Справа № 183/4639/15
№ 1-кп/183/591/15
В И Р О К
іменем України
03 листопада 2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_4 ,

провівши в залі Новомосковського міськрайонного судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лебедин, Шполянського району, Черкаської області, громадянина України, одруженого, солдата військової частини польова пошта НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 56 від 11 березня 2015 року солдат ОСОБА_4 зарахований до списків військовослужбовців військової частини польова пошта НОМЕР_1 , а наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 106 від 05 травня 2015 року призначений на посаду водія взводу технічної розвідки ремонтно-відновлювального батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

При цьому, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

Однак, 17 червня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , умисно, самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

03 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_1 та заявив про себе.

Таким чином, у період з 17 червня 2015 року по 03 липня 2015 року, солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 та ухилявся без поважних причин від проходження військової служби в умовах особливого періоду.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, визнав у повному обсязі та показав, що 11.03.2015 року зарахований до списків військовослужбовців військової частини польова пошта НОМЕР_1 . 17 червня 2015 року він дійсно без дозволу командира військової частини залишив розташування військової частини та поїхав до в с.Лебедин Шполянського району, оскільки йому стало відомо, що його дружина та малолітня дитина потрапили в дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої отримали тілесні ушкодження. Він намагався допомогти своїй сім`ї, яка, зі слів обвинуваченого, являється багатодітною. При цьому обвинувачений не надав суду жодного підтвердження про зазначені обставини, як і не надав належних доказів про свій сімейний стан та наявність утриманців. Між тим, протягом судового розгляду, усвідомлюючи наслідки вчиненого кримінального правопорушення, обвинувачений змінив своє ставлення до службових обов`язків, висловив своє бажання продовжувати виконувати свій військовий обов`язок, у скоєному обвинувачений кається. Таким чином, обвинувачений фактично визнав себе винним в тому, що самовільно залишив військову частину в умовах особливого періоду.

В судовому засіданні учасники судового розгляду не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, раніше був судимий за вчинення злочинів, в тому числі з застосуванням насилля та пов`язаних з незаконним поводженням зі зброєю, однак в силу ст.89 КК України вважається таким, що не має судимості. При цьому суду надана негативна характеристика безпосереднім начальником солдата ОСОБА_4 (а.с. 33), однак суд бере до уваги ту обставину, що негативна характеристика була надана в той час, коли обвинувачений не тривалий час проходив військову службу, на даний момент його ставлення до служби та до виконання службових обов`язків дають суду підстави взяти до уваги позитивну характеристику, видану ТВО командира РВБ військової частини НОМЕР_1 . Інших характеризуючи даних суду не представлено.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнаються щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї вини, бажанням виправити ситуацію та продовжувати військову службу, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, реальне позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням обставин, при яких сталося самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, який проходить військову службу в особливий період, що діє на території України, з урахуванням особи винного, його ставлення до скоєного та реального усвідомлення про наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов до переконання, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_4 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

У відповідності до ч.2 ст. 76 КК України контроль за поведінкою засудженого військовослужбовця ОСОБА_4 покласти на командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 .

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1