Справа № 183/7732/15
№ 1-кп/183/961/15
В И Р О К
іменем України
08 січня 2016 року

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадженні № 0000224 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лівенське Новосанжарського району Полтавської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, маючого на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця призваного за мобілізацією, солдата військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

22 квітня 2014 року наказом № 85 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 (дислокується у АДРЕСА_2 ), солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , та призначено на посаду номера обслуги 3 відділення зенітного артилерійського взводу 2 парашутно-десантного батальйону.
Тобто, солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем, і відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, 31 жовтня 2014 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив військову частину, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, мір для повернення до військової частини не приймав.
20 серпня 2015 року солдат ОСОБА_4 прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону, внаслідок чого злочин було припинено.
Таким чином, солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин та незаконно знаходився за межами військової частини до 20 серпня 2015 року, тобто тривалістю понад один місяць.
Дії солдата ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав повністю та показав, що обставини викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає себе винним у тому, що 31 жовтня 2014 року він самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, мір для повернення до військової частини не приймав. При цьому зазначив, що причиною самовільного залишення військової частини став його незадовільний стан здоров`я. 20 серпня 2015 року добровільно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону з метою подальшого проходження військової служби. У скоєному він щиро кається.
В судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 злочин, суд у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.
Також, в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Крім цього, в судовому засіданні були дослідженні письмові докази, які підтверджують вину ОСОБА_4 :
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 85 від 22.04.2014 року, відповідно до якого солдата військової служби за призовом ОСОБА_4 , який прибув із військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_3 для подальшого проходження військової служби, з 22.04.2014 року зараховано до списків особового складу частини НОМЕР_1 ;
- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 238 від 03.11.2014 року, відповідно до якого старшого солдата військової служби за призовом ОСОБА_4 номер обслуги 3 відділення зенітного артилерійського взводу 2 парашутно-десантного батальйону вважати не законно відсутнім на службі з 31 жовтня 2014 року. Знято з продовольчого забезпечення з 04.11.2014 року;
- телеграма з доповіддю про самовільне залишення військової частини військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 без зброї, згідно з якою 31.10.2014 року під час перевірки особового складу було виявлено відсутність в строю солдата ОСОБА_4 . Пошуки на території військової частини результатів не дали, на телефонні дзвінки не відповідає, місце знаходження не відоме;
- книга обліку тимчасово відсутнього та тимчасово прибулого до частини особового складу НОМЕР_1 , відповідно до якої 31.10.2014 року вибув із частини старший солдат ОСОБА_4 ;
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 3040 від 04.11.2014 року, відповідно до якого наказано заступнику командира 2 парашутно-десантного батальйону по роботі з особовим складом підполковнику ОСОБА_7 в термін до 10 листопада 2014 року провести службове розслідування за фактом відсутності 31 жовтня 2014 року на службі номера обслуги 2 зенітного артилерійського відділення звітного артилерійського взводу 2 парашутно-десантного батальйону старшого солдата військової служби за призовом ОСОБА_4 .
Суду також надано ряд медичних документів ОСОБА_4 , а саме, виписку із медичної картки стаціонарного хворого від 12.09.2015 року, 25.08.2015 року, виписний епікриз від 08.09.2014 року, консультативний висновок спеціаліста № 003415 від 07.09.2014 року, довідку № 402 військово-лікарської комісії від 27.09.2014 року, виписки з історії хвороби № 1934, амбулаторну картку.
Суд приймає до уваги надані медичні документи, які підтверджують наявність у ОСОБА_4 , захворювань хребта, зокрема, остеохондрозу, однак вищезазначені медичні документи не спростовують факт самовільного залишення ОСОБА_4 військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, оскільки як зазначив у судовому засіданні сам обвинувачений, залишивши військову частину, він поїхав додому, де допомагав батькам по господарству.
Отже, суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні військової частини НОМЕР_1 без поважних причин тривалістю понад один місяць доведена в повному обсязі і умисні дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, враховуючи особу винного, а саме те, що ОСОБА_4 за місцем служби характеризується негативно, за місцем проживання характеризується посередньо, однак вчинив злочин, який не є тяжким, раніше не судимий, свою вину визнав повністю, розкаявся, є учасником бойових дій, бо приймав участь в антитерористичній операції на території Луганської та Донецької області,має на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що дає суду підстави для призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на два роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнення його від відбування покарання з випробувальним терміном, тривалістю один рік, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам, обставинам, що пом`якшують покарання та обтяжують його, даним про особу обвинуваченого.

Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання з позбавленням волі на вказаний строк з випробуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
З цих же підстав суд не вбачає необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в межах найбільшої санкції ч. 3 ст. 407 КК України.
Підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті суд не вбачає.
Речових доказів по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання два роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на один рік.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.
Суддя ОСОБА_1