Ухвала іменем україни 18 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: при секретарі судового засідання за участю прокурора ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002036 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2014 року стосовно останнього,

в с т а н о в и л а:

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2014 року

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кутузів Теребовлянського району, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості, відповідно до ст. 89 КК України,

виправдано за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК за відсутністюв діянні складу кримінального правопорушення.

Вироком Апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2014 року зазначений вирок міськрайонного суду скасовано та ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.

За вироком апеляційногосуду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 липня 2014 року близько 18 год 30 хв, перебуваючи в приміщенні торгового центру «Новус», що знаходиться на вул. Перля, 3, у м. Тернополі переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, намагався непомітно викрастиз товарної полиці дві пляшки винавартістю 52 грн 69 коп. кожна і суміш фруктово-горіхову оригінальну вартістю 88 грн 09 коп. усього товару на загальну суму 193 грн 47 коп., але на виходіз торгового приміщення бувзатриманий працівниками охорони.

Ухвалою Вищогоспеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_6 скасовано, а кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15,ч. 1 ст. 185 КК, закрито на підставі ч. 2 ст. 11 КК України та п. 2 ч. 1 ст.284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з постановленим касаційним судом рішенням заступник Генерального прокурора України подав до Верховного Суду України (далі-ВСУ) заяву про перегляд згаданої ухвалистосовноОСОБА_6 за результатами розгляду якої ВСУ ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року стосовно ОСОБА_6 скасував, а справу направив на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю його вимогам ст. 374 КПК України та закрити кримінальне провадження щодо нього. В обґрунтування таких доводів засуджений стверджує, що апеляційний суд у порушення п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України не застосував закон, який підлягає застосуванню, оскільки протиправне діяння, вчинене ним, на його думку, є малозначним. Інші обставини справи ОСОБА_6 не оспорює.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти скарги засудженого та просив залишити її без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження, вимоги зазначені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч. 2 ст. 420, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків, а у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються поміж іншого, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Апеляційний суд скасовуючи вирок суду першої інстанції та ухвалюючи новий вирок повною мірою дотримався вищевказаних вимог процесуального закону.
Так, предметом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, є чуже майно. Цей злочин відноситься до злочинів з матеріальним складом, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони якого є й суспільно небезпечні наслідки майнового характеру. У частинах 24 Примітки до статті 185 КК конкретизовано (формалізовано) такі наслідки, тобто законодавцем встановлено їх мінімальний і максимальний розмір у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян.
Вартість чужого майна як предмета привласнення та розтрати є критерієм розмежування кримінально-караного викрадення чужого майна від дрібного викрадення такого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Статею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1218 грн.
Згідно пункту 1 розділу XIX «ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ» неоподаткований мінімум доходів громадян дорівнює податковій соціальній пільзі (ПСП) і надається в розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, тобто 50 % від 1218 грн. у 2014 році і становить 609 грн.
Отже, дрібне викрадення чужого майна (2014 р.) за КУпАП = 0,2 *ПСП (609 грн.) відповідає сумі, що не перевищує 121 грн. 80 коп.
Таким чином, у 2014 році кримінальна відповідальність за крадіжку буде виникати при вартості майна на суму, яка перевищує 121 грн. 80 коп.

Із фактичних обставин справи, установлених апеляційним судом, вбачається, що ОСОБА_6 намагався викрасти з торгового центру товари на загальну суму 193 грн 47 коп., але, виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, злочин не закінчив з причин, які не залежали від його волі, оскільки з викраденим майном його було затримано на виході торгового приміщення працівниками охорони, що є підставою для притягнення особи до кримінальної відповідальності та виключає малозначність діяння у розумінні ч. 2 ст. 11 КК України.
А згідно з ч. 1 ст. 2 КК України підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
На ці приписи закону звернула увагу Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України при скасуванні судового рішення касаційної інстанції від 19 березня 2015 року, яка визнала, що загальний висновок про малозначність невдалої спроби ОСОБА_6 викрасти товар вартістю 193 грн 47 коп. касаційний суд зробив по суті лише з факту посткримінальної поведінки засудженого, ступеня реалізації умислу, а також оціночного характеру поняття шкоди. Проте касаційний суд не врахував, що суспільно небезпечні наслідки цього складу злочину мають чітко визначену законодавцем мінімальну межу шкоди, яка може бути завдана власнику майна, тому оцінка суспільної небезпечності цього діяння не може визначатись за правилом, закріпленим у частині другій статті 11 КК, а отже, вчинене ОСОБА_6 діяння не може розцінюватися як малозначне. Сама по собі посткримінальна поведінка засудженого в цьому разі може бути лише правовою підставою для пом`якшення покарання, а не для встановлення наявності або відсутності малозначності діяння.

У зв`язку із наведеним, апеляційний суд на законних засадах визнав винним ОСОБА_6 у скоєнні правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна, правильно кваліфікував його дії, а тому підстави для закриття кримінального провадження, про що просив засуджений, відсутні.

Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого про невідповідність вироку апеляційного суду вимогам ст. 374 КК України є безпідставними, а тому його скарга задоволенню не підлягає.

Покарання ОСОБА_6 призначено з урахуванням вимог статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого, попередження нових злочинів.
З огляду на викладене, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а :
Касаційну скаргузасудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2014 року стосовно засудженого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.185 КК України ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3