У х в а л а

іменем україни

27 травня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_6,
суддів: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Івано-Франківської області на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2015 року у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1,

засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 317 КК,

у с т а н о в и в :

Вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі:

- за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК - на строк 5 років без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 309 КК - на строк 2 роки;

- за ч. 1 ст. 317 КК - на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_4 призначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Відповідно до ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено певні обов'язки, передбачені ст. 76 КК.

Ухвалою апеляційного суду зазначений вирок змінено, виключено з мотивувальної частини вироку посилання на те, що «вина повністю доведена та підтверджена зібраними по справі під час досудового слідства доказами», а також що «ОСОБА_4 повторно вчинив незаконне придбання, виготовлення та зберігання особливо небезпечних наркотичних засобів з метою збуту». В решті вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він у серпні 2014 року поблизу с. Ямниця Тисменицького району Івано-Франківської області зірвав дикоростучі рослини коноплі, переніс до місця свого проживання, висушив, подрібнив та розфасував в паперові згортки та зберігав без мети збуту.

В подальшому 6 листопада 2014 року приблизно о 11:00 год. ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_5 спільно вжити виготовлений ним наркотичний засіб - канабіс на що останній погодився.

Крім цього протягом листопада 2014 року ОСОБА_4 неодноразово надавав своє приміщення ОСОБА_5 для спільного вживання наркотичного засобу.

Під час обшуку 14 листопада 2014 року у домоволодінні ОСОБА_4 працівниками міліції було вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс вагою 5,189 г ( у перерахунку на суху речовину).

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м'якість. Вважає, що апеляційний суд, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги прокурора, всупереч вимогам ст. 419 КПК не зазначив докладні мотиви прийнятого рішення, що призвело до призначення ОСОБА_4 м'якого покарання внаслідок застосування ст.ст. 69, 75 КК.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї судові рішення суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 317 КК у касаційній скарзі не оспорюється.

Стосовно ж доводів прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то такі, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а ч. 2 ст. 50 КК передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

У силу ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, при призначенні ОСОБА_4 покарання суд достатньою мірою врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно зі ст. 12 КК є злочинами середньої тяжкості та тяжким. Крім того, за відсутності обтяжуючих обставин суд визнав пом'якшуючими покарання обставинами щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину. Врахувавши наявність декількох обставин, що пом'якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а також дані про особу засудженого, який не має судимості, характеризується позитивно, займається суспільно-корисною працею, його молодий вік, виходячи з конкретних обставин вчинення злочину, суд, зваживши на те, що від збуту засуджений жодної вигоди не мав, дотримуючись принципу індивідуалізації відповідальності, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 307 КК та звільнення від відбування остаточно визначеного покарання на підставі ст. 75 КК.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання залишив без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення, а стосовно доводів апеляції прокурора, аналогічних доводам його касаційної скарги, навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується й колегія суддів.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора і вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2015 року щодо ОСОБА_4.

С у д д і:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8