Ухвала іменем україни

12 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_3,

суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

за участю прокурора ОСОБА_6,

секретаря ОСОБА_7

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000457, за касаційною скаргою прокурора на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 02 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 22 квітня 2015 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1, раніше не судимого,

в с т а н о в и л а:

вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 02 лютого 2015 року визнано винуватим ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Стягнуто з обвинуваченого 235,87 грн. процесуальних витрат у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 22 квітня 2015 року вирок районного суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування вироку та ухвали суду, призначення нового розгляду справи в суді першої інстанції. Стверджує, судом не взято до уваги докази обвинувачення, які доводять винуватість засудженого у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 185 КК України, неправильно застосовано Закон України про кримінальну відповідальність, безпідставно перекваліфіковано злочинні дії ОСОБА_1 на ч. 1 ст. 185 КК України. Перед судом апеляційної інстанції прокурором ставилося питання про постановлення нового вироку. У супереч вимогам ст. 419 КПК України відмовляючи прокурору у задоволенні скарги, апеляційний суд належним чином не мотивував прийняте рішення.

ОСОБА_1 засуджено за те, що він 17 жовтня 2014 року близько 23 год. 40 хвл., проник на огороджене подвір'я домоволодіння ОСОБА_2 по АДРЕСА_2, звідки умисно викрав належне їй майно, чим завдав потерпілій матеріальної шкоди на 210 грн. 68 коп.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який не підтримав касаційну скаргу, та вважав, що вирок та ухвала суду скасуванню не підлягають, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 185 КК України відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам.

Доводи касаційної скарги прокурора про неправильну кваліфікацію дій засудженого були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, ухвала якого є належно мотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_1 було пред'явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, поєднане із проникненням у сховище.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції послався на роз'яснення п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» (далі - постанова ПВСУ) згідно якого під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо.

Не може визнаватися сховищем неогороджена і така, що не охороняється, площа або територія, на яку вхід сторонніх осіб є вільним, а також та, що була відведена та використовується для вирощування продукції чи випасу тварин (сад, город, ставок, поле тощо).

Крім того, як убачається з матеріалів справи, засуджений стверджував, що умисел на викрадення майна потерпілої у нього виник на подвір'ї домоволодіння.

Аналізуючи наведені обставини, судом встановлено, що в даному кримінальному провадженні подвір'я потерпілої ОСОБА_2, із якого засуджений викрав належне їй майно не можна визнати «сховищем», оскільки органом досудового слідства не встановлено яким способом охоронялася відведена земельна ділянка.

Із протоколу огляду місця події від 21 жовтня 2014 року та фото таблиці вбачається, що подвір'я огороджене невисоким дерев'яним парканом, вхід у двір здійснюється через хвіртку та ворота. Однак чи хвіртка на подвір'я потерпілої закривається на замок досудовим слідством не встановлено.

Сама потерпіла в судовому засіданні показувала, що хвіртку замикає лише на ніч, але не конкретизує в який спосіб (засув, навісний замок, чи інше).

Як убачається з обвинувального акту не встановлено цих обставин і досудовим слідством.

Із цього слідує, що подвір'я потерпілої не може бути ділянкою землі, яка є спеціально відведеною для зберігання матеріальних цінностей (ухвала Верховного Суду України від 03 липня 2003 року, опубліковано у Віснику Верховного Суду України № 1 за 2004 рік), а є обнесеною огорожею ділянкою землі, на який розташовано житловий будинок, і огорожа визначає в даному випадку межі території домоволодіння зі сторони вулиці (а.с. 20-21).

Посилання в касаційній скарзі прокурора на позицію потерпілої, котра вважала, що засуджений проник на її господарство саме з метою крадіжки майна не може спростовувати мотивованих висновків суду, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 КПК України доведення перед судом обставин обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення є процесуальною діяльністю прокурора.

Не спростовано стороною обвинувачення і показання засудженого щодо моменту виникнення в нього умислу на викрадення майна.

Враховуючи досліджені судом докази та конкретні обставини кримінального провадження, викрадення майна засудженим не можна розглядати за кваліфікуючою ознакою проникнення у сховище, оскільки ці обставини спростовано в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується із кваліфікацією дій ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 185 КК України, оскільки рішення суду прийняте із наведенням відповідних мотивів.

Призначене ОСОБА_1 покарання за ч. 1 ст. 185 КК України є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого, попередження нових злочинів та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає касаційну скаргу прокурора такою, що задоволенню не підлягає.

Доводи касаційної скарги і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на інші порушення вимог закону, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень.

Керуючись ст.ст. 433-436 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 02 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 22 квітня 2015 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_4 ОСОБА_3