Справа № 363/1723/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/126/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 10.02.2016

УХВАЛА
Іменем України
10 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
представника потерпілого ОСОБА_10
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 16.01.2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кишинева, Молдова, громадянина України, освіта вища, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
засуджено за ч.1 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки та покладено обов`язки передбачені п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 10799 (десять тисяч сімсот дев`яносто дев`ять) грн.. 74 коп. та моральної шкоди в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) грн..

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2015 року вирок суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2015 року ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, вчиненого за наступних обставин.

Так, 29 грудня 2013 року, близько 00 годині 10 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «MITSUBISHI LANCER» державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись по автодорозі «Київ-Овруч» в напрямку м. Овруч. в с. Демидів Вишгородського району проявив неуважність та злочинну недбалість до дорожньої обстановки, у зв`язку з чим не відреагував на її зміну, не вжив заходів для забезпечення безпеки дорожнього руху, створивши небезпеку для руху іншим учасникам дорожнього руху, поставивши під загрозу їхнє життя та здоров`я, в порушення вимог п. п. 1.1, 1.3, 2.3 «б», 10.1, 12.3, 12.4 та 34.1.1 Правил дорожнього руху України не обрав безпечну швидкість руху свого автомобіля, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не зупинився коли пішохід ОСОБА_9 перетинав проїжджу частину з права на ліво відносно напрямку руху його автомобіля, де вчинив наїзд на останнього.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи №33/Д від 24.03.2014 року отримав тілесні ушкодження у вигляді:
а) багато уламковий закритий перелом правої бедреної кістки зі зміщенням відламків. Забійна рана лівої ягідної області.

Такого характеру тілесне ушкодження могло виникнути від дії тупих предметів, можливо в строк і при обставинах, вказаних в постанові про призначення судово-медичної експертизи (при автомобільній травмі при зіткненні автомобіля з пішоходом) та в своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки для повного зрощування даного перелому потрібний час більше 21 дня.

Керуючи транспортним засобом обвинувачений ОСОБА_7 порушив Правила дорожнього руху України, а саме таких пунктів:

- п. 1.1 правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України;

- п. 1.3 учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а такожбутивзаємоввічливими»;

- п. 2.3 «б» для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
- п. 10.1 «Перед початком руху перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
- п.12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;
-п.12.4 у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км./год.»,
- п. 34.1.1 вузька суцільна лінія поділяє транспортні потоки протилежних напрямків.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та в частині визначення матеріальної та моральної шкоди, внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також в зв`язку з неправильністю визначення заподіяння матеріальної і моральної шкоди. Призначити ОСОБА_7 міру покарання у вигляді 6 (шести) місяців арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки. Стягнути на його користь з обвинуваченого ОСОБА_7 63174,75 грн. матеріальної шкоди та 150000 грн. моральної шкоди.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що визнання вини ОСОБА_7 не є щирим, а тому не може вважатися судом обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, шкода обвинуваченим не відшкодована. Також судом першої інстанції не було враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 втік з місця ДТП, та не цікавився його здоров`ям. Апелянт також вважає, що судом невірно визначено розмір матеріальної та моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції змінити, призначивши більш м`яке покарання, а саме штраф в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки призначене йому покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, окрім цього при призначенні покарання не застосовувати додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. В частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що при призначенні судом покарання не було надано належної оцінки особі обвинуваченого. При пред`явленні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач не навів належних та допустимих доказів підтвердження суми моральної шкоди. Також, обвинувачений звертає увагу на порушення судом першої інстанції чинного законодавства під час розгляду цивільного позову потерпілого, зокрема не було залучено страхову компанію в якості співвідповідача у цивільному позові.
В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 захисник ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , зазначає, що дана апеляційна скарга не відповідає вимогам чинного законодавства, матеріалам та обставинами справи, а доводи викладені в ній є безпідставними та необґрунтованими, а тому необхідно відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , на підтримку поданої обвинуваченим апеляційної скарги та думку щодо необґрунтованості поданої потерпілим ОСОБА_9 апеляційної скарги, думку потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 , які підтримали подану ним апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, прокурора, який вважав вирок суду першої інстанції обґрунтованим та законним, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 підлягають задоволенню частково, вирок скасуванню з призначенням нового судового розгляду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно до ч. 2 ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Нормами кримінального процесуального законодавства, зокрема п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, передбачено, що обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Як вбачається з обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , вищевказаних вимог кримінального процесуального законодавства дотримано не було, зокрема, обвинувальний акт не містить у собі належним чином сформульованого обвинувачення.

Так, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення, унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 містить лише виклад фактичних обставин, які встановлені слідчим під час досудового розслідування, однак не зазначено належне формулювання обвинувачення.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд кримінального провадження за відсутності висунутого обвинувачення, порушує гарантовані законом процесуальні права обвинуваченого, в тому числі і право на захист, а ухвалене судове рішення за таких обставин, у будь якому разі повинно бути визнано незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуто в суді першої інстанції.

Нормою ч. 1 ст. 94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 349 КПК України, після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження.

Згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому позиція учасників судового провадженні, щодо обставин, має бути чіткою та не викликати сумнівів.

Однак при прослуховуванні аудіо запису судового засідання від 15.01.2015 року, було встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_7 постійно змінювали свою позицію щодо дослідження доказів в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, у зв`язку з певними суперечностями у їх показах щодо обставин скоєння кримінального правопорушення.

Наявність вказаних обставин, на думку колегії суддів, виключає можливість дослідження доказів в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Також, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до Поліса № АС/ 2573723 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.05.2013, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_12 , власника автомобіля Mitsubishi Lancer д/н НОМЕР_1 , яким на законній підставі керував ОСОБА_7 застрахована у Страховому товаристві з додатковою відповідальністю «Гарантія». Відповідно до вищевказаного Полісу, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю становить 100 000 грн., за шкоду заподіяну майну 50 000 грн. та встановлена франшиза в розмірі 1000 грн.

При вирішенні ж цивільного позову заявленого потерпілим ОСОБА_9 вказані обставини взагалі не були враховані та було проігноровано положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року за № 1961-ІV.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 94 КПК України, не вжив заходів щодо всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та не надав належної оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а тому дане рішення суду не можна вважати обґрунтованим та вмотивованим.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирок Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2015 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню.

При новому розгляді кримінального провадження, ретельно перевірити зібрані у справі докази, дати їм належну оцінку, ухвалити законне та обґрунтоване рішення, цивільний позов вирішити у відповідності до вимог законодавства, за умови підтвердження такого самого обсягу обвинувачення, міру покарання ОСОБА_7 призначити з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 412 КПК України та ст. 9 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання для виконання вимог ст. 314 КПК України.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 16.01.2015 року відносно ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Головуючий:

Судді :