Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________
Провадження № 1-кп/490/100/2015
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

її захисника - ОСОБА_5

потерпілого - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві, є українкою, громадянином України, здобула неповну середню освіту, займалась торгівлею, не є одруженою, має доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судилась, мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , на час розгляду справи утримується у СІЗО міста Миколаєва

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 130 Кримінального Кодексу України,

В С Т А Н О В И В :
На думку органів досудового розслідування та державного обвинувачення, ОСОБА_4 вчинила злочин за таких обставин.

09.07.2010 ОСОБА_4 після проходження медичних обстежень, пов`язаних з її вагітністю, була направлена до центру з профілактики та боротьби зі СНІДом Миколаївської області, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
19.07.2010 ОСОБА_4 , перебуваючи в кабінеті центру боротьби та профілактики ВІЛ/СНІД Миколаївської області. відповідно до Закону України "Про запобігання захворювання на синдром набутого імунодефіциту людини (СНІД) та соціальний захист населення" від 03.03.1998, була поставлена до відома про те, що вона інфікована вірусом імунодефіциту людини.
19.07.2010 ОСОБА_4 була поставлена на диспансерний облік як особа, інфікована вірусом імунодефіциту людини, що викликає особливо-небезпечне захворювання - синдром набутого імунодефіциту людини (СНІД), яке через відсутність на даний час специфічних методів профілактики та ефективних методів лікування призводить до смерті. Після проведення до обстеження ОСОБА_4 був встановлений діагноз: ВІЛ-інфекція, безсимптомне носійство.
Також ОСОБА_4 , як інфікована вірусом імунодефіциту людини, в той же день була під розпис попереджена, що вона може бути джерелом зараження ВІЛ для інших осіб, тобто лікування не буде запобігати можливості зараження нею інших осіб і вона свідомо поставить іншу особу в небезпеку зараження ВІЛ.
Незважаючи на це, ОСОБА_4 , діючи умисно. усвідомлюючи небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, ігноруючи попередження особи інфікованої вірусом імунодефіциту людини, яке нею було підписано 19.07.2010 в центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом Миколаївської області, в період часу з січня 2013 по серпень 2013 регулярно здійснювала статеві контакти зі своїм співмешканцем ОСОБА_9 без застосування запобіжних заходів, не поставивши його до відома про наявність в неї ВІЛ та поставивши його в небезпеку зараження ВІЛ.
Враховуючи викладене, своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_4 свідомо поставила потерпілого ОСОБА_9 в небезпеку зараження ВІЛ.
На думку органів досудового розслідування та державного обвинувачення, ці дії слід кваліфікувати за частиною 1 статті 130 Кримінального Кодексу України.

Під час судового розгляду справи обвинувачена свою вину у вчиненні злочину за вказаних вище обставин не визнала.

Вона засвідчила, що дійсно в період вагітності сином ОСОБА_10 у 2010 році проходила обстеження та лікування у Миколаївському обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом, але після пологів стан її здоров`я був нормальним, через що з 2010 року цей центр вона не відвідувала, жодного лікування не отримувала.

До того ж, про ці обставини вона розповідала ОСОБА_6 , та той на статеві стосунки із нею за таких обставин був згоден.

Обвинувачена також пояснювала, що перебувала у стосунках з ОСОБА_6 , оскільки кохала його та бажала від його дитину, та ні в якому разі не мала на меті поставити його в небезпеку або заразити захворюванням на СНІД.

Захисник під час судового розгляду кримінального провадження вважав позицію його підзахисної такою, що ґрунтується на законі та фактичних обставинах справи, через що просив визнати ОСОБА_4 невинуватою та виправдати її.

Прокурор під час судового розгляду кримінального провадження вважав вину обвинуваченої доведеною.

Оцінюючи пред`явлене ОСОБА_11 обвинувачення, суд виходе з вимог статті 337 КПК України, відповідно до якої, зокрема, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту; суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Така оцінка пред`явленого обвинувачення та наданих сторонами доказів призводить до такого.

В ході розгляду кримінального провадження встановлено, що при складанні обвинувального акту орган досудового розслідування та прокурор не дотримали вимог пункту 5 частини 1 статті 291 Кримінального Кодексу України.

Зокрема, в направленому до суду обвинувальному акті викладені лише фактичні обставини, які прокурор вважав доведеними та такими, що свідчать про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, та правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

В той же час, всупереч згаданої норми, в обвинувальному акті не надана правова кваліфікація кримінального правопорушення із посиланням на положення закону та формулювання обвинувачення.

Внаслідок такого неможливе встановити, чи вважає державне обвинувачення, що ОСОБА_4 поставила ОСОБА_6 в небезпеку зараження вірусом імунодефіциту людини, чи то - в небезпеку зараження іншої невиліковної хвороби , що є небезпечною для життя людини.

Таке робить обвинувачення ОСОБА_4 неконкретним, що порушує її передбачене пунктом "а" частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод право бути негайно і детально поінформованою зрозумілою для неї мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти неї. Таке, в свою чергу, порушує право обвинуваченої на захист та, зрештою, право на справедливий суд.

Далі, відповідно до частини 1 статті 130 Кримінального Кодексу України, яка згадується в обвинувальному акті, відповідальність настає за свідоме поставлення іншої особи в небезпеку зараження інфекційною хворобою.

За такого об`єктивна сторона злочину, передбаченого цією статтею, характеризується:

-протиправною дією (бездіяльністю);

-її наслідками у вигляді створення для іншої особи небезпеки бути зараженою інфекційною хворобою;

-причинним зв`язком між протиправною дією та наслідками

Суб`єктивна ж сторона цього злочину характеризується умислом, тобто - тим, що особа:

-усвідомлює, що діє протиправно;

-передбачає, що її дій є небезпечними для інших осіб, адже можуть мати наслідки у вигляді зараження іншої особи невиліковною хворою

-бажає або свідомо допускає настання таких наслідків.

І......В цьому випадку матеріалами справи доведено, та сторони не заперечують того, що

09.07.2010 року ОСОБА_4 після проходження медичних обстежень, пов`язаних з її вагітністю, була направлена до Миколаївського обласного Центру з профілактики та боротьби зі СНІДом.

Протягом періоду з 9 липня 2010 року до 19 липня 2010 року вона проходила тестування на ВІЛ-інфекцію, після 19 липня 2010 року до грудня 2013 року до Миколаївського обласного Центру з профілактики та боротьби зі СНІДом не зверталась.

Станом на 19 липня 2010 року тестування на ВІЛ-інфекцію відносно неї завершене не було, комісія лікарів питання про наявність в неї такої інфекції не обговорювала.

Протягом періоду з січня 2013 року до серпня 2013 року - вона регулярно вступала у статеві контакти з ОСОБА_6 , не використовуючи при цьому засоби контрацепції. Від відносин з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 в неї народилась донька ОСОБА_8 .

Ці обставини учасниками кримінального провадження не оспорюються, та вони підтверджуються низькою досліджених судом доказів, зокрема:

-показами обвинуваченої ОСОБА_4 ;

-показами потерпілого ОСОБА_6 ;

-даними медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_4 з Миколаївського обласного Центру профілактики та боротьби зі СНІДом;

-повідомленням Миколаївського обласного Центру з профілактики та боротьби зі СНІДом № 1070/10 від 3 жовтня 2013 року;

-копією свідоцтва про народження ОСОБА_12 , виданого 6 травня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції;

-висновком судової молекулярно-генетичної експертизи № 569 від 21 липня 2014 року, з якого вбачається, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_12 ;

1. Органи досудового розслідування та прокурор стверджують, ніби такі обставини становили небезпеку для ОСОБА_13 .

Проте, з такими посиланнями повною мірою погодитись неможливо за такого.

Відповідно до Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення":

-безпечні умови для людини - стан середовища життєдіяльності, при якому відсутня небезпека шкідливого впливу його факторів на людину;
-шкідливий вплив на здоров`я людини - вплив факторів середовища життєдіяльності, що створює загрозу здоров`ю, життю або працездатності людини;

-фактори середовища життєдіяльності - будь-які, зокрема - біологічні (вірусні, пріонні, бактеріальні, паразитарні, генетично модифіковані організми, продукти біотехнології тощо), фактори, що впливають або можуть впливати на здоров`я людини.

Отже, під небезпекою для особи в цьому випадку слід розуміти стан середовища життєдіяльності, при якому присутні, зокрема, біологічні фактори, що можуть негативно вплинути на здоров`я людини.
Зі змісту обвинувального акту вбачається, що органи досудового розслідування та прокурор вважають таким фактором контакт з вірусом імунодефіциту людини.

Проте, такі твердження є недоведеними.

Так, на думку органу досудового розслідування та прокурора, таким вірусом станом на період з січня 2013 року до серпня 2013 року була інфікована ОСОБА_4 .

Проте, таке не є доведеним за допомогою належних та допустимих доказів.

Так, порядок виявлення ВІЛ-інфекції станом на період до 25 липня 2013 року однозначно визначався Інструкцією з організації медичної допомоги хворим на ВІЛ-інфекцію/СНІД, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України № 120 від 25 травня 2000 року.

Відповідно до пункту 4 цієї Інструкції клінічний діагноз ВІЛ-інфекції встановлюється виключно колегіально комісією лікарів на підставі виявлення антитіл до ВІЛ при лабораторному обстеженні (ІФА, імунний блот та ін.) чи виявлення антигенів ВІЛ, чи позитивних результатів вірусологічного дослідження на наявність ВІЛ з урахуванням відповідних епідеміологічних та клінічних даних.

При цьому порядок проведення лабораторних досліджень регулювався, зокрема, спільним наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства України у справах сім`ї, молоді та спорту, Державного департаменту України з питань виконання покарань,Міністерства праці та соціальної політики України від 23 листопада 2007 року N 740/1030/4154/321/614а, зареєстрованим в Міністерстві Юстиції України 26 грудня 2007 р. за N 1405/14672 "Про заходи щодо організації профілактики передачі ВІЛ від матері до дитини, медичної допомоги і соціального супроводу ВІЛ-інфікованих дітей та їх сімей". При цьому як частина 2 статті 7 Закону України "Про протидію поширенню хвороб, зумовлених вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ), та правовий і соціальний захист людей, які живуть з ВІЛ", так й згаданий порядок передбачали, що обов`язковою складовою тестування на ВІЛ є після тестове консультування, під час якого особа, в якої виявлено ВІЛ, має бути проінформована про профілактичні заходи, необхідні для підтримання здоров`я ВІЛ-інфекованої особи і запобігання подальшого поширення ВІЛ, про гарантії дотримання прав і свобод людей, які живуть з ВІЛ, а також про кримінальну відповідальність за свідоме поставлення іншої особи в небезпеку зараження та (або) зараження ВІЛ.

25 липня 2013 року ж набув чинності новий Порядок встановлення діагнозу ВІЛ-інфекції /він був запроваджений наказом міністерства охорони здоров`я України № 585 від 10 липня 2013 року, що був зареєстрований у Міністерстві юстиції України 23 липня 2013 року за № 1254/23786/, який у пункті 2.4 також передбачав таке повідомлення, але - як обов`язкову складову встановлення діагнозу.

Прокурор та орган досудового розслідування стверджують, що наявність в ОСОБА_4 ВІЛ-інфекції було виявлене та підтверджене 19 липня 2010 року.
Проте, таке вочевидь не відповідає дійсності та суперечить зібраним у справі та дослідженим у суді доказам.

Так, з залученої до матеріалів кримінального провадження медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_4 та роз`яснень до неї, що містяться у листі Миколаївського обласного Центру з профілактики та боротьби зі СНІДом від 3 жовтня 2013 року № 1070/10 вбачається, що станом на липень 2010 року ще не були проведені аналізи, що необхідні для постановлення такого діагнозу, та комісія лікарів питання про наявність в неї такої інфекції не обговорювала.

Ймовірно, роблячи таке посилання, прокурор обґрунтовує його записом лікаря-інфекціоніста від 19 липня 2010 року у медичній картці ОСОБА_4 . Але цей запис є лише точкою зору лікаря, на яку лікар дійсно має право, але в той же час, як такий, що не є висновком, зробленим у встановленому вище порядку комісією лікарів, не тягне за собою жодних наслідків, зокрема - не є належним та допустимим доказом у кримінальному провадженні.

Про інші обставини виявлення ВІЛ-інфекції в ОСОБА_4 в обвинувальному акті не йдеться, вийти за межі, визначені обвинувальним актом, суд не може. За такого обставини проведення інших, ніж визначені в обвинувальному акті, обстежень та консультацій судом не досліджуються.

Оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, суд вважає недоведеним той факт, що, перебуваючи у статевих стосунках з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 перебував у небезпеці.

ІІ......Органи досудового розслідування та прокурор вважають, що дії ОСОБА_4 у її стосунках з ОСОБА_6 були протиправними.

В обґрунтування цього вони по-суті посилались про те, що

1.ОСОБА_4 була належним чином повідомлена про наявність в неї ВІЛ-інфекції та попереджена, загалом, про неприпустимість вчинення дій, що ставлять оточуючих у небезпеку зараження цим вірусом

2.за такого вона набула статус особи, яка живе з ВІЛ, та набула обов`язків такої людини, зокрема - не вчиняти дії, що ставлять інших осіб у небезпеку зараження цим вірусом

3.вказаних обов`язків не дотримала та вступала в статеві контакти з ОСОБА_9 без засобів контрацепції, не повідомивши його про наявне в неї захворювання.

Але з цими посиланнями погодитись неможливо за такого.

Так, наведені вище нормативно-правові акти передбачають, що таке інформування здійснюється при закінченні тестування та встановленні діагнозу.

Порядок інформування особи про наявність в неї ВІЛ-інфекції є вичерпно врегульованим статтею 9 Закону України "Про запобігання захворюванню на синдром набутого імунодефіциту (СНІД) та соціальний захист населення" /текст якого, між іншим, є долученим прокурором до матеріалів кримінального провадження та використовувався під час досудового розслідування/ та статтею 7 Закону України "Про протидію поширенню хвороб, зумовлених вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ), та правовий і соціальний захист людей, які живуть з ВІЛ", які передбачають, що таке повідомлення здійснюється у порядку, що встановлюється Міністерством охорони здоров`я України.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 серпня 2005 року № 415, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 листопада 2005 року за № 1407/11687 "Про удосконалення добровільного консультування і тестування на ВІЛ-інфекцію" встановлено, що таке попередження здійснюється шляхом відібрання від особи, яка є інфікованою ВІЛ, розписки за формою 503-3/о, яка складається в двох екземплярах, один з яких залучається до медичної документації, а інший - видається на руки пацієнтові.

2. Органи досудового розслідування та прокурор стверджують, ніби ОСОБА_4 станом на період з січня до серпня 2013 року була належним чином проінформована про профілактичні заходи, необхідні для підтримання здоров`я ВІЛ-інфекованої особи і запобігання подальшого поширення ВІЛ, про гарантії дотримання прав і свобод людей, які живуть з ВІЛ, а також про кримінальну відповідальність за свідоме поставлення іншої особи в небезпеку зараження та (або) зараження ВІЛ.

Зокрема, прокурор та органи досудового розслідування стверджують, що таку інформацію вона отримала 19 липня 2010 року.
Але ці твердження також вочевидь не відповідають дійсності та суперечать зібраним у справі та дослідженим у суді доказам.

Так, по-перше, наведені вище докази свідчать про те, що станом на липень 2010 року ВІЛ-інфекція в ОСОБА_4 навіть не була виявлена за допомогою тестів, що вочевидь виключає можливість її інформування про наслідки встановлення відповідного діагнозу.

По-друге, прокурор стверджує, ніби таким попередженням є наявний у медичній карточці ОСОБА_4 документ під назвою: "Письмова згода хворого на проведення антиретровірусної терапії", датований 19 липня 2010 року.

Але такі твердження прокурора суперечать:

1)самому змісту вказаного документу, з якого вбачається, що ним ОСОБА_4 інформується лише про необхідність проведення антиретровірусної терапії та про її наслідки, але не про стан її /обвинуваченої/ здоров`я. До речі, те, що зміст документу є саме таким, але не таким, про який вказує прокурор, підтвердила під час судового розгляду кримінального провадження свідок ОСОБА_14 - лікар Миколаївського обласного центру з профілактики та боротьби зі СНІДом;

2)меті підписання цього документу, яка полягає виключно в інформуванні пацієнта про зміст та наслідки лікування. До речі, те, що мета надання цього документу пацієнту є саме такою, але не тою, про яку вказує прокурор, підтвердила під час судового розгляду кримінального провадження свідок ОСОБА_14 - лікар Миколаївського обласного центру з профілактики та боротьби зі СНІДом;

3)здоровому глузду, адже, як доведено вище, станом на 19 липня 2010 року комісія лікарів питання про діагноз обвинуваченої навіть не обговорювала.

По-третє, прокурор стверджує, що необхідний документ складався, але до теперішнього часу не був відшуканий під час кримінального провадження.

Але ці посилання прокурора:

-не випливають з пред`явленого ОСОБА_15 обвинувачення та виходять за його межі, отже - відношення до цієї справи не мають;

-не є належним чином підтвердженими.

Більше того, вони спростовуються доказами щодо обставин досудового розслідування та розгляду цієї кримінальної справи.

Так, матеріали справи свідчать, що 1 жовтня 2013 року слідчим суддею Центрального районного суду міста Миколаєва був наданий доступ до документів, що містять інформацію щодо наявності або відсутності ВІЛ-інфекції у обвинуваченої. На виконання цієї ухвали Миколаївський обласний Центр з профілактики та боротьби зі СНІДом надав усю наявну в його медичну документацію та ще й лист-роз`яснення до неї № 1070/10 від 3 жовтня 2013 року. При цьому у наданій медичній документації документ щодо інформування ОСОБА_4 про профілактичні заходи, необхідні для підтримання здоров`я ВІЛ-інфекованої особи і запобігання подальшого поширення ВІЛ, про гарантії дотримання прав і свобод людей, які живуть з ВІЛ, а також про кримінальну відповідальність за свідоме поставлення іншої особи в небезпеку зараження та (або) зараження ВІЛ є відсутнім.

Далі, 28 вересня 2015 року Центральним районним судом міста Миколаєва головний лікар Миколаївського обласного центру з профілактики та боротьби зі СНІДом був проінформований про ці обставини, та в його був витребуваний документ про таке інформування. В зв`язку із направленням цього листа судом була проведена робота щодо виявлення такого документу, але у відповідь документ про інформованість обвинуваченої станом на період з січня до серпня 2013 року наданий не був.

При цьому суд відзначає, що відповідно до згаданого вище Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 серпня 2005 року № 415, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 листопада 2005 року за № 1407/11687 "Про удосконалення добровільного консультування і тестування на ВІЛ-інфекцію" документ про таке інформування мав бути залученим до медичної документації відповідного пацієнта.
Таке само по собі сві дчить про те, що станом на згаданий період відповідний документ не складався.
Окрім того, сама ОСОБА_4 факт підписання нею такого документу до серпня 2013 року заперечує.
Більше того, та обставина, що такий документ в дійсності не складався, підтверджується й змістом наданої суду медичної документації.
Так, з залученої до матеріалів кримінального провадження медичної картки ОСОБА_4 та згаданого вище листа-роз`яснення вбачається, що обвинувачена відвідувала Миколаївський обласний центр з профілактики та боротьби зі СНІДом до серпня 2013 року востаннє 19 липня 2010 року. Як доведено вище, на той час тестування ОСОБА_4 завершене не було, отже - підстави для видачі їй подібних документів були відсутніми.
За такого поза розумним сумнівом є те, що відповідне повідомлення за будь-яких обставин до серпня 2013 року не могло бути складене та вручене ОСОБА_4 .
3. Органи досудового розслідування та прокурор стверджують, ніби в ОСОБА_4 виникли права та обов`язки людини. яка живе з ВІЛ.

Але відповідно до статті 14 Закону України "Про запобігання захворюванню на синдром набутого імунодефіциту (СНІД) та соціальний захист населення" /текст якого, між іншим, є долученим прокурором до матеріалів кримінального провадження та використовувався під час досудового розслідування/ обов`язки людини. яке живе з ВІЛ, виникають: "У разі одержання від закладу охорони здоров`я інформації про зараження вірусом імунодефіциту людини і попередження про необхідність дотримання профілактичних заходів з метою запобігання розповсюдженню ВІЛ-інфекції та про кримінальну відповідальність за завідоме поставлення в небезпеку зараження або зараження іншої особи (осіб)".

В цьому ж випадку факт одержання від закладу охорони здоров`я такого попередження, як встановлено вище, є недоведеним.

Отже, факт виникнення в ОСОБА_4 прав та обов`язків людини, яка живе з ВІЛ, є недоведеним.

4. Не доведеними є й посилання органів досудового розслідування та прокурора про те, ніби вступаючи в статеві стосунки з ОСОБА_6 , ОСОБА_4 порушувала свої обов`язки щодо запобігання подальшого поширення ВІЛ, адже, як вказано вище, наявність в неї такого обов`язку не є доведеною.

5. Далі, на підтвердження того, що ОСОБА_4 , вступаючи у статеві контакти з ОСОБА_6 без засобів контрацепції, не повідомила того про стан свого здоров`я, органи досудового розслідування та прокурор посилаються лише на покази самого ОСОБА_6 .

На думку органів досудового розслідування та прокурора, такі покази є достовірним та достатнім доказом для підтвердження вини ОСОБА_4 .

Але з такими твердженнями погодитись неможливо.

Так, достовірність цих показів ОСОБА_4 заперечує.

Що ж до показів ОСОБА_6 , то матеріали справи свідчать, що їх потерпілий надав під час досудового розслідування та судового слідства у кримінальному провадженні № 0005741 про обвинувачення його та ОСОБА_4 у катуванні та вбивстві малолітньої дитини ОСОБА_16 .

При цьому матеріали згаданої справи свідчать, що в межах цього провадження інтереси ОСОБА_6 та ОСОБА_4 були протилежними, ОСОБА_6 обвинувачувався у вбивстві, а ОСОБА_4 - у катуванні. До того ж, ОСОБА_6 перебував під вартою, відносно ОСОБА_4 був обраний інший запобіжний захід.

Матеріали згаданої справи також свідчать, що під час розгляду вказаного кримінального провадження ОСОБА_6 обрав лінію захисту, однією з складових якої було вчинення дій та надання показів з метою негативної характеристики ОСОБА_4 як жінки та як матері.

Матеріали справи також свідчать, що на час порушення цього кримінального провадження між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 склались вкрай неприязнені стосунки.

Отже, під час надання свідчень проти ОСОБА_4 . ОСОБА_6 був вкрай зацікавленою особою, більше того - він був зацікавлений саме обмовити ОСОБА_4 .

Таке не дає підстав вважати його свідчення повною мірою достовірними та неупередженими.

За такого цих свідчень, які є практично єдиним доказом у справі, недостатньо для того, щоб поза розумні сумніви прийти до висновку про те, що ОСОБА_4 не повідомила ОСОБА_6 про дійсний стан свого здоров`я.

Отже, твердження прокурора, ніби ОСОБА_4 не повідомляла ОСОБА_6 про стан свого здоров`я, також є недоведеними.
Оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, суд вважає недоведеним той факт, що, перебуваючи у статевих стосунках з ОСОБА_6 . ОСОБА_4 діяла протиправно.

ІІ......Наведені вище данні щодо наявності елементів об`єктивної сторони складу злочину призводять до висновку про те, що органами досудового розслідування та прокурором не доведене й те, що ОСОБА_4 усвідомлювала протиправний характер своїх дій та можливі протиправні наслідки таких дій.

Таке свідчить про недоведеність наявності в діях ОСОБА_4 суб`єктивної сторони злочину, передбаченого частиною 1 статті 130 Кримінального Кодексу України.
ІІІ......Приймаючи рішення по суті справи, суд враховує й таке.

6. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_6 на цей час є особою, яка інфікована ВІЛ.

Отже, жодних негативних наслідків від дій, про які йдеться в обвинувальному акті, не настало.

Таке виключає можливість притягнення будь-яких осіб до відповідальності за вчинення неумисного злочину.

7. Суд , частково погоджуючись із прокурором, вважає за необхідне відзначити, що встановлені судом обставини свідчать про те, що відносини, що склались між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , створювали загрозу виникнення небезпеки зараження на ВІЛ.

Але, по-перше, склад злочину утворюють не дії щодо створення загрози небезпеки, але лише дії, що безпосередньо створюють небезпеку.

По-друге, орган досудового розслідування та прокурор хибно покладають відповідальність за створення загрози такої небезпеки на ОСОБА_4 ..

Так, ОСОБА_4 засвідчила, що перебувала у статевих стосунках з ОСОБА_6 через те, що бажала мати від його дитину, та ці її свідчення є підтвердженими матеріалами справи, адже обвинувачена дійсно має дитину від таких стосунків. Побудова ж стосунків задля народження дитини ані нормам діючого законодавства, ані загальновизнаним вимогам моралі не суперечить. За такого, з урахуванням наведеного вище, дії ОСОБА_4 у цій частині відносин з потерпілим не є ані протиправними, ані аморальними.

В той же час, ОСОБА_6 , як свідчать матеріали справи, є на 16 років старшим за ОСОБА_4 , через що об`єктивно має більший досвід, зокрема, у стосунках з жінками; він має дітей від різних жінок, має родину в Азербайджані, через що не уклав та й не міг укласти шлюб з ОСОБА_4 ; власних дітей не доглядає, веде невпорядковане статеве життя. Таке свідчить, що у створенні загрози небезпеки зараження СНІДом його провина є більшою, ніж провина ОСОБА_4 .

Оцінюючи наведені вище обставини у їх сукупності, суд доходе висновку про те, що органи досудового розслідування та прокурор не довели, що в діях ОСОБА_4 є склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кримінального Кодексу України, через що за пред`явленим обвинуваченням її слід визнати невинуватою та виправдати.

Керуючись ст.ст. 368, 373-374 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :

ОСОБА_17 визнати невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 130 Кримінального Кодексу України.

Виправдати ОСОБА_17 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 130 Кримінального Кодексу України.

Вирок може бути оскарженим до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з моменту його проголошення.

СУДДЯ = ОСОБА_18 =

15.10.2015