Дата документу Справа № 314/2136/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1466/15
Єдиний унікальний № 314/2136/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 81 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 травня 2015 року, якою
відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Згідно ухвали, до суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання суд мотивував своє рішення наступним.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 06.11.2012 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70, ст. 71, ст. 72 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Під час знаходження у Вільнянському слідчому ізоляторі з 15 листопада 2012 року по 25 грудня 2012 року вимоги режиму тримання не порушував, заохочень та стягнень не мав. З 25 грудня 2012 року ОСОБА_7 відбуває покарання у Софіївській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 55), за час відбування покарання взагалі не був працевлаштованим, не залучався до робіт з благоустрою місць позбавлення волі. Формально дотримувався норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що два раза був заохочений правами начальника відділення СПС.

Між тим, засуджений не приймав участі в організації виховних заходів, які провадяться в установі, зокрема, участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, які, відповідно до розділу XXIV Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, спрямовані на формування та закріплення у засуджених прагнення до заняття суспільно-корисною діяльністю, сумлінного ставлення до праці, дотримання вимог законодавства та прийнятих у суспільстві правил поведінки, підвищення їх загальноосвітнього і культурного рівнів, так само не приймав участі у роботі самодіяльних організацій тощо.

За таких умов, посилання засудженого на його участь в реалізації програм диференційованого виховного впливу «Духовне відродження» та «Підготовка до звільнення», є сумнівним, оскільки вказані обставини заперечувалися представником адміністрації колонії та відсутні у особовій справі засудженого.

Доводи засудженого про те, що він дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з адміністрацією колонії, виконує їх передбачені законом вимоги, утримує у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, завжди має охайний зовнішній вигляд, не є такими, що свідчать про виправлення засудженого, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 107, ст. 118 КВК України та розділу III Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами; утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна установи виконання покарань і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу установи виконання покарань; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою установи виконання покарань. Тобто таких правил поведінки зобов`язаний дотримуватися кожен без виключення засуджений під час відбування покарання у відповідних установах.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не дає підстав вважати, що останній довів своє виправлення та перевиховання, про що зокрема було зазначено і комісією Софіївської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 55) у своєму висновку про відмову у внесенні подання до суду про умовно-дострокове звільнення засудженого.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 посилаючись на незаконність ухвали зазначає, що має захворювання - грубе ураження лучового нерву в середній треті плеча зі значним порушенням функції кисті, і між тим, незважаючи на вказане захворювання виконував ремонтні роботи в установі до травня 2015 року до моменту припинення роботи функції руки, отримав два заохочення, режим відбування покарання не порушував, стягнень не має, усвідомив злочинність своїх дій та зробив для себе належні висновки, має мати - 1936 року народження, а тому просить з урахуванням вказаних обставин, застосувати до нього ст. 81 КК України та умовно-достроково звільнити від відбування покарання.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги, прокурора, який вважав, що у задоволенні скарги необхідно відмовити, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 81 КК України умовно-достроковому звільненню від відбування покарання підлягають особи, які сумлінною поведінкою та ставленням до праці довели своє виправлення та відбули частину покарання, призначеного залежно від тяжкості вчиненого ними злочину.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Відмовляючи у задоволенні клопотання суд вказав, що за час відбування покарання засуджений ОСОБА_7 взагалі не був працевлаштований, не залучався до робіт з благоустрою місць позбавлення волі, формально дотримувався норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, не приймав участі в організації виховних заходів, які провадяться в установі, зокрема, участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, а дотримання правомірних та ввічливих взаємовідносин з адміністрацією колонії, виконання їх вимог, утримання у чистоті та порядку спального місця, охайний зовнішній вигляд, є його обов`язком у відповідності до норм кримінально виконавчого закону, і не є такими, що свідчать про виправлення засудженого.

Крім того, як вбачається з матеріалів провадження спостережною комісією Софіївської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 55) засудженому ОСОБА_7 було відмовлено 08.04.2014 року у зміні умов тримання; 29.08.2014 року у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким; 31.03.2015 року у внесенні подання про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд, зазначивши у судовому рішенні мотиви і підстави, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не навів переконливих доводів про своє виправлення, а матеріали провадження не містять зворотнього,

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 про виправлення з огляду на два заохочення, відсутність стягнень та порушень режиму відбування покарання, усвідомлення злочинності своїх дій та відповідні висновки щодо цього, у сукупності з іншими наведеними судом даними, не можуть переконати колегію суддів у беззаперечному факті його виправлення.
Його ж посилання в апеляційній скарзі на хворобу та наявність матері похилого віку не відносяться до підстав, передбачених ст. 81 КК України для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

За таких обставин висновок суду про відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання, є обґрунтованим, а тому рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає, а скарга засудженого, відповідно не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 травня 2015 року відносно засудженого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4