Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 11/0690/421/11
Стаття ст.212 ч.1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2011 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Андрушкевича С.З.

суддів: Захарчука С.В., Романова О.В.

з участю прокурора: Селюченко І.І.,

засудженого: ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляцію прокурора, що затвердив обвинувальний висновок, на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 4 квітня 2011 року.

Цим вироком ОСОБА_1, 17 червня

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2

Житомирського району Житомирської області ,

громадянина України, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

АДРЕСА_1, одруженого, має на

утриманні неповнолітню доньку,1993 року

народження, раніше не судимого,

засуджено за ст.212 ч.1 КК України на два роки позбавлення права займатися підприємницькою діяльністю.

Запобіжний захід залишено до набрання вироком чинності підписку про невиїзд з постійного місця проживання .

Питання щодо речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст.81 КПК України.

Згідно вироку суду, здійснюючи фінансово-господарську діяльність від імені ФОП ОСОБА_2, а також виконуючи обовязки по веденню податкового та бухгалтерського обліку, усвідомлюючи покладені на нього права та обовязки щодо дотримання законодавства про оподаткування, правильність нарахування та своєчасність сплати податків та інших обовязкових платежів до бюджетів, переслідуючи умисел на ухилення від сплати податків в значних розмірах та укриття цього злочину, ОСОБА_3, в період з березня 2008 року по грудень 2008 року , за готівкові кошти купував у невстановлених слідством фізичних та юридичних осіб , які не являлись платниками податку на додану вартість, товарно-матеріальні цінності без належних на те документів податкових накладних, в результаті чого був позбавлений права на отримання податкового кредиту на додану вартість.

В подальшому ОСОБА_1, діючи від імені ФОП ОСОБА_4 , реалізовував згадані товарно-матеріальні цінності іншим субєктам підприємницької діяльності, які були платниками податку на додану вартість, внаслідок чого виникали податкові зобовязання з податку на додану вартість, які необхідно було нараховувати та сплачувати до державного бюджету та які ОСОБА_1 не мав наміру сплачувати. За реалізовані товарно-матеріальні цінності , як оплата, від СПД різних регіонів України ,на банківський рахунок ФОП ОСОБА_4 надходили грошові кошти, в тому числі і 20% податку на додану вартість, які в подальшому знімалися готівкою та використовувалися ОСОБА_1 для закупівлі товарно-матеріальних цінностей у фізичних та юридичних осіб, які не являлись платниками податку на додану вартість .

З березня 2008 по грудень 2008 року ОСОБА_1 переслідуючи мету на умисне ухилення від сплати податків в значних розмірах, безпідставно вносив до податкових декларацій ФОП ОСОБА_4 недостовірні дані щодо наявності податкового кредиту по податку на додану вартість. Всього , за вказаний період , ОСОБА_1, діючи від імені ФОП ОСОБА_4 умисно, безпідставно, шляхом незаконного завищення податкового кредиту та заниження податкового зобовязання , ухилився від сплати ПДВ на загальну суму 754196 грн.

В апеляції прокурор, не оспорюючи доведеності вини засудженого та кваліфікації дій , просив вирок змінити в звязку з неправильним застосуванням кримінального закону та істотним порушенням кримінально-процесуального закону, звільнивши засудженого від призначеного покарання.

Вказував , що судом першої інстанції не враховано те , що з моменту вчинення злочину, передбаченого ст.212 ч.1 КК України минули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності. Поскільки перебіг строку давності не переривався і не зупинявся, засуджений своєї вини у вчиненому злочині не визнав та не дав згоди на звільнення від кримінальної відповідальності в звязку із закінченням строку давності? вважав , що суд першої інстанції повинен був призначити засудженому покарання та у відповідності до вимог ст.ст.49,74 ч.5 КК України , звільнити його від відбування призначеного покарання.

Вислухавши доповідача, прокурора , який вимоги апеляції підтримав, засудженого ,який також вважав, що апеляція підлягає до задоволення, колегія суддів вважає , що апеляція є обгрунтованою та підлягає до задоволення.

Згідно вимог ст.49 ч.1 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення злочину невеликої тяжкості і до набрання вироком законної сили минуло два роки.

Як вбачається з ст.212 ч.1 та ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_1 злочин є злочином невеликої тяжкості

Згідно вимог ст.74 ч.5 КК України, особа може бути звільнена вироком суду від покарання на підставах, передбачених у ст. 49 КК України.

Поскільки з дня вчинення злочину засудженим і до набрання вироком чинності минуло більше ніж два роки, цей строк не переривався і не зупинявся, суд першої інстанції повинен був застосувати вищезгадані норми закону і звільнити ОСОБА_1 від відбування покарання.

За наведених обставин, коли засуджений своєї вини у вчиненому не визнав, згоди на звільнення від кримінальної відповідальності в звязку із закінченням строку давності не дав, колегія суддів змінює вирок суду першої інстанції та звільняє ОСОБА_1 від відбування покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 347,349,350,366,367, 365 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляцію прокурора , що затверджував обвинувальний висновок, задовольнити.

Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 4 квітня 2011року щодо ОСОБА_1 за ст.212 ч.1 КК України, засудженого до двох років позбавлення права займатися підприємницькою діяльністю, змінити.

Звільнити ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.49,74 ч.5 КК України, в звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В решті вирок залишити без зміни.

Судді :