Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2014 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_4 про надання дозволу на затримання з метою здійснення приводу підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному проваджені № 0000986 від 28.01.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, -

в с т а н о в и в :
Слідчий СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_4 за погодженням з прокурором прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_3 звернулась до суду в рамках кримінального провадження № 0000986 від 28.01.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, з клопотанням про надання дозволу на здійснення приводу підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до суду для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Мотивуючи клопотання, слідчий посилається на те, що в ході досудового розслідування встановлено, що підозрюваний ігнорує виклики слідства, що свідчить про прямий умисел на переховування від органів досудового розслідування.

Прокурор заявлене клопотання слідчого підтримав, з підстав зазначених у ньому, просив задовольнити.

Слідчий суддя, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного.

Згідно положень ч. 1 ст. 188 КПК України, прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Затримання особи є заходом забезпечення кримінального провадження (п.п. 8,9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

В судовому засіданні з`ясовано, що необхідність приводу обумовлена подальшим розглядом в судді клопотання слідчого про обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

З положень ч. 1 та ч. 2 ст. 189 КПК України випливає, що слідчий суддя, не має права відмовити в розгляді клопотання про дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваного, а клопотання розглядається, негайно після одержання.

За таких обставин, слідчий суддя, виходячи з положень ст. 189 КПК України, вважає за необхідне дане клопотання розглянути по суті, однак у його задоволенні відмовити, оскільки дозвіл на затримання з метою приводу надається тільки відносно осіб, стосовно яких розглядатиметься питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто, у даному випадку, однозначно встановлено, що потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, що прямо суперечить п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу сторін кримінального провадження, що з положень ч. 3 ст. 187 КПК України слідує, у разі неприбуття підозрюваного, обвинуваченого за судовим викликом і відсутності у слідчого судді, суду на початок судового засідання відомостей про поважні причини, що перешкоджають його своєчасному прибуттю, слідчий суддя, суд має право постановити ухвалу про привід підозрюваного, обвинуваченого, якщо він не з`явився для розгляду клопотання щодо обрання запобіжного заходу у вигляді застави, домашнього арешту чи тримання під вартою, або ухвалу про дозвіл на його затримання з метою приводу, якщо ухвала про привід не була виконана.

Тобто, законодавцем чітко визначено правові підстави застосування приводу до підозрюваного з метою обрання запобіжного заходу, а саме за умови розгляду клопотання про тримання під вартою особи або ж коли на розгляді у слідчого судді перебуває клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді застави, домашнього арешту чи тримання під вартою.

З зазначених вище правових норм слідує, що слідчий за погодженням з прокурором не наділений правом звернення до суду з клопотанням про надання дозволу на затримання підозрюваного для обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, оскільки дана категорія осіб, взагалі не підлягає приводу у порядку ст.ст. 187-189 КПК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Гарькавий проти України" від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п. 1 ст. 5 КЗПЛ. Цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі (ч. 5 ст. 9 КПК України).

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 8 КПК України регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

З положень ст. 12 КПК України слідує, що під час кримінального провадження ніхто не може бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом. Затримання особи або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб під час кримінального провадження, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого цим Кодексом, тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Згідно з правовою позицією КСУ, яку він висловив у Рішенні від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003, затримання слід розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний захід, застосування якого обмежує право на свободу та особисту недоторканність індивіда (абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення КСУ).

Звід принципів захисту всіх осіб, які піддаються затриманню чи ув`язненню будь-яким чином, затверджений Резолюцією 43/173 Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1988 року, констатує, що "слово "затримана особа" означає будь-яку особу, позбавлену особистої свободи не в результаті засудження за вчинення правопорушення".

Правила ООН, що стосуються захисту позбавлених волі, прийняті Резолюцією 45/113 Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1990 року, відзначають, що "позбавлення свободи означає будь-яку форму затримання чи тюремного ув`язнення будь-якої особи чи її поміщення в державну чи приватну виправну установу".

Таким чином, слідчим суддею, у судовому засіданні було встановлено факт того, що сторона обвинувачення (орган досудового розслідування та прокуратура), у супереч діючим нормам Кримінально процесуального Кодексу України, грубо ігноруючи його основоположні завдання, регламентовані статтею 2, звернулися до суду з клопотанням, яке могло суттєво вплинути на права та свободи підозрюваного у разі його задоволення, а саме: піддано необґрунтованому процесуальному примусу, застосовано не належну правову процедуру, визначену ст.ст. 187-189 КПК України, та призвести до позбавлення свободи, у зв`язку з чим, виходячи з норм ст. 206 КПК України, яка регламентує загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини, та положень ст.ст. 2, 8, 9, 12 даного Кодексу вважаю за необхідне про цей випадок довести до відома начальника Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві, начальника СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві та прокурора Дніпровського району м. Києва для відповідно розгляду та реагування, у тому числі шляхом проведення відповідних навчань та семінарів у своїх структурах, з метою захисту основоположних прав людини.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст.ст. 2, 8, 9, 12, 131-132, 206, 187-189, 190, 369-372 КПК України слідчий суддя, -

у х в а л и в :
У задоволенні клопотання слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_4 про надання дозволу на затримання з метою здійснення приводу підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному проваджені № 0000986 від 28.01.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, - відмовити.

Копію ухвали вручити сторонам кримінального провадження, довести до відома та відповідного реагування начальника Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві, начальника СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві та прокурора Дніпровського району м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала суду, що набрала законної сили в порядку, визначеному Кримінально процесуальним Кодексом України, є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню на всій території України.

Слідчий суддя: ОСОБА_1