 2014 року № 7620 про те, що дії водія ОСОБА_7 не відповідають вимогам п. 16.11 Правил дорожнього руху, також знаходяться у причинному зв'язку з ДТП і є необхідною умовою її виникнення.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального закону та практики Європейського суду з прав людини (наприклад, справа «Жуковський проти України»), дія загальної засади - безпосередності дослідження показань, речей та документів - не обмежується стадією розгляду справи в суді першої інстанції, застосування її продовжується на стадії апеляційного провадження під час проведення судового слідства. Проте апеляційний суд залишив це поза увагою, порушивши вимоги статей , 23 , 370 , 374 , 420 КПК .

За таких обставин, вирок апеляційного суду не можна визнати законним, обґрунтованим та вмотивованим, адже його ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що вплинуло на вирішення питання про доведеність винуватості особи.

Оскільки суд касаційної інстанції не вправі досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що вирок апеляційного суду в силу п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в цьому суді, який необхідно провести з дотриманням вимог КПК, зважаючи також на положення статей 91, 92 цього Кодексу, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, окрім того, перевірити інші доводи, наведені сторонами судового провадження, дати на все вичерпну відповідь та ухвалити справедливе рішення, що відповідає положенням ст. 370 цього Кодексу.

Оскільки вирок апеляційного суду підлягає скасуванню, подану касаційну скаргу слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 433, 436-438 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Волинської області від 29 квітня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1ОСОБА_2ОСОБА_3