АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2119/15 Справа № 205/7067/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року, стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, який проживав
по АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз 15.08.2012 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська за ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі,
якою відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення,-

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення, засудженого вироком Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська за ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі.
На вищевказану ухвалу суду засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, з якої вбачається, що він просить зазначену ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити його умовно-достроково від подальшого відбування покарання.

В доводах апеляційної скарги засуджений посилається на те, що за час відбування покарання режим утримання виконання покарання не порушував, має заохочення.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого про звільнення його від подальшого відбування покарання на підставі ст.81 КК України в ухвалі зазначив, що ОСОБА_7 відбуває покарання за вчинення злочину проти власності.

За час відбування покарання засуджений характеризується посередньо, не мав більше одного заохочення за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці, у зв`язку з чим неможливо зробити висновок про те, що засуджений довів своє виправлення, внаслідок чого підлягав би умовно-достроковому звільненню від відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги засудженого та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги засудженого задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та фактично відбув не менше половини строку покарання за злочин середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин і не менше двох третин строку покарання за умисний тяжкий злочин.

На підставі ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до роз`яснень, які викладено в п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням учасників судового провадження, зокрема ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці, та інше.
З матеріалів справи вбачається, що згідно характеристики та довідки про заохочення та стягнення, засуджений в місцях позбавлення волі знаходиться з 06 червня 2012 року. Під час утримання в Дніпропетровському слідчому ізоляторі, режим утримання не порушував, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. З 31 жовтня 2012 року відбувавє покарання в Дніпропетровській виправній колонії № 89, не працевлаштований у зв`язку із хворобою, проходить курс лікування від туберкульозу в лікувальному закладі при установі.

За час відбування покарання характеризується посередньо, має одне дисциплінарне стягнення та одне заохочення.

Не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні.

Крім врахування поведінки і ставлення до праці засудженого за весь час відбування покарання, необхідно врахувати і дані, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину і його особу в цілому.

ОСОБА_7 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК України, вчинив закінчений замах на вчинення злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжкого злочину та відноситься до злочинів проти власності, за які був засуджений до реального покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Отже, суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що відбуваючи покарання за тяжкий злочин, засуджений не довів суду своє виправлення, що його поведінка не є сумлінною, оскільки за час відбування покарання має одне стягнення, крім того проходить курс лікування від туберкульозу в лікувальному закладі при установі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вмотивованого висновку про відсутність підстав вважати, що поведінка засудженого ОСОБА_7 під час відбування покарання є зразковою та свідчить про становлення його на шлях виправлення та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від подальшого відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вимоги апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року, стосовно ОСОБА_7 , - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді: