Провадження № 1-кп/317/387/2015
Справа № 317/3824/15-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2015 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участі:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000501 від 05.08.2015 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лежине Запорізького району Запорізької області, українця, громадянина України, не одруженого, не працюючого, має на утриманні неповнолітнього сина 2013 р.н., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до ч. 8 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст.ст. 10, 11, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також відповідно до Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», в Україні оголошено початок проведення часткової мобілізації.
На виконання зазначеного Указу, 01.08.2014 року ОСОБА_4 був призваний за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 . Того ж дня наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 165 старшого сержанта ОСОБА_4 призначено на посаду командира відділення роти матеріального забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_3 за адресою АДРЕСА_4 . У цей же день ОСОБА_4 був зарахований до списків особового складу зазначеної частини та його поставлено на всі види забезпечення.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Являючись військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» старший сержант ОСОБА_4 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України, законів України, військової присяги, статутів, наказів та розпоряджень, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, не допускати ганебних вчинків самому та утримувати від їх вчинення інших, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців за межі гарнізону здійснюється лише з дозволу командира військової частини.
02 липня 2015 року під час ранкової перевірки особового складу бригадного полігону « ІНФОРМАЦІЯ_3 » військової частини польова пошта НОМЕР_1 було виявлено відсутність на місці служби, а саме на території бригадного полігону « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що знаходиться у Запорізькому районі Запорізької області, старшого сержанта ОСОБА_4
22 липня 2015 року старший сержант ОСОБА_4 самостійно з`явився до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , пояснити причини своєї відсутності не зміг, жодних документів, що засвідчують законність його відсутності не надав.
Отже, діючи на порушення вищезазначених статутних вимог, старший сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, в умовах особливого періоду, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби з 02.07.2015 року по 22.07.2015 року без поважних причин самостійно залишив місце служби, а саме бригадний полігон « ІНФОРМАЦІЯ_3 » військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що знаходиться у АДРЕСА_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та ухилявся від проходження служби.
Обвинувачений ОСОБА_4 свою провину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, визнав повністю, підтвердив обставини, які містяться в обвинувальному акті. Також зазначив, що самовільно покинув місце служби 02.07.2015 р. з метою перевезення своєї цивільної дружини, дворічного сина та їх речей до с. Грузьке Конотопського району Сумської області до хворої матері. Після цього допоміг їм там облаштуватись та добровільно повернувся на службу 22.07.2015 р. Не знав, що за це може настати кримінальна відповідальність. Наказом від 27.09.2015 р. його демобілізовано. У вчиненому розкаюється.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 дав показання в яких повністю визнав свою вину і не оспорює фактичні обставини, враховуючи думку прокурора, який вважає, що можливо розглянути кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку обвинуваченого, який також не заперечував проти вказаного порядку розгляду провадження, а також з`ясувавши, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності його позиції, роз`яснивши обвинуваченому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд вважає за можливе розглянути кримінальне провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, та визнати недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України, оскільки ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем в умовах особливого періоду, самовільно залишив місце служби тривалістю понад десять діб, але не більше одного місяця.

Призначаючи вид та розмір покарання обвинуваченому, суд, у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який раніше не судимий, має на утримання малолітнього сина 2013 року народження, за місцем служби характеризується негативно, хоча об`єктивних підстав до цього немає.

Як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому суд враховує щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільну явку до військової частини.

Щире каяття ОСОБА_4 засновано на належній критичній оцінці обвинуваченим своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не виявив.

Суд враховує, що щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільна явка до військової частини є обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому вважає за можливе призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду покарання.

За таких обставин, враховуючи особу ОСОБА_4 , думку прокурора, зважаючи на наслідки злочину, для досягнення цілей покарання, встановлених статтею 50 КК України, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді громадських робіт.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Документально підтверджені процесуальні витрати та речові докази у провадженні відсутні.

Клопотання прокурором про обрання запобіжного заходу під час судового розгляду не заявлялось, запобіжний захід відносно ОСОБА_4 суд за власною ініціативою не обирає.

Керуючись ст.ст. 69, 370, 374 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 240 (двісті сорок) годин громадських робіт.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_4 не обирати.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення через Запорізький районний суд Запорізької області, при цьому відповідно ч. 3 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1