Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/9/16-к
У Х В А Л А
27.01.2016 року м.Виноградів
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 обставини та вимоги скарги підтримав. Також просив врахувати, що слідчим, окрім допиту потерпілих не проведено жодних слідчих дій, судово-медичні експертизи не призначено, постанова про проведення слідчих (розшукових) дій у повному обсязі не виконана.
Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, оскільки на його думку підстави для скасування постанови слідчого відсутні, скаржниками пропущено строк звернення до слідчого судді із скаргою на постанову про закриття кримінального провадження.
Слідчий ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував. Також пояснив, що у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про отримання скаржниками постанови про закриття кримінального провадження раніше ніж 02.01.2016 року.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали скарги та кримінального провадження, слідчий суддя прийшов до наступних обґрунтувань.
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України заявником, потерпілим, його представником чи законним представником на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження.
Виходячи зі змісту ст. 284 КПК України про закриття кримінального провадження слідчий, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом. Слідчий приймає постанову про закриття кримінального провадження, зокрема з підстав, передбачених п.2 ч.1 цієї статті - встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
За наслідками проведення досудового розслідування, яке полягало у прийнятті 24.03.2014 року постанови про проведення слідчих (розшукових дій), допиті потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , відібранні пояснення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , слідчий СВ Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_4 16.06.2014 року прийняв постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
На переконання слідчого судді, прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.
Так, відповідно до статті 2 ПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура».
Статтею 92 КПК України (Обов`язок доказування) визначено, що «1. Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого».
При прийнятті оскаржуваної постанови слідчий її обґрунтовує відсутністю доказів, які б підтверджували факт скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_8 , оскільки останній лише захищався від дій ОСОБА_7 та не мав умислу на навмисне спричинення йому тілесних ушкоджень, надходження заяв від ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про відсутність претензій до ОСОБА_9 . Щодо спричинення чи не спричинення громадянином ОСОБА_8 тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 оскаржувана постанова не містить.
Слідчий в порушення ст. 94 КПК України залишає без оцінки та без жодних обґрунтувань не прийняття показань потерпілих, заяви потерпілої ОСОБА_6 про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, спричинення як їй так її чоловіку ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.
Крім цього, слідчий при проведення досудового розслідування не врахував вимоги п. 2 ч. 2 ст. 242 КПК України щодо обов`язкового звернення до експерта для проведення експертизи про встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.
Заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про відсутність претензій до ОСОБА_9 , на переконання слідчого судді, не може слугувати безумовною підставою для закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки у вчиненні такого правопорушення потерпілим обвинувачується інша особа.
Посилаючись у оскаржуваній постанові на необхідну оборону ОСОБА_8 від дій ОСОБА_7 , слідчий не розкриває зміст ст. 36 КК України.
Так, відповідно до положень ст. 36 КК України право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, зокрема, оборона може здійснюватися від суспільно небезпечного діяння, ознаки якого передбачені Кримінальним кодексом, і це посягання має бути реальним, а не уявним.
Разом з тим ч. 1 ст. 36 КК не обмежує коло суспільне небезпечних посягань лише злочинами. Ними можуть бути суспільне небезпечні посягання особи, яка не досягла віку, з якого можлива кримінальна відповідальність. Подібні посягання лише за об`єктивними своїми ознаками повинні відповідати суспільній небезпечності злочину. Такий висновок можна зробити виходячи із п. 10 постанови ПВСУ від 26 квітня 2002 р, № 1.
Істотною характеристикою суспільне небезпечного посягання є його наявність, протягом якої у особи існує право на необхідну оборону. Наявність суспільне небезпечного посягання має початковий і кінцевий моменти.
Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику у справах про необхідну оборону» від 26 квітня 2002 р. зазначив, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільне небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
За встановлених обставин оскаржувана постанова про закриття кримінального провадження не може вважатись такою, що прийнята за наслідками всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим показань, документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності, у зв`язку з чим така постанова підлягає до скасування, а матеріали кримінального провадження поверненню керівнику органу досудового розслідування для організації проведення досудового розслідування.
При проведенні досудового розслідування слідчим слід враховувати викладене, провести слідчі спрямовані на виконання завдання кримінального провадження, закріпленого у ст. 2 КПК України.
Керуючись ст.ст. 303-307, 372, 376 КПК України, слідчий суддя, -
Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора відповідно до ч.3 ст.307 КПК України оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1