Справа № 461/7169/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/424/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області в складі
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинувачених: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 ,

захисників обвинувачених

адвокатів: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

потерпілої: ОСОБА_16 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 20.12.2010 р. Франківським районним судом м. Львова за ч.1 ст.186 КК України до 1 року позбавлення волі із звільненням на підставі ст.ст.75, 76 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком тривалістю 1 рік

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.186, ч.1 ст.28 ч.1 ст.357, ч.1 ст.28 ч.3 ст.357 КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 02.04.2014 р. Шевченківським районним судом м. Львова за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі із звільненням на підставі ст.ст.75, 76 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком тривалістю 1 рік

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.1 ст.296, ч.1 ст.28 ч.1 ст.357, ч.1 ст.28 ч.3 ст.357 КК України;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Стовпин Буського району Львівської області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 09.09.2009 р. Буським районним судом Львівської області за ч.1 ст.185, ст.71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст.28 ч.1 ст.357, ч.1 ст.28 ч.3 ст.357 КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Ульянівка Братського району Миколаївської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше неодноразово судимого, останній раз 17.11.2008 р. Рівненським міським судом Рівненської області за ч.2 ст.186, ст.70 КК України до 6 років позбавлення волі

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст.28 ч.1 ст.357, ч.1 ст.28 ч.3 ст.357 КК України,

за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та в його інтересах адвоката ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та в його інтересах адвоката ОСОБА_12 , адвоката ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , а також прокурора у кримінальному провадженні старшого прокурора Прокуратури Галицького району м. Львова ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2015 р.,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком засуджено

ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.186 КК України із призначенням покарання:

- за ч.2 ст.121 КК України 8 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.186 КК України 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_8 за сукупністю злочинів визначено у виді 8 років позбавлення волі.

Строк відбуття обвинуваченим ОСОБА_8 покарання постановлено рахувати з 23 квітня 2014 р.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу залишено попередньо обраний без змін тримання під вартою.

По обвинуваченню за ч.1 ст.28 ч.1 ст.357, ч.1 ст.28 ч.3 ст.357 КК України ОСОБА_8 виправдано.

ОСОБА_9 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.186, ч.1 ст.296, ч.2 ст.185 КК України із призначенням покарання:

- за ч.2 ст.121 КК України 8 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.186 КК України 4 роки позбавлення волі;

- за ч.1 ст.296 КК України 1 рік обмеження волі;

- за ч.2 ст.185 КК України 1 рік обмеження волі.

На підставі ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим з поглиненням призначеного покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 02.04.2014 р. остаточне покарання ОСОБА_9 визначено у виді 8 років позбавлення волі.

Строк відбуття обвинуваченим ОСОБА_9 покарання постановлено рахувати з 24 квітня 2014 р.

Запобіжний захід ОСОБА_9 до вступу вироку в законну силу залишено попередньо обраний без змін тримання під вартою.

По обвинуваченню за ч.1 ст.28 ч.1 ст.357, ч.1 ст.28 ч.3 ст.357 КК України ОСОБА_9 виправдано.

ОСОБА_11 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, із призначенням покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Строк відбуття обвинуваченим ОСОБА_11 покарання постановлено рахувати з 23 квітня 2014 р.

Запобіжний захід ОСОБА_11 до вступу вироку в законну силу залишено попередньо обраний без змін тримання під вартою.

По обвинуваченню за ч.1 ст.28 ч.1 ст.357, ч.1 ст.28 ч.3 ст.357 КК України ОСОБА_11 виправдано.

ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, із призначенням покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Строк відбуття обвинуваченим ОСОБА_10 покарання постановлено рахувати з 23 квітня 2014 р.

Запобіжний захід ОСОБА_10 до вступу вироку в законну силу залишено попередньо обраний без змін тримання під вартою.

По обвинуваченню за ч.1 ст.28 ч.1 ст.357, ч.1 ст.28 ч.3 ст.357 КК України ОСОБА_10 виправдано.

Вироком суду вирішено питання речових доказів у справі.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в групі осіб 16.04.2014 р. в період часу з 09.00 год. до 11.00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в квартирі АДРЕСА_4 , умисно заподіяли тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_17 , наносячи останньому численні удари руками та ногами в ділянку голови, шиї, тулуба та кінцівок, заподіяли потерпілому тупу поєднану травму голови і шиї, яка ускладнилась набряком-набуханням головного мозку, що спричинило смерть потерпілого.

Крім цього, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 23.04.2014 р. близько 14 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою в групі осіб, знаходячись на пл. Кропивницького у м. Львові біля костелу Ольги і Єлизавети, вчинили грабіж, а саме відкрите викрадення чужого майна, поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого ОСОБА_18 , заволоділи мобільним телефоном потерпілого марки «Самсунг» вартістю 180 грн., сім-картою оператора «Київстар» вартістю 20 грн., на рахунку якої знаходилось 20 грн., грошима в сумі 280,00 грн., а всього на загальну суму 500 грн.

Крім цього, ОСОБА_9 23.04.2014 р. близько 17 год. 30 хв., знаходячись на вул. Городоцькій, 139 у м. Львові, вчинив крадіжку чужого майна, повторно, використовуючи викрадені ним зарплатну та кредитну банківські картки ПАТ КБ «Приватбанк», видані на ім`я ОСОБА_18 , таємно зняв з банківських рахунків потерпілого кошти в сумі 6800 грн.

Крім цього, ОСОБА_9 28.10.2013 р. о 12 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміському залі очікування залізничного вокзалу станції Львів ДТГО «Львівська залізниця», що на пл. Двірцевій, 1 у м. Львові, вчинив хуліганство, яке супроводжувалось особливою зухвалістю та виразилось у тому, що ОСОБА_9 підійшов до потерпілої ОСОБА_19 , яка очікувала прибуття свого потягу, виражаючись нецензурно, наніс останній два удари кулаком в обличчя, завдавши потерпілій фізичний біль та тілесні ушкодження.

Крім цього, органами досудового слідства ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 обвинувачуються в тому, що 23.04.2014 р. близько 14 год. 30 хв., знаходячись неподалік церкви Ольги та Єлизавети на пл. Кропивницького у м. Львові, під час пограбування потерпілого ОСОБА_18 , групою осіб, без попередньої змови між собою, викрали зарплатну і кредитну банківські картки ПАТ КБ «Приватбанк», а також службове посвідчення працівника міліції УЛВ № НОМЕР_1 , видані на прізвище ОСОБА_18 . Однак, по цьому обвинуваченню ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 судом першої інстанції виправдано за відсутністю в їх діях складу злочину.

Вирок місцевого суду оскаржено обвинуваченими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та в його інтересах адвокатом ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та в його інтересах адвокатом ОСОБА_12 , адвокатом ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , а також прокурором у кримінальному провадженні старшим прокурором Прокуратури Галицького району м. Львова ОСОБА_7 .

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 зазначає, що злочину, за який його засуджено, а саме грабежу, він не вчиняв, у матеріалах провадження відсутні докази його винуватості, а вирок ґрунтується виключно на показаннях потерпілого ОСОБА_18 і свідків працівників міліції, які проводили його затримання. При цьому, на його думку, судом першої інстанції безпідставно не враховано показань обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які в судовому засіданні свою вину по епізоду грабежу визнали і підтвердили його непричетність до цих злочинних дій. Показання працівників міліції, які свідчили проти нього, апелянт вважає неправдивими і спробою помститися йому за активну участь у революційних подіях в державі. При цьому наголошує, що в разі, якби правоохоронці дійсно бачили, що він б`є потерпілого, то одразу б припинили незаконні дії, а не дали можливість завершити злочин. На його думку, сумніву необхідно піддати також показання самого потерпілого ОСОБА_18 , адже якби дані ним свідчення про побиття його чотирма нападаючими відповідали дійсності, то отримані ним тілесні ушкодження були б набагато серйознішими. Наведене в сукупності, на переконання обвинуваченого ОСОБА_10 , доводить його невинуватість у вчиненні злочину, що місцевим судом проігноровано. Крім цього, в поданій апеляційній скарзі апелянт звертає увагу на неврахування судом при постановленні вироку характеризуючих його особу даних, зокрема про наявність неповнолітнього сина, офіційної роботи, а також позитивних характеристик за місцем праці і проживання. Наполягає на врахуванні думки потерпілого, який просив його суворо не карати. На підставі наведеного і повного заперечення участі у вчиненні злочину просить оскаржуваний вирок місцевого суду скасувати і ухвалити новий, який би відповідав вимогам закону.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_11 повністю заперечує свою участь у вчиненні грабежу відносно потерпілого ОСОБА_18 , про що категорично заявляє у своїй апеляційній скарзі. При цьому стверджує, що 23.04.2014 р. мав домовлену на 15.00 год. зустріч із особою на прізвище ОСОБА_20 в парку, де, як потім з`ясувалося, було вчинено напад на потерпілого. Однак, до часу запланованої зустрічі він зустрів у цьому ж парку лише візуально знайомих йому людей, прізвищ яких не знав, разом з якими трохи постояв. За версією апелянта, незабаром після цього недалеко від нього раптово почалась бійка, яку він сам добре не бачив, однак відійшов трохи в бік, бо злякався. З парку не йшов, оскільки чекав на зустріч з ОСОБА_20 . Тут на місці його й було затримано працівниками міліції, а не на вул. Федьковича як стверджують останні. Потерпілого, який, як потім з`ясувалося, перебував у нетверезому стані, до моменту доставки його в райвідділ міліції він не бачив, не бив і не грабував. Наполягає на тому, що не міг вчинити злочину, за який його засуджено, в принципі, бо за два дні до цих подій поховав свою дружину, яка залишила на його утримання 3 дітей, і не міг оговтатися від цього. З огляду на викладене просить вирок місцевого суду про його засудження за ч.2 ст.186 КК України скасувати як незаконний та необґрунтований і постановити у справі законне рішення.

В інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_13 подала апеляційну скаргу, в якій наполягає на врахуванні того, що жодних належних доказів причетності її підзахисного до вчинення грабежу у кримінальному провадженні не здобуто. Апелянт переконує, що ОСОБА_11 став випадковим свідком події, якого без з`ясування дійсних обставин справи затримали працівники міліції, звинувативши у вчиненні злочинних дій. При цьому адвокат ОСОБА_13 посилається на показання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , даних в судовому засіданні про те, що ні ОСОБА_11 , ні ОСОБА_10 до пограбування не причетні, участі в злочині не приймали. Крім цього, захисник підтримує версію обвинуваченого ОСОБА_11 про те, що 23.04.2014 р. останній мав зустрітися з ОСОБА_21 у сквері на пл. Кропивницького у м. Львові для того, щоб їхати до нього на роботу, однак був доставлений працівниками міліції до Галицького райвідділу, де познайомився з ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , а пізніше з ОСОБА_9 . Жодних протиправних дій відносно потерпілого ОСОБА_18 не вчиняв, сам потерпілий в судовому засіданні ствердив, що не може підтвердити, чи бив його ОСОБА_11 , адже не бачив. На переконання адвоката, показання свідків працівників міліції, які були очевидцями події, не можна вважати допустимими, оскільки вони забезпечували оперативний супровід у даному кримінальному провадженні, зокрема збирали характеризуючі дані на обвинувачених, у зв`язку з чим мали подвійний процесуальний статус. Суд першої інстанції на цю обставину уваги не звернув та не врахував того, що жоден з цих свідків не міг чітко пояснити, які конкретно дії вчиняв кожен з обвинувачених, в тому числі ОСОБА_11 , а також, чому при безпосередньому спостереженні за вчиненням злочину не було одразу вжито заходів для його припинення. Сумнів в обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_11 обвинувачення, на думку адвоката, викликає й той факт, що при проведенні слідства не встановлено і не допитано жодних інших свідків події, крім працівників міліції. А тому апелянт наполягає на скасуванні оскаржуваного вироку в частині засудження ОСОБА_11 за ч.2 ст.186 КК України і постановленні нового, яким по цьому обвинуваченню її підзахисного виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі звертає увагу на відсутність доказів заподіяння ним тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_17 , крадіжки коштів з карткових рахунків потерпілого ОСОБА_18 та хуліганства. Вказує на наявність значних сумнівів у його причетності до вчинення вказаних вище злочинів. Зокрема, стверджує, що по епізоду спричинення тяжких тілесних ушкоджень не встановлено, якої тяжкості тілесні ушкодження утворилися на тілі ОСОБА_17 власне від його ударів, адже згідно висновку експерта, крім тяжких на трупі потерпілого судово-медичним експертом виявлено значну кількість ушкоджень, які відносяться до категорії легких. Крім цього, причиною смерті ОСОБА_17 визнано поєднану травму голови та шиї, яка згідно висновку експертизи спричинена тупим предметом, однак жодних тупих предметів для заподіяння ударів він не використовував. Усе обвинувачення по вказаному епізоду будується виключно на показаннях обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , однак зовсім не враховано того, що згідно свідчень ОСОБА_8 побиття потерпілого ОСОБА_17 тривало двічі лише по 2 хв., тому незрозуміло, звідки така велика кількість ушкоджень в потерпілого. Враховуючи це, а також те, що в день подій після 11.00 год., коли потерпілий ще був живий, він і ОСОБА_8 пішли з квартири ОСОБА_22 та дізналися про смерть ОСОБА_17 лише о 13.40 год., апелянт вважає, що слідство не вжило жодних заходів для того, щоб встановити, чи був ще хтось в даний проміжок часу присутнім у квартирі, де знаходився ОСОБА_17 . На думку обвинуваченого ОСОБА_9 , достовірність показів свідка ОСОБА_22 є сумнівною, адже остання сплутує навіть дату подій, не будучи спроможною однозначно ствердити, коли вони мали місце 16 чи 17 квітня 2014 р. Що стосується показів свідка ОСОБА_23 про заподіяння ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ударів, в основному, по голові потерпілого, то, як стверджує апелянт, такі спростовуються його особистими показаннями та показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 . Однак, суд, на його думку, усього вищенаведеного не врахував, як і того, що маючи можливість в разі відчуття за собою вини втекти за межі міста, він не скористався цим. По епізоду викрадення коштів з банківських карток потерпілого ОСОБА_18 обвинувачений ОСОБА_9 просить взяти до уваги, що згідно показів самого потерпілого після заволодіння чохлом, в якому знаходились ці картки, він запхав його в куртку ОСОБА_8 , а тому часу дивитися, що в ньому знаходиться, щось діставати звідти в нього не було. Крім цього, відсутні докази, що саме він знімав по вказаним карткам кошти в банкоматі, адже свідків цього не встановлено, а записів камери спостереження банкомату до справи не долучено. Тому, на переконання апелянта, доказів його вини по цьому епізоду немає. Що стосується вчинення хуліганських дій відносно потерпілої ОСОБА_19 , то, як стверджує обвинувачений ОСОБА_9 , даний злочин інкриміновано йому виключно за показаннями самої потерпілої, адже свідки, в тому числі й чоловік потерпілої, який був присутнім на місці події, не допитувалися, записи камер відеоспостереження залізничного вокзалу не досліджувалися. Наведене залишено поза увагою місцевим судом і, на його думку, не відображено у вироку, який ґрунтується на припущеннях. Апелянт зазначає, що залишились неврахованими пом`якшуючі обставини у справі, а саме: часткове визнання обвинуваченим своєї вини, інвалідність 2 групи з дитинства, наявність у нього психічних захворювань, з приводу яких він неодноразово знаходився на лікуванні, відсутність наполягання потерпілого на його суворому покаранні. Усе це має важливе значення, адже, як переконаний апелянт, дає підстави призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті, за якою кваліфіковано його дії. Беручи до уваги усе викладене, обвинувачений ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок суду скасувати, кримінальне провадження щодо нього за ч.2 ст.185, ч.1 ст.296 КК України закрити за відсутністю доказів вчинення, а основне покарання призначити із застосуванням ст.69 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_12 в поданій в інтересах свого підзахисного апеляційній скарзі висловлює свою незгоду із вироком суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_9 , вважаючи, що до останнього слід застосувати примусові заходи медичного характеру. Як на підставу для цього, посилається на наявність у ОСОБА_9 психічних захворювань, у зв`язку з чим останній 26 разів перебував на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні, у слідчому ізоляторі перебуває на профілактичному обліку як особа, схильна до членопошкодження. На його думку, останнім часом стан ОСОБА_9 погіршився, в судових засіданнях він поводиться неадекватно, часто скаржиться на болі та шуми в голові, робив спроби суїциду. Враховуючи викладене, адвокат просить вирок місцевого суду в частині засудження ОСОБА_9 за ч.2 ст.121, ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.1 ст.296 КК України скасувати, призначити комплексну судову психіатрично-психологічну експертизу з метою встановлення необхідності застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_9 , за результатами проведення якої ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

В інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, в якій, погоджуючись із вироком в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України і виправдання його за ст.357 КК України, стверджує про незаконність його в частині визнання винним його підзахисного за ч.2 ст.121 КК України. Захисник наполягає на тому, що доказів спричинення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_17 немає, тим паче сам обвинувачений не мав для цього жодних мотивів і мети. Вважає, що судом безпідставно не враховано показань свідка ОСОБА_23 , який підтвердив, що 16.04.2014 р. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спочатку разом застосовували насильство щодо потерпілого, однак в подальшому конфлікт розвивався тільки між ОСОБА_9 та ОСОБА_17 . Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні не змогла впізнати жодного з обвинувачених, в тому числі й ОСОБА_8 , як таких, що заподіювали тяжкі тілесні ушкодження потерпілому, вказавши, що на досудовому слідстві підписувала документи під тиском працівників міліції. В цілому ж, на думку захисника, обвинувачення відносно ОСОБА_8 побудоване на суперечливих показаннях учасників кримінального провадження, а саме досудове і судове слідство характеризується однобічністю і неповнотою. Крім цього, як зазначає апелянт, суд першої інстанції безпідставно визнав, що ОСОБА_8 вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, що є обтяжуючою обставиною, адже дослідження на стан сп`яніння щодо обвинуваченого не проводилось, тому такі висновки суду є безпідставними. Керуючись нормою про те, що усі сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого, адвокат просить оскаржуваний вирок в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України скасувати і постановити новий, яким обвинуваченого по цьому епізоду виправдати за відсутністю в його діях складу злочину.

Прокурор оскаржує вирок місцевого суду з підстав незгоди з виправданням обвинувачених по епізоду заволодіння службовим посвідченням і банківськими картками потерпілого ОСОБА_18 , а також м`якості призначеного обвинуваченим покарання. В обґрунтування своїх доводів в поданій апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що потерпілий ОСОБА_18 на момент вчинення щодо нього грабіжницьких дій мав при собі посвідчення працівника міліції та зарплатну і кредитну банківські картки КБ «Приватбанку», якими обвинувачені незаконно заволоділи. За таких обставин їх дії підлягають кваліфікації за ч.ч.1, 3 ст.357 КК України, як викрадення офіційного документу (банківських карток) та особливо важливого документа (посвідчення працівника міліції). Висновки суду першої інстанції про те, що зазначені вище документи не є предметом злочину, передбаченого ст.357 КК України, на думку прокурора,є хибними. Тому обвинувачені підлягають відповідальності за цією статтею, тим паче, враховуючи те, що факт заволодіння посвідченням і картками ніким з них не спростований. Крім цього, прокурор звертає увагу на неврахування судом при призначенні покарання обвинуваченим ступеня суспільної небезпеки скоєних ними злочинів та характеру вчинених ними суспільно небезпечних дій, які мали місце у світлу пору доби, в присутності сторонніх осіб, здійснювалися в групі осіб, спричинили тяжкі наслідки. За таких обставин та враховуючи, що ОСОБА_9 і ОСОБА_8 вину свою у вчиненому не визнали та не розкаялись, прокурор просить оскаржуваний вирок місцевого суду скасувати та постановити новий, яким визнати винними та призначити покарання обвинуваченим: ОСОБА_9 за ч.2 ст.121 КК України 9 років позбавлення волі, за ч.2 ст.186 КК України 5 років позбавлення волі, за ч.1 ст.296 КК України 2 роки обмеження волі, за ч.2 ст.185 КК України 2 роки позбавлення волі, за ч.1 ст.28 ч.1 ст.357 КК України 2 роки обмеження волі, за ч.1 ст.28 ч.3 ст.357 КК України 2 роки обмеження волі та на підставі ст.70 КК України призначити йому остаточне покарання шляхом поглинення менш тяжкого покарання більш тяжким у виді 9 років позбавлення волі; ОСОБА_24 за ч.2 ст.121 КК України 9 років позбавлення волі, за ч.2 ст.186 КК України 5 років позбавлення волі, ч.1 ст.28 ч.1 ст.357 КК України 2 роки обмеження волі, за ч.1 ст.28 ч.3 ст.357 КК України 2 роки обмеження волі та на підставі ст.70 КК України призначити йому остаточне покарання шляхом поглинення менш тяжкого покарання більш тяжким у виді 9 років позбавлення волі; ОСОБА_10 за ч.2 ст.186 КК України 5 років позбавлення волі, ч.1 ст.28 ч.1 ст.357 КК України 2 роки обмеження волі та на підставі ст.70 КК України призначити йому остаточне покарання шляхом поглинення менш тяжкого покарання більш тяжким у виді 5 років позбавлення волі; ОСОБА_11 за ч.2 ст.186 КК України 5 років позбавлення волі, ч.1 ст.28 ч.1 ст.357 КК України 2 роки обмеження волі та на підставі ст.70 КК України призначити йому остаточне покарання шляхом поглинення менш тяжкого покарання більш тяжким у виді 5 років позбавлення волі.

До початку апеляційного розгляду прокурор, який оскаржив вирок місцевого суду, подав доповнення до апеляційної скарги, в яких зауважує, що по епізоду вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку, формулюючи суть обвинувачення, яке визнано доведеним, безпідставно не вказав мотиву вчинення обвинуваченими зазначених протиправних дій. На думку прокурора, встановлені у кримінальному провадженні фактичні дані дають підстави для висновку, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вчинили інкриміновані їм дії з мотивів помсти потерпілому ОСОБА_17 , який наніс удар свідку ОСОБА_23 через відмову останнього вживати алкогольні напої. Тому прокурор наполягає на виправленні зазначеного упущення.

Заслухавши доповідача, доводи апелянтів на підтримання поданих ними апеляційних скарг і взаємні заперечення апеляційної скарги прокурора обвинуваченими та їх адвокатами, а також апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників прокурором, пояснення потерпілої ОСОБА_16 , яка по епізоду спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть її сина ОСОБА_17 , підтримала думку прокурора про необхідність посилення покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , заперечивши при цьому проти апеляційних скарг обвинувачених, вивчивши та обговоривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги учасників кримінального провадження не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріалами справи, зібраними та перевіреними в судовому засіданні суду першої інстанції доказами винуватість ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, за які вони засуджені, доведена повністю.

Так, по епізоду заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_17 достовірно встановлено, що 16.04.2014 р. у квартирі ОСОБА_22 , яка розташована у АДРЕСА_5 , в ході розпиття алкогольних напоїв виник конфлікт між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 . В ході даного конфлікту ОСОБА_8 та ОСОБА_9 двічі з інтервалом у часі вчиняли побиття потерпілого ОСОБА_17 . Під час скоєння цих протиправних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 наносили удари руками та ногами по тілу потерпілого, частину з яких в голову, груди та інші важливі ділянки. Згідно висновку судово-медичної експертизи №331/2014 від 29.05.2014 р. причиною смерті ОСОБА_17 стала тупа поєднана травма голови та шиї, котра ускладнилась набряком-набуханням головного мозку. Водночас висновком експерта №138/2014мк від 08.05.2014 р. констатовано, що неповний перелом лівого великого рогу під`язикової кістки та повний перелом правого верхнього ріжка щитоподібного хряща потерпілого ОСОБА_17 могли утворитися від дії на передню та передньо-праву поверхні шиї твердого предмету.

Факт застосування насильства до ОСОБА_17 обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в суді не заперечили. Як в суді, так і на досудовому слідстві давали чіткі показання про те, що дійсно наносили удари потерпілому. Наведене підтверджується також показаннями свідка ОСОБА_22 , в квартирі якої відбувалися вищеописані події, і яка однозначно вказала на ОСОБА_25 та ОСОБА_9 як осіб, які били ОСОБА_17 . Крім цього, під час досудового слідства при пред`явленні особи для впізнання ОСОБА_22 опізнала ОСОБА_9 та чітко вказала про його участь у побитті ОСОБА_17 .

Показання ОСОБА_22 повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_23 , який безпосередньо був присутнім при нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_17 і підтвердив, що насильство до потерпілого застосовували власне ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Ніхто з обвинувачених та свідків ні під час досудового слідства, ні в суді першої інстанції не заявляли про можливу присутність на місці вчинення злочину інших осіб. Тому версія, висунута обвинуваченим ОСОБА_9 в апеляційній скарзі про можливу причетність інших невідомих осіб до заподіяння тілесних ушкоджень, які є в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті потерпілого ОСОБА_17 , суперечить встановленим фактичним даним у кримінальному провадженні і зібраним доказам, а тому оцінюється колегією суддів як неспроможна і як спосіб побудови тактики захисту від обвинувачення з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Із показань обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 слідує, що насильство відносно потерпілого ОСОБА_17 вони застосовували одночасно в групі, не розподіляючи чітко свої функції по спричиненню тілесних ушкоджень. Тому кваліфікація їх дій за наслідками вчиненого є вірною та належно обґрунтованою судом першої інстанції.

При цьому доводи, викладені в доповненні до апеляційної скарги прокурора про необхідність вказівки на вчинення обвинуваченими злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, з мотивів помсти потерпілому ОСОБА_17 , не можна вважати обґрунтованими, адже такий мотив обвинуваченим на досудовому слідстві не інкримінувався та в обвинувальному акті не зазначений.

Що стосується епізоду грабежу, то вина обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 по цьому факту встановлена показаннями потерпілого ОСОБА_18 , а також свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 . Так, потерпілий ОСОБА_18 в судовому засіданні суду першої інстанції дав показання, які повністю узгоджуються з попередньо даними на досудовому слідстві, про те, що 23.04.2014 р. близько 14 год. 30 хв. на пл. Кропивницького у м. Львові поблизу костелу Ольги та Єлизавети до нього підійшло четверо осіб, серед яких він одразу впізнав раніше судимого ОСОБА_9 . Останній разом з іншою особою, як потім з`ясувалося ОСОБА_10 , нанесли йому удари по обличчю, ще хтось із даних осіб наніс удар в живіт, повалили його на землю. Після цього обвинувачені утримували його, щоб він не міг підвестися, і обшукували його з метою виявлення матеріальних цінностей. В результаті зазначених дій винуватці заволоділи його мобільним телефоном марки «Самсунг», грошима в сумі 280 грн. та коричневим чохлом, в середині якого було службове посвідчення працівника міліції та банківські картки «Приватбанку». Із викраденим майном ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 почали швидко відходити, однак незабаром усі, крім ОСОБА_9 , були затримані працівниками міліції неподалік місця вчинення злочину.

Наведені показання потерпілого підтверджено свідками ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , які в судовому засіданні при розгляді кримінального провадження однозначно ствердили, що, будучи працівниками міліції, 23.04.2014 р. близько 14 год. 30 хв. в ході проведення оперативно-розшукових заходів і перебуваючи на пл. Кропивницького у м. Львові, стали безпосередніми свідками пограбування потерпілого ОСОБА_18 і бачили, як ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 вчиняли протиправні дії відносно останнього. При спробі втекти з місця події було затримано 3 з вказаних обвинувачених, а ОСОБА_9 вдалося затримати наступного дня, оскільки він, скориставшись людним місцем, втік від переслідування.

Участь обвинувачених у пограбуванні встановлено також на основі інших здобутих у справі доказів. Зокрема, вилученням в обвинуваченого ОСОБА_9 під час затримання телефону, викраденого у потерпілого, задокументованою спробою обвинуваченого ОСОБА_8 після затримання позбутися в Галицькому райвідділі міліції посвідчення, відібраного обвинуваченими в ОСОБА_18 .

Крім цього, в місцевому суді обвинувачений ОСОБА_8 вину свою у вчиненні грабежу визнав повністю. При цьому чітко вказав на ОСОБА_9 та ОСОБА_10 як осіб, які застосовували насильство до потерпілого ОСОБА_18 .

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Що стосується участі ОСОБА_11 у відкритому заволодінні майном ОСОБА_18 , то, попри заперечення ним самим своєї причетності до вказаного злочину, його вина доводиться описаними вище показаннями потерпілого, а також свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , які чітко вказали на нього, як особу, яка в групі з іншими обвинуваченими вчиняла грабіж. Підстав не довіряти потерпілому та свідкам колегія суддів не вбачає. Їх показання є послідовними, логічними та такими, що узгоджуються між собою. При цьому наполягання захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_13 про необхідність визнання показань свідків працівників міліції недопустимими не заслуговують на увагу, адже збираючи характеризуючі дані на обвинувачених осіб зазначені працівники правоохоронного органу не вчиняли процесуально значимих дій у кримінальному провадженні, а також дій, які б могли бути основою для висновку про порушення ними вимог щодо неможливості процесуального сумісництва. Слідчих дій з обвинуваченими ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 не проводили, доказів їх незаконного впливу на обвинувачених не здобуто та стороною захисту не представлено. За таких обставин показання зазначених свідків слід вважати допустимими в розумінні тих критеріїв, які визначаються ч.1 ст.86 КПК України.

Крім цього, показання свідка ОСОБА_29 , надані суду, в яких останній підтвердив, що 23.04.2014 р. повинен був зустрітись з ОСОБА_11 на пл. Кропивницького у м. Львові, тобто саме там, де було вчинено грабіж відносно ОСОБА_18 , не спростовують його участі у вчиненні злочину. Навпаки, підтверджують його присутність у цьому місці, що в сукупності з вищепереліченими доказами і показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , який в суді першої інстанції категорично ствердив, що ОСОБА_11 під час побиття і пограбування ОСОБА_18 постійно перебував разом з рештою обвинувачених, а також показаннями обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтвердив, що ОСОБА_11 разом з ним та ОСОБА_10 і ОСОБА_8 23.04.2014 р. розпивав спиртні напої на пл. Кропивницького у м. Львові, не дає підстав сумніватися у доведеності вини ОСОБА_11 у вчиненні злочину, за який його засуджено.

По епізоду викрадення коштів з банківських карток потерпілого ОСОБА_18 доказами, здобутими в судовому засіданні місцевого суду, а також перевіреними в судовому засіданні доказами, здобутими на досудовому слідстві, вина ОСОБА_9 доведена, про що зроблено вірний висновок судом в оскаржуваному вироку. Так, зокрема, з показань потерпілого ОСОБА_18 слідує, що коричневий чохол, в якому знаходились його пластикові картки «Приватбанку» і який кріпився ланцюжком до внутрішньої кишені куртки, був вирваний власне ОСОБА_9 . Потерпілий категорично ствердив, що він безпосередньо це бачив. Разом з цим обвинувачений ОСОБА_8 суду дав показання про те, що після пограбування, відійшовши кілька метрів від потерпілого, ОСОБА_9 запхав йому в кишеню коричневий чохол, яким він заволодів під час грабежу, однак що було в ньому всередині він не знав. У приміщенні Галицького райвідділу міліції, куди його, а також ОСОБА_10 і ОСОБА_11 доставили після затримання від побачив, що в цьому чохлі наявне тільки посвідчення ОСОБА_18 , яке підтверджує його статус працівника правоохоронного органу. Банківських карток у цьому чохлі не було. Таким чином, колегія суддів вважає доведеним той факт, що ОСОБА_9 вилучив у потерпілого ОСОБА_18 чохол, в якому знаходились 2 банківські картки і володів ним до того часу, поки не передав ОСОБА_8 . При цьому враховується те, що ОСОБА_9 23.04.2014 р. не був затриманий разом з іншими обвинуваченими, оскільки втік з місця вчинення злочину і був доставлений в райвідділ міліції лише 24.04.2014 р. Отже, з моменту вчинення злочину і до фактичного затримання ОСОБА_9 минуло достатньо часу. З урахуванням вищевикладеного, а також того, що згідно наданих банком даних зняття коштів з банківських карток ОСОБА_18 відбулось 23.04.2014 р. о 17 год. 30 хв. та 17 год. 33 хв. (матеріали кримінального провадження №0001514, т.1, а.с.155-157, 183-185), тобто після вчинення злочину, який, як встановлено, відбувся того ж дня приблизно о 14 год. 30 хв., та беручи до уваги, що особа, яка здійснювала таке зняття, як свідчать дані запису камер банкомату (матеріали кримінального провадження №0001514, т.1, а.с.184-185), закрила засіб фіксації з метою унеможливлення її ідентифікації, а, отже, усвідомлюючи незаконність своїх дій, є усі підстави вважати, що даний злочин вчинено власне ОСОБА_9 . Заперечення цього факту самим обвинуваченим висновків суду не спростовують та оцінюються колегією суддів як такі, що спрямовані на уникнення відповідальності за вчинене діяння.

При цьому апеляційна інстанція погоджується з виправданням обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 в частині обвинувачення їх за ч.1 ст.28 ч.1 ст.357, ч.1 ст.28 ч.3 ст.357 КК України, оскільки стороною обвинувачення не представлено доказів про наявність в них умислу на заволодіння власне службовим посвідченням працівникам міліції, а також про обізнаність їх з тим, що таке посвідчення викрадається. Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ствердили, що викрадали коричневий чохол, який вважали гаманцем. Про те, що в ньому було посвідчення працівника правоохоронного органу, їм не було відомо. Крім цього, як встановлено, ОСОБА_8 ознайомився із вмістом чохла лише в райвідділі міліції після затримання. У свою чергу, обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 взагалі заперечили свою обізнаність із вмістом викраденого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у потерпілого ОСОБА_18 майна, в цій частині їх покази підтверджуються показаннями самих обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Крім цього, предметом злочину, передбаченого ч.1 ст.357 КК України, є офіційний документ. Зарплатну і кредитну картки банку до цієї категорії віднести не можна, адже самі по собі вони не є власне документами, а лише засобами здійснення операцій у банківських терміналах як додаток до договорів про банківське обслуговування.

По епізоду хуліганства судом першої інстанції вірно враховано, що потерпіла ОСОБА_19 в суді підтвердила вчинення цих дій 28.10.2013 р. на залізничному вокзалі у м. Львові власне ОСОБА_9 , його опізнала. Згідно висновку судово-медичного експерта №1924 від 28.10.2013 р. в неї виявлено тілесні ушкодження, які могли утворитися впродовж доби 28.10.2013 р. та за ступенем тяжкості відносяться до легких. За таких обставин, враховуючи зібрані досудовим слідством матеріали, вину ОСОБА_9 у вчиненні цього злочину слід вважати доведеною повністю.

Доводи апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників із запереченнями вини в частині вчинених кожним із обвинувачених злочинів, за які вони засуджені, висновків суду, викладених у вироку, не спростовують.

Обрані обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вид та міра покарання відповідають вимогам ст.65 КК України та визначені з урахуванням суспільної небезпеки вчинених ними злочинів, наслідків суспільно небезпечних діянь, даних про особи обвинувачених, наявності обтяжуючих та пом`якшуючих обставин.

При цьому судом враховано стан психічного здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 , який є інвалідом 2 групи з дитинства та неодноразово лікувався у психіатричному закладі. З урахуванням цього до нього обґрунтовано не застосовано максимальний розмір покарання, визначений санкціями статей КК України, за які він засуджений. Що стосується наполягань захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_12 про необхідність застосування до його підзахисного примусових заходів медичного характеру і призначення йому стаціонарної судово-психіатричної експертизи, то такі не можна вважати обґрунтованими. В суді першої інстанції, як з`ясовано, він такого клопотання не заявляв. Разом з цим у кримінальних провадженнях, у яких підозрювався ОСОБА_9 тричі, а саме 12.11.2013 р., 22.05.2014 р. та 23.06.2014 р. проведено амбулаторні судово-психіатричні експертизи, якими не встановлено медичних критеріїв неосудності обвинуваченого та зроблено категоричний висновок про відсутність потреби у застосуванні до нього примусових заходів медичного характеру (матеріали кримінального провадження №0001514, т.2, а.с.59-63, матеріали кримінального провадження №0001424, т.1, а.с.341-345, матеріали кримінального провадження №0001514, т.2, а.с.59-63, матеріали кримінального провадження №0000605, а.с.79-83).

Що стосується зауважень адвоката ОСОБА_14 про недоведеність перебування обвинуваченого ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння на момент вчинення протиправних дій щодо ОСОБА_17 , то такі спростовуються показаннями самого ОСОБА_8 , в яких він підтвердив, що брав участь у розпитті алкогольних напоїв разом з учасниками події. Тому суд першої інстанції вірно дав оцінку цьому факту у вироку.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку місцевого суду колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та в його інтересах адвоката ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та в його інтересах адвоката ОСОБА_12 , адвоката ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , а також прокурора у кримінальному провадженні старшого прокурора Прокуратури Галицького району м. Львова ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3 місяців з дня її проголошення, а засудженими, які перебувають під вартою з часу отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4