Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,

суддів ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

при секретарі ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження №0000912 щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Новий Оскол Білгорордської області, мешканця АДРЕСА_1, раніше судимий:

- вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року за частиною 3 статті 185 КК України на 3 роки позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки;

- вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 5 червня 2006 року за частиною 2 статті 186, частиною 2 статті 187 КК України із застосуванням статті 69 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2010 року за частиною 3 статті 185 КК України на 3 роки позбавлення волі. 3 грудня 2012 року умовно-достроково звільнений на строк 10 місяців 18 днів,

за участю:

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

прокурора ОСОБА_7,

в с т а н о в и л а:

у касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про скасування постановлених у кримінальному провадженні судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій в підтвердження доведеності його винуватості наведені докази, які лише свідчать про спричинення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, тоді як стверджує, що умислу та домовленості на заволодіння його майном не мав, а діяв з ревнощів.

Крім того, вказує на безпідставне відхилення його показань, неповідомлення під час досудового розслідування відомостей про факт заволодіння майном потерпілого, наявність неузгодженості показань особи, щодо якої матеріали виділені в окреме провадження, а також на те, що відомості в ЄРДР за заявою потерпілого внесено значно пізніше, впізнання проводилося при перебуванні його в кайданах, а дослідження механізму спричинення потерпілому тілесних ушкоджень під час досудового розслідування здійснювалися без врахування зросту засудженого.

Також, засуджений стверджує про невідповідність обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону, те, що суд апеляційної інстанції при врахуванні обтяжуючої покарання обставини - рецидив кримінального правопорушення вийшов за межі пред'явленого йому обвинувачення, та безпідставно зазначив дані про його особу, що вказують на наявність у нього на утриманні трьох дітей.

До того ж, вважає призначене йому покарання надмірно суворим з огляду на те, що він одружений, має постійне місце реєстрації та проживання в м. Харкові, має на утриманні троє неповнолітніх дітей, добровільно здійснив відшкодування потерпілому шкоди, а також на думку потерпілого у апеляційній скарзі щодо призначеного покарання.

У касаційній скарзі захисник засудженого ставить вимогу про скасування постановлених у кримінальному провадженні судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зміст касаційної скарги захисника аналогічний скарзі засудженого.

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2015 року ОСОБА_1 визнаний винуватим і засуджений за частиною 2 статті 187 КК України із застосуванням статті 69 цього Кодексу на 4 роки 6 місяців позбавлення волі з поміщенням до кримінально-виконавчої установи закритого типу з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності.

Згідно з вироком, ОСОБА_1 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 5 квітня 2014 pоку о 23 годині 30 хвилин, діючи за попередньою змовою в групі з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, перебуваючи в м. Харкові на перехресті вулиць Псковська та Дніпропетровська, біля будинку № 96, маючи намір, спрямований на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, скориставшись зручним моментом, напав ззаду на потерпілого ОСОБА_3 та застосовуючи насильство, небезпечне для здоров'я останнього, завдав йому один удар кулаком правої руки у ліву щоку, спричинивши тим самим умисні середньої тяжкості тілесні ушкодження у виді поперечного переламу кута нижньої щелепи ліворуч, з невеликим розходженням обломків.

Від завданого удару потерпілий впав на землю, а особа, щодо якої матеріали виділені в окреме провадження, витягнула з внутрішньої кишені куртки потерпілого гаманець, що не представляло для нього матеріальної цінності, в якому знаходилися грошові кошти в сумі 400 грн, а також студентський квиток, візитки адвоката, дві банківські картки «Сбербанк Росії», які не представляли для потерпілого матеріальної цінності.

Розглядаючи апеляційні скарги засудженого та його захисника, потерпілого та прокурора, суд апеляційної інстанції 10 квітня 2015 року ухвалив новий вирок, яким вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 в частині призначеного покарання скасував. ОСОБА_1 за частиною 2 статті 187 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності. В решті вирок залишено без зміни.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи засудженого та його захисника, які підтримали касаційні скарги, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційних скарг та вважала прийняті у кримінальному провадженні судові рішення законними і обґрунтованими, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з касаційних скарг сторони захисту, ними не заперечуються та не оспорюються спричинення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості за обставин, встановлених судами та на підставі сукупності доказів щодо цього, їх віднесення до насильства, що є небезпечним для здоров'я потерпілого, перебіг подій, що відбувався до спричинення тілесних ушкоджень та після, а також перебування із засудженим у автомобілі названих потерпілим осіб.

Натомість спростування стороною захисту наявності у засудженого корисливого мотиву при спричиненні тілесних ушкоджень та домовленості про це з названими ним та потерпілим особами, що обґрунтовувалося почуттям ревнощів, за матеріалами кримінального провадження не підтвердилося з огляду на характер стосунків, які склалися між засудженим і особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження та є його похресницею, поведінку засудженого інкримінованого йому дня, що мала прояв у наданні дозволу вказаній особі пересісти до потерпілого та продовжити вільно спілкуватися з ним, а також надання своїм діям по відношенню до потерпілого критичної оцінки у виді добровільного відшкодування завданої шкоди.

Тоді як, законодавчо визначено, що змова характеризується, у тому числі, взаємодоповнюючими діями усіх осіб для досягнення злочинного результату, який у даному кримінальному провадженні реалізований.

Крім того, дослідженням показань засудженого та потерпілого встановлено, що вони мають розбіжності лише щодо обставин викрадення особою, матеріали щодо якої виділені у окреме провадження, матеріальних цінностей потерпілого, тоді як весь перебіг подій за викладених у судових рішеннях обставин узгоджуються між собою. У зв'язку з чим, колегія суддів не має сумнівів у правдивості показань потерпілого та висвітленні ним всіх обставин інкримінованої засудженому події, а разом з цим стверджує необґрунтованими намагання сторони захисту їх спростувати.

Не може спростовувати викрадення у потерпілого належного йому майна і те, що дані про такі обставини не були зазначені у його заяві при зверненні до правоохоронних органів та відомості про них були внесені в ЄРДР за минуванням часу, оскільки допит потерпілого здійснювався лише 22 квітня 2014 року вже після внесення відомостей до реєстру, а не 6 квітня 2014 року при зверненні потерпілого із заявою до правоохоронних органів. При тому, що, саме під час допиту ним було послідовно зазначені обставини та наслідки протиправного посягання не тільки на його здоров'я, а й на його майно.

Також, голослівними вважає колегія суддів і твердження сторони захисту про недотримання порядку впізнання потерпілим під час досудового провадження засудженого в той час, коли останній був у кайданах, оскільки фотоілюстрацією до протоколу із зображення такої слідчої дії з вірогідністю не відображає дійсність його тверджень. Тоді як, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що вказана слідча дія була проведена 23 квітня 2013 року, саме в той час, коли до засудженого був застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту. Тобто, засуджений на той момент такого обмеження не потребував.

Враховуючи викладене, колегія суддів не має об'єктивних підстав стверджувати, що дії засудженого кваліфіковані неправильно.

Призначене судом апеляційної інстанції покарання засудженому колегія суддів не може визнати надмірно суворим або несправедливим, як про це стверджує сторона захисту, оскільки саме за даними у матеріалах кримінального провадження встановлено наявність попередніх судимостей за умисні злочини, що правильно розцінено як рецидив злочину, та відсутності на утриманні засудженого трьох неповнолітніх осіб. Зокрема, факт проживання особи до набуття статусу засудженого разом з неповнолітніми дітьми його дружини від попереднього шлюбу не набуває юридичного статусу - наявність на утриманні неповнолітніх дітей.

Тоді як, за загальним принципом призначення особі покарання, обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання, встановлюються судом поза межами обвинувального акту, а призначення покарання нижче від найнижчої межі зумовлюється виключно оцінкою визнаних пом'якшуючих покарання обставин у сукупності з даними про особу.

Таким чином, колегія суддів не має об'єктивних причин вважати, що вироки суду першої та апеляційної інстанцій є незаконними і необґрунтованими, а відтак касаційні скарги сторони захисту задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2015 року та вирок Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_1 залишити без зміни, а його та захисника ОСОБА_2 касаційні скарги - залишити без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________

ОСОБА_8 ОСОБА_4 ОСОБА_5