АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/1613/15-к Номер провадження 11-кп/786/92/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Полтавської області на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 6 листопада 2015 року.

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Березове Рокитнівського району Рівненської області, громадянина України, освіта вища, працюючого на посаді інспектора відділу ДАІ з обслуговування Гребінківського району УДАІ УМВС України в Полтавській області, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого, виправдано за пред`явленим обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 384 КК України.

В апеляції прокурор ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду у зв`язку з тим, що викладені у ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому вказує, що суд не навів підстав з яких виправдав особу, а також суд безпідставно зазначив, що обвинувачений міг бути причетний до вчинення кримінального правопорушення щодо ОСОБА_9 , оскільки його у цьому не обвинувачували. ОСОБА_7 підозрювався у наданні завідомо неправдивих показань не щодо себе чи своїх власних дій, а відносно дій ОСОБА_9 , тобто сторонньої особи. Прокурор вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 із ОСОБА_9 доставляли потерпілого до наркотичного диспансеру для визначення його стану сп`яніння, оформляв відповідні документи, а тому той діяв узгоджено із іншим обвинуваченим по іншому провадженню ОСОБА_9 та ніби-то утримував потерпілого ОСОБА_10 за руки унаслідок чого було застосовано фізичне насильство з боку ОСОБА_9 . За таких даних висновок суду про заперечення присутності ОСОБА_7 при вчиненні протиправних дій відносно ОСОБА_10 є такими що не відповідає дійсності, обвинувачений бачив обставини пригоди і повинен був дати свідчення з цього приводу, що не зробив, а тому вчинив кримінальне правопорушення.

Як зазначено у вироку суду ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що перебуваючи на службі в органах внутрішніх справ згідно наказу УМВС України в Полтавській області №112 о/с від 04.04.2014 року на посаді інспектора відділу ДАІ та будучи службовою особою працівником правоохоронного органу, вчинив умисний злочин проти правосуддя передбачений ч.1 ст.384 КК України, який виразився у завідомо неправдивому показанні як свідка під час здійснення досудового розслідування та в суді.

Так, під час досудове розслідування у кримінальному провадженні за ч.2 ст.365 КК України відносно начальника кримінальної міліції Гребінківського РВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_9 , він 12 лютого 2014 року, діючи умисно з метою приховання неправомірних дій свого керівника надав завідомо неправдиві показання стосовно подій, які відбувались 04.02.2014 року в Лубенському обласному наркологічному диспансері відносно потерпілого ОСОБА_10 . При цьому повідомив щодо себе та ОСОБА_9 про не вчинення жодних насильницьких дій відносно вказаного потерпілого 7 квітня 2014 року під час проведення допиту в якості свідка у кримінальному провадженні ОСОБА_7 умисно надав аналогічні завідомо неправдиві показання.

21 листопада 2014 року в судовому засіданні по обвинуваченню ОСОБА_9 за ч.2 ст.365 КК України, ОСОБА_7 умисно надав такі ж завідомо неправдиві показання з приводу вказаних подій.

Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 1 квітня 2015 року ОСОБА_9 засуджено за ч.2 ст.365 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки, на підставі ст.54 КК України позбавлено спеціального звання «майор міліції».

Відповідно до вказаного вироку показання ОСОБА_7 визнано завідомо неправдивими, які не відповідають дійсності, дані зацікавленою особою і спростовані показаннями інших незацікавлених свідків.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши прокурора про підтримання апеляції з наведених у ній підстав, думку виправданого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про законність судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи викладені у апеляції прокурора, колегія суддів дійшла висновку , що її слід залишити без задоволення, а вирок суду без зміни з наступних мотивів.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Посилання прокурора в апеляції, що суд не зазначив підставу для виправдання особи, спростовано вказівкою суду на ч.1 ст. 373 КПК України де суд, керуючись законом, ухвалив виправдувальний вирок коли не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення в якому обвинувачується особа і на думку колегії суддів у відповідності до ст. 94 КПК України дав належну оцінку доказам, наявним у провадженні, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності усіма сторонами кримінального провадження.

У судовому засіданні суд відповідно до ст. 373,374 КПК України розглянув кримінальне провадження у межах пред`явленої підозри, щодо ОСОБА_7 , який за версією прокурора 12 лютого та 7 квітня 2014 року під час досудового розслідування як свідок, надав завідомо неправдиві показання про те, що він та ОСОБА_9 під час перебування в Лубенському обласному наркологічному диспансері не вчиняли жодних насильницьких дій відносно потерпілого ОСОБА_10 .

В обґрунтування доказу вчинення кримінального провадження з боку виправданого були покладені органом обвинувачення показання ОСОБА_10 , котрий повідомив, що 04.02.2014 року працівники міліції ОСОБА_7 та ОСОБА_9 відвезли його до Лубенського наркодиспансеру для перевірки на стан наркотичного сп`яніння, де він вилив аналіз сечі у раковину і у відповідь на це вказані працівники міліції вивели його до «курилки» та заламали руки і поклали на живіт, чим спричинили тілесні ушкодження у виді перелому пальця. При цьому, з медичного висновку вбачається, що ОСОБА_10 був направлений на огляд інспектором ВДАІ Гребінківського РВ УМВС лейтенантом міліції ОСОБА_7 . Постановою Гребінківського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2014 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді 10 діб адміністративного арешту.

Як вбачається із кримінального провадження ОСОБА_7 не висувалася підозра у вчиненні насильницьких дій щодо ОСОБА_10 , але сторона обвинувачення фактично, як у ході судового розгляду справи, так і в апеляції посилається на його причетність до вчинення незаконних дій ОСОБА_9 , на що вказують дані в обвинувальному акті "надав завідомо неправдиві покази, а саме: повідомив про те, що він та ОСОБА_9 під час перебування в Лубенському обласному наркологічному диспансері не вчиняли жодних насильницьких дій відносно потерпілого".

Відповідно до ст. 65 КПК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань. Показання свідка стосуються осіб та обставин, які безпосередньо не пов`язані з його особою. Закон зобов`язує свідка давати правдиві показання, а особи, які не підпадають під наведені критерії, не можуть нести відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Із матеріалів справи вбачається, що показання ОСОБА_7 у тому, що він не бачив обставин вчинення кримінального правопорушення з боку іншої особи є завідомо неправдиві щодо його участі у вчиненні насильницьких дій, суд правильно розцінив їх, як спосіб намагання захистити себе від можливого обвинувачення у вчиненні злочину та уникнути кримінальної відповідальності, що виключає його відповідальність за ст. 384 КК України.

Посилання прокурора, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується показаннями певних свідків, то із перевірених матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_7 відмовився від дачі показів у судовому засіданні щодо себе, скориставшись правом передбаченим ст.63 Конституції України, а допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не підтвердили вчинення ОСОБА_7 саме насильницьких дій або його присутність під час вчинення таких дій відносно ОСОБА_10 , а також те, що він особисто бачив чи чув про застосування таких дій 04.02.2014 року в Лубенському обласному наркологічному диспансері.

Дослідивши усі показання свідків, місцевий суд правильно дійшов висновку про те, що показання потерпілого для встановлення вини ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні є недостатніми підставами для висновку про вчинення такого правопорушення на яке вказує прокурор в апеляції.

Разом із тим, вирок суду щодо ОСОБА_9 скасовано ухвалою апеляційного суду від 04 серпня 2015 року а кримінальне провадження направлено на новий судовий розгляд. У судовому рішення зазначено, що всупереч ст.17 КПК України суд першої інстанції незаконно визнав у мотивувальній частині вироку показання ОСОБА_7 як такими, що особа вчинила кримінальне правопорушення, а тому колегія суддів такі дії визнала незаконними.

Законних підстав для ухвалення вироку щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.384 КК України на момент винесення судового рішення були відсутні. Крім цього, посилання прокурора в апеляції, що ОСОБА_18 давав завідомо неправдиві показання є неконкретизованими, не зазначено в чому саме полягали завідомо неправдиві показання.

Щодо письмових та речових доказів, наданих стороною обвинувачення в обґрунтування доведеності вини виправданого, то вони не спростовують висновків суду про відсутність у діях виправданого кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 384 КК України.

Протоколи допиту свідка ОСОБА_7 від 12 лютого 2014 року та 07 квітня 2014 року під час досудового розслідування за своїм змістом збігаються з показами наданими ним в судовому засіданні в кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_9 за ч.2ст.365 КК України.

Надані стороною обвинувачення висновки судово-медичної експертизи про виявлене у ОСОБА_10 тілесне ушкодження у виді перелому основної фаланги п`ятого пальця правої кисті не підтверджують того, що ОСОБА_19 був безпосереднім свідком застосування сили до ОСОБА_10 , та не вказують на неправдивість його показів, наданих під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 за ч.2 ст.365 КК України.

Судом правильно дана оцінка і показанням наданих стороною обвинувачення протоколу проведення слідчого експерименту від 26 червня 2014 року за участю свідка ОСОБА_15 , показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 які вказують лише на те, що в приміщенні наркологічного диспансеру відбулося застосування фізичної сили шляхом утримання за руки двома чоловіками потерпілого, один з яких був у формі працівника ОВС. Однак, вказані свідки не вказали, що саме це ці особи були. За таких обставин, твердження, що саме ОСОБА_7 був присутнім під час застосування таких дій іншою особою і в подальшому надав неправдиві покази з цього приводу, будучи допитаним в якості свідка, ґрунтується виключно на показах потерпілого ОСОБА_10 .

Твердження прокурора, що особа вчинила кримінальне провадження шляхом не повідомлення певних фактів як щодо іншої особи так і себе, яка могла мати певну інформацію суперечить ст.63 Конституції України, де зазначено, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе.

Право не свідчити проти себе є гарантією справедливого судового розгляду за статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Право не свідчити проти себе, передбачає, що сторона обвинувачення у кримінальному провадженні намагається довести свої обвинувачення, не спираючись на певні докази. Така поведінка особи тісно пов`язана з презумпцією невинуватості, що передбачається у пункті 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. (п. 77 мотивувальної частини Рішення Європейського суду з прав людини від 12 червня 2008 року (справа Яременко проти України)).

Зважаючи на це, колегія суддів вважає правильними висновками місцевого суду щодо неможливості брати до уваги показання потерпілого у частині встановлення вини ОСОБА_7 в інкримінованому йому саме кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст. 384 КК України.

Крім цього,у відповідності до ст.412,415 КПК України відсутні підстави і для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що просить прокурор у апеляції, оскільки в апеляційній інстанції не встановлено істотних порушень КПК України у суді.

За таких мотивів законних підстав для скасування виправдувального вироку колегія суддів не вбачає. Апеляцію прокурора слід залишити без задоволення.

Керуючись ч.2 ст.376, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора прокуратури Полтавської області залишити без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 6 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 , яким його виправдано за ч.1 ст.384 КК України - без змін.

Судові рішення можуть бути оскаржені протягом трьох місяців усіма учасниками судового провадження у касаційному порядку до ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ.

С У Д Д І

ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_2