АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/346/2016 Категорія КК: ч. 2 ст. 187 КК України
Головуючий в суді 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Головуючий в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого, судді-доповідача: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0016251 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Душанбе, Республіки Таджикистан, громадянина України, українця, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше згідно ст. 89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Грузьке, Макарівського району, Київської області, громадянина України, українця, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , без визначеного місця проживання в м. Києві, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

за участю прокурора: ОСОБА_11

потерпілого: ОСОБА_12

захисників: ОСОБА_10 , ОСОБА_8

обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 128, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання за ст. 128 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі, за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 128, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання за ст. 128 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі, за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як зазначено у вироку, судом визнано доведеним, що 23 листопада 2014 року, приблизно о 23 годині 00 хвилин, ОСОБА_13 , перебуваючи разом із своїми знайомими, серед яких знаходились ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , поблизу магазину «Фора», розташованого по вул. Гашека в м. Києві, познайомився із ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , з якими деякий час сумісно розпивали спиртні напої. Після сумісного розпивання спиртних напоїв останні розійшлися.

В подальшому 24 листопада 2014 року, приблизно о 01 годині 30 хвилин, ОСОБА_13 разом із ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на зупинці громадського транспорту «Інститут Хімії» по вул. Харківське шосе в м. Києві, помітивши ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , стали спілкуватися з останніми. В процесі спілкування між ОСОБА_12 та ОСОБА_17 виник конфлікт побутового характеру, який вони вирішили врегулювати самостійно та пройшли за зупинку громадського транспорту «Інститут Хімії» по вул. Харківське шосе в м. Києві. В подальшому до них підійшов ОСОБА_9 . В процесі словесного конфлікту ОСОБА_13 наніс один удар кулаком в обличчя потерпілого ОСОБА_12 , в цей час ОСОБА_9 штовхнув ОСОБА_12 на землю (асфальт), чим нанесли йому необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Продовжуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи те, що їх дії носять відкритий характер, заволоділи майном ОСОБА_12 , а саме: мобільним телефоном марки «Fly», вартістю 700 гривень, в якому знаходились сім-карта оператора Лайф, вартістю 10 гривень, грошей на рахунку не було, та сім-карта оператора Лайф, вартістю 10 гривень, грошей на рахунку не було; зарядним пристроєм, який матеріальної цінності не представляє, а всього на загальну суму 720 гривень.

Після чого ОСОБА_13 та ОСОБА_9 з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, чим завдали потерпілому ОСОБА_12 матеріальної шкоди на вказану суму.

Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок суду повністю та ухвалити новий вирок. Визнати винним ОСОБА_18 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацію особистого майна. Визнати винним ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацію особистого майна.

Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення. Суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необхідність зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_18 , ОСОБА_9 на ч. 2 ст. 186, ст. 128 КК України, тобто необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження та відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що протокол затримання від 24 листопада 2015 року, протокол огляду речей від 24 листопада 2014 року складено у відповідності до положень КПК України та явних і істотних порушень вимог КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено, у зв`язку з чим вони є належними доказами, адже прямо і не прямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні та інших обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що отримані в порядку КПК України.

Висновок експерта № 2251 /е від 08 січня 2015 року також є належним і допустимим доказом, оскільки містить в собі докладні описи проведених досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, які сприймалися безпосередньо та які стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, тобто в повній мірі відповідають вимогам КПК України. Тобто, цей доказ, як належний та допустимий, підтверджує безпосередньо факт нанесення обвинуваченими ударів потерпілому та не оспорюється самими обвинуваченими.

Є безпідставним встановлення судом факту не допустимості належним доказом протоколу огляду місця події з фото таблицею від 24 листопада 2014 року у зв`язку з невідповідністю вимогам КПК України, оскільки вказаний протокол з фототаблицею хоча і містять деякі технічні помилки, загалом відповідають вимогам 104-106 КПК України.

Прокурор також зазначає, що судове рішення по даній справі не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення, суд не взяв до уваги покази потерпілого ОСОБА_12 , що могло істотно вплинути на його висновки, зазначивши при цьому у вироку, що потерпілий надав суду аналогічні за змістом показання, що й обвинуваченні ОСОБА_13 та ОСОБА_9 . Під час судового допиту потерпілого останній повністю підтвердив викладенні в обвинувальному акті обставини вчинення кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_17 та ОСОБА_9 . В подальшому, в ході допиту обвинувачених, в порушення вимог КПК України, ОСОБА_12 надав суду свої вільні пояснення, які відрізнялись від попередніх свідчень потерпілого та які суд взяв за основу.

Таким чином, висновок суду не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Суд першої інстанції дійшов до висновків, що не грунтуются на матеріалах справи. Рішення про перекваліфікацію дій обвинувачених з ч. 2 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 186, ст. 128 КК України є помилковим. В подальшому, через штучне зменшення тяжкості обвинувачення винним не було призначено покарання, яке за своїм розміром відповідало б вимогам ст. 65 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_9 просить залишити апеляційну скаргу прокурора без руху та відмовити у відкритті провадження, враховуючи, що висунуте обвинувачення в частині вчинення обвинуваченими нанападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб, ґрунтується лише на припущеннях.

Від захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 надійшла апеляційна скарга, у якій він просить вирок суду щодо ОСОБА_7 за ст. 128 та ч. 2 ст. 186 КК України змінити, перекваліфікувавши його дії з ч. 2 на ч. 1 ст. 186 КК України. Визначити більш м`яку міру покарання ОСОБА_7 , в межах санкцій ст. 128 та ч. 1 ст. 186 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробовуванням.

Вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи та постановлення вироку допустив однобічність, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи , що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

Дії ОСОБА_7 та ОСОБА_9 кваліфіковані прокурором за ч. 2 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

В судовому засіданні будь-яких доказів щодо скоєння обвинуваченими ОСОБА_17 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України здобуто не було, про що було зазначено вироку та кваліфіковано дії ОСОБА_7 за ст. 128 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження відносно потерпілого та за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за попередньою змовою групою осіб.

Проте, судом не було належним чином досліджено обставину про відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Будь-яких доказів, які б свідчили про момент виникнення зговору на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) вчиненого за попередньою змовою групою осіб, як в матеріалах кримінального провадження, так і під час судового розгляду здобуто не було.

З допиту обвинуваченого ОСОБА_19 слідує, що його умисел обмежувався лише нанесенням удару та заподіяння потерпілому незначного тілесного ушкодження, так як конфлікт між ним і потерпілим виник на побутовому рівні. Деякі речі були забрані підзахисним уже після спливу часу, коли був нанесений удар, що може свідчити про те, що умисел ОСОБА_18 не був направлений одночасно на нанесення удару і на заволодіння майном потерпілого.

Речі потерпілого ОСОБА_12 обвинувачений ОСОБА_13 забрав для того, б потерпіла особа зрозуміла, що вона була не права в даному конфлікті і в подальшому ОСОБА_13 забрані речі збирався повернути наступного дня потерпілому, через свого знайомого ОСОБА_16 , з яким були знайомі з дитинства, що було встановлено в суді і зазначено у вироку.

Обвинувачений ОСОБА_9 в своїх показах зазначив, що у нього не було ніякої попередньої домовленості із ОСОБА_17 на пограбування та на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 .

Суд не дав належну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_12 в суді про те, що ніякого розбійного нападу відносно себе з боку ОСОБА_18 та ОСОБА_9 не сприймав. Між ним і ОСОБА_17 виник конфлікт на побутовому рівні, зокрема можливо і через їх алкогольне сп`яніння, будь-яких злагоджених дій, які б свідчили про попередню домовленість обвинувачених відносно себе він не помітив.

Дії ОСОБА_18 та ОСОБА_9 були не узгодженні і не мали ніякої попередньої домовленості, що підтверджується свідченнями потерпілої особи, свідків та обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_20 .

Отже в суду першої інстанції не було ніяких законних підстав, при зміні правової кваліфікації кримінального правопорушення, кваліфікувати дії ОСОБА_7 та ОСОБА_9 як вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Захисник вважає, що судом першої інстанції при постановленні вироку щодо ОСОБА_7 не повною мірою враховано дані про його особу, стан здоров`я та наявність пом`якшуючих обставин, а тому призначене покарання за розміром є несправедливим через суворість.

Так, суд першої інстанції не в повній мірі врахував стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 та позицію потерпілого ОСОБА_12 у справі, якому було повністю відшкодовані його матеріальні та моральні збитки, а також: те, що ним особисто була подана до суду письмова заява, в якій він просить суд суворо не карати обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_9 і не позбавляти їх волі та застосувати до них умовний термін покарання.

Окрім цього, судом не враховано молодий вік ОСОБА_18 , поведінку до вчинення злочину, яка свідчить про те, що в подальшому він має намір заробляти собі на життя своєю працею, а не вчиняти в майбутньому злочини і цей його вчинок є прикрою помилкою, в якій він щиро розкаявся.

Також ОСОБА_13 позитивно характеризується за місцем свого проживання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити вирок суду та кваліфікувати дії ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 126 КК України, а саме як умисне завдання удару, який не спричинив тілесних ушкоджень. Застосувати до ОСОБА_9 ст. 69 КК України та призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті. Застосувати до ОСОБА_9 ст. 69-1 КК України та призначити покарання, яке не перевищує двох третин максимального строку, передбаченого відповідною санкцією статті. Застосувати до ОСОБА_9 ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього, на розсуд суду, обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх вимог захисник посилається на доводи, аналогічні тим, які викладені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 .

Крім того, захисник вказує, що обвинувачений ОСОБА_9 є сиротою, оскільки в 2000 році від раку помер його батько, а в 2001 році його матір було позбавлено батьківських прав; раніше не судимий; вину визнав та щиро покаявся; матеріальну шкоду відшкодовано в повному обсязі, моральної шкоди не заявлено.

Отже, до нього суд може застосувати ст. 69 КК України. Наявність чи відсутність обтяжуючих обставин згідно змісту ст. 69 КК України не є перепоною для її застосування.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити вирок суду шляхом зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме ч. 1 ст. 296 КК України.

В обґрунтування своїх вимог обвинувачений зазначає, що з моменту відібрання пояснень 24 листопада 2014 року він надає одні й ті самі пояснення, які є правдивими та незмінними, а саме те, що він дійсно в нетверезому стані штовхнув потерпілого рукою у плече, про будь-яке майно, в тому числі і телефон потерпілого не знав, а тому не мав, і не міг мати наміру ним заволодіти.

Обвинувачений також зазначає, що потерпілий ОСОБА_12 відмовився від заявленого позову у зв`язку з повним відшкодуванням завданої шкоди, та просив суворо не карати обвинувачених, так як в їх діях відсутні ознаки злочину, та не призначати їм покарання у виді позбавлення волі і звільнити від відбування покарання згідно положень ст. 75 КК України, оскільки покарання, пов`язане з позбавленням волі не відповідатиме ступеню тяжкості вчинених щодо нього дій, так як ситуація була буденна і саме працівники міліції ініціювали порушення кримінального провадження, що не відповідало його бажанням.

Вважає, що його дії, які полягали у завданні тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_12 на зупинці громадського транспорту «Інститут Хімії» по вул. Харківське шосе в м. Києві, де цілодобово знаходиться багато громадян, все освітлюється, без умислу на заволодіння будь-яким майном, слід кваліфікувати як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, тобто за ч. 1 ст. 296 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників та обвинуваченого, обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_12 , які підтримали апеляційні скарги захисників та заперечували проти апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги захисників та обвинуваченого задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

У відповідності з ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, зокрема, відомості про анкетні дані обвинуваченого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Як передбачено п. 13 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Частина 1 статті 337 КПК України визначає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам ст. ст. 91, 291 КПК України і містити, зокрема, формулювання обвинувачення, яке згідно з п. 13 ст. 3 КПК України є твердженням про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України формулювання обвинувачення в обвинувальному акті, яке б відповідало вимогам кримінального процесуального закону, не викладено, що позбавляє суд можливості призначити кримінальне провадження до судового розгляду та ухвалити законне і обґрунтоване рішення у кримінальному провадженні.

Підпункт «а» п. 3 ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" та практика Європейського суду з прав людини вказують на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України не дотримався вимог КПК України, не дослідив повно, всебічно та об`єктивно матеріали кримінального провадження, не дав належну оцінку недолікам обвинувального акту, які перешкоджали призначенню кримінального провадження до судового розгляду, та ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, оскільки обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні в порушення ч. 2 ст. 291 КПК України не містить формулювання обвинувачення, яке відповідає вимогам п. 13 ч. 1 ст. 3, ст. 110 КПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість вироку суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 задоволенню не підлягають, проте їх доводи мають бути враховані при новому розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 закінчується, вони підозрюються у вчиненні тяжкого злочину, в матеріалах провадження містяться достатні дані, що свідчать про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та виправдовують тримання обвинувачених під вартою, а саме що обвинувачені можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню, а тому колегія суддів вважає, що строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 підлягає продовженню на 30 (тридцять) днів, оскільки застосування інших запобіжних заходів не може попередити ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити частково, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року у кримінальному провадженні № 0016251 щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за ст. 128, ч. 2 ст. 186 КК України скасувати.

Призначити новий розгляд вказаного кримінального провадження в Дніпровському районному суді міста Києва зі стадії підготовчого судового засідання.

Запобіжний захід ОСОБА_9 у виді тримання під вартою продовжити на 30 (тридцять) днів до 16 лютого 2016 року включно.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою продовжити на 30 (тридцять) днів до 16 лютого 2016 року включно.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4