У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати Верховного Суду України

у кримінальних справах у складі:

головуючого

Кравченка К.Т.,

суддів за участю прокурора

Жука В.Г., Шевченко Т.В.
Опанасюка О.В.

розглянула
у судовому засіданні у м. Києві 28 лютого 2008 року кримінальну справу за
касаційним поданням прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої
інстанції та касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Керченського
міського суду Автономної Республіки Крим від 19 березня 2007 року та ухвалу
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 травня 2007 року.

Вироком місцевого суду

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та жителя м. Керч АР Крим,

судимості не має,

засуджено:

- за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі на чотири роки;

- за ч.4 ст.185 КК України до позбавлення волі на п'ять років;

- за ч.2 ст.209 КК України із застосуванням ст.69 КК України до позбавлення волі на чотири роки шість місяців
із позбавленням права займатися підприємницькою діяльність строком на три роки,
із конфіскацією 17 403 грн. 50 коп. у
доход держави та конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю;

- за
ч.2 ст.358 КК України до обмеження волі на один рік;

- за ч.3 ст.358
КК України на шість місяців арешту.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_1 призначено
позбавлення волі на п'ять років з позбавленням права займатися підприємницькою
діяльністю строком на три роки, з конфіскацією 17 403 грн. 50 коп. та
всього майна, що є його особистою власністю.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування основного
покарання з випробуванням, з іспитовим строком два роки.

На підставі ст.76 КК України ОСОБА_1
зобов'язано не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без
дозволу органу кримінально-виконавчої системи та повідомляти цей орган про
зміну місця проживання та роботи.

Відповідно до ст.77 КК України
постановлено не виконувати додаткове покарання у виді конфіскації всього майна,
що належить особисто ОСОБА_1

За ч.1 ст.202 КК України ОСОБА_1 виправдано.

Ухвалою Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 22 травня 2007 року апеляції прокурора та засудженого
залишені без задоволення, а вирок Керченського міського суду АР Крим від 19
березня 2007 року без зміни. Виключено із вироку рішення суду про призначення
ОСОБА_1 додаткового покарання у виді конфіскації всього майна за ч. 2 ст. 209
КК України та рішення про невиконання конфіскації майна в силу ст. 77 КК
України.

Як визнав місцевий суд, 7 липня 2003 року, ОСОБА_1, за
попередньою змовою із особами, невстановленими слідством, шляхом викопування та
розбирання недобудованого водоводу довжиною 3, 2 км. від с. Приозерне до с.
Первомайське Ленінського району АР Крим та довжиною 2,8 км. від с. Приозерне у
напрямку Феодосійської траси, таємно заволодів брухтом чавунних труб вагою 18
150 кг., що належали Приозерненському комунальному підприємству
“Сількомунгосп”, заподіявши цьому підприємству матеріальну шкоду у великому
розмірі на суму 8 167 грн.

Він же, 7 червня 2004 року, за
попередньою змовою із особами невстановленими слідством, у вищевказаному місці
аналогічним шляхом таємно викрав ще 18
850 кг. брухту чавунних труб, що належали Приозерненському комунальному
підприємству “Сількомунгосп”, загальною вартістю 9 236 грн. 50 коп., заподіявши
підприємству значної шкоди.

Незаконно заволодівши брухтом чавунних
труб, що належали Приозерненському «Сількомунгоспу», ОСОБА_1 використав
викрадене у своїй підприємницькій діяльності.

У дні крадіжок ОСОБА_1 продав лом ТОВ «Керченський стрілковий завод» на
підставі договорів-купівлі продажу № 456 від 28 травня 2003 року та № 858 від 4
червня 2004 року, відповідно, за 8 167 грн. та 9 236 грн. 50 коп.

Отримані гроші ОСОБА_1 використав у
своїй господарській діяльності чим самим легалізував доходи, отримані злочинним
шляхом.

Крім того, ОСОБА_1, будучи приватним підприємцем, для прикриття своєї
діяльності по заготівлі - купівлі та реалізації металобрухту, що відповідно до
чинного законодавства здійснюється на підставі ліцензії, підготував, підписав
та завірив печаткою договори купівлі-продажу без номера від 1 грудня 2004 року
та повторно без номера від 1 лютого 2005 року з Приозерненським комунальним
підприємством “Сількомунгосп”, куди вніс завідомо неправдиві відомості про
придбання у вказаного підприємства станків, труб та металоконструкцій бувших у
використанні, тоді як ОСОБА_1 фактично продався брухт чавунних труб з
недобудованих водоводів. Вказані договори купівлі-продажу ОСОБА_1 підписав як
покупець та завірив своїм підписом і печаткою. У подальшому засуджений склав
накладні № 25 від 27 грудня 2004 року та повторно № 02 від 9 лютого 2005 року
на відпуск на адресу ТОВ “Керченський стрілковий завод” станків,
металоконструкцій та труб чавунних, бувших у використанні, а насправді продавав
металобрухт.

У касаційному поданні прокурор, не
оспорюючи правильність встановлення фактичних обставин справи та кваліфікацію
злочинних дій ОСОБА_1, просить судові рішення щодо нього скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд. Прокурор вважає, що у справі істотно
порушено кримінально-процесуальний закон та винному безпідставно призначено
покарання із застосуванням ст. 69 КК України, що не відповідає тяжкості
вчинених ним злочинів та даним про його особу через м'якість.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
судові рішення щодо нього скасувати, а справу закрити за відсутністю у його
діях складу злочину.

Викладені у вироку обставини не
відповідають дійсним подіям, що мали місце протягом 2003-2004 років.

Вважає, що суд неправильно застосував кримінальний та істотно порушив
кримінально-процесуальний закони. Суд навіть не визнав його винним, порушивши
вимоги ст. ст. 327 та 335 КПК України.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав касаційне подання, перевіривши матеріали
справи і обговоривши доводи касаційних подання прокурора та скарги засудженого,
колегія суддів вважає, що касаційне подання та касаційна скарга засудженого
підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.334 КПК України
і роз'яснень, що містяться у п.п.16 ті 17 Пленуму Верховного Суду України від
29 червня 1990 року №5 “Про виконання судами України законодавства і постанови
Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і
постановлення вироку”, суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі
доказів, тобто всіх фактичних даних, що містяться у показаннях свідків,
потерпілих, підсудного, висновку експерта та інших джерелах доказів, а також,
керуючись законом, дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх допустимості,
достовірності і достатності, яка має ґрунтуватись на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності.

Проте, розглядаючи кримінальну справу
щодо ОСОБА_1, суд не дотримався вимог закону та роз'яснень вказаного Пленуму
Верховного Суду України і не урахував, що на час заволодіння ОСОБА_1 брухтом
труб 7 липня 2003 року, предмет
злочинного посягання не знаходився у власності Приозерненського комунального
підприємства “Сількомунгосп”.

Як убачається зі справи, суд визнав, що
7 липня 2003 року ОСОБА_1 вчинив крадіжку чужого майна у великих розмірах та
кваліфікував його дії за ч.4 ст.185 КК України.

Як видно із рішення Приозерненської сільської ради Ленінського району АР
Крим (т.1 а/с 118), безгосподарний
водовід був переданий на баланс Приозерненському комунальному
підприємству “Сількомунгосп” лише 6 серпня 2003 року. Відповідним актом
вказаний водовід було прийнято на баланс
Приозерненського комунального підприємства “Сількомунгосп” 4 листопада 2003
року (т.1 а/с 119).

Наведені вище обставини свідчать про те, що об'єкт суспільно небезпечного
посягання, вчиненого ОСОБА_1 7 липня 2003 року, судом був встановлений
неправильно.

За умови відсутності об'єкту злочину у першому випадку кваліфікація злочинних
дій ОСОБА_1 7 червня 2004 року, як крадіжка вчинена повторно, також є не
правильною. За вказаних обставин, дії ОСОБА_1 щодо легалізації доходів,
отриманих злочинним шляхом, також не можуть бути кваліфіковані за ознакою
повторності та розміру (ч.2 ст.209 КК України).

Крім того, суд не навів жодних даних на підтвердження свого висновку щодо
вчинення винним будь-яких фінансових операцій чи укладення угод з коштами,
одержаними незаконним (злочинним) шляхом, що передували їх легалізації або
інших дій, передбачених диспозицією ст. 209 КК України.

Рішення суду щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочинних дій,
передбачених ч.ч. 2 і 3 ст. 358 КК України тісно пов'язані із іншими злочинами,
доведеність яких є сумнівною, тому вирок місцевого суду підлягає скасуванню і в
цій частині.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає вирок місцевого суду у
зазначених частинах незаконним і таким, що підлягає скасуванню з направленням
даної кримінальної справи на новий судовий розгляд.

Апеляційний суд, розглядаючи апеляції прокурора і засудженого не звернув
увагу на допущені порушення, і тому ухвала суду апеляційної інстанції у даній
справі також має бути скасована.

Оскільки судові рішення в частині виправдання ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 202 КК України ніким не оскаржуються, то вирок
місцевого суду і ухвала суду апеляційної інстанції у цій частині скасуванню не
підлягають.

Під час нового розгляду справи
місцевому суду необхідно усунути зазначені в ухвалі Верховного Суду України
недоліки, крім того слід урахувати і
перевірити доводи наведені як у касаційному поданні прокурора, так і у
касаційній скарзі засудженого та постановити законне і справедливе рішення.

Керуючись ст. ст.395, 396 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційне подання прокурора, який брав
участь у розгляді справи судом першої інстанції та касаційну скаргу засудженого
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вирок Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 19 березня 2007 року та ухвалу
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 травня 2007 року щодо
ОСОБА_1 у частині його засудження за ч.ч. 3, 4, ст. 185, ч. 2 ст. 209, ч.ч. 2,
3 ст. 358 скасувати, а справу щодо нього направити на новий судовий розгляд у
той же місцевий суд.

У решті зазначені судові рішення залишити без зміни.

Судді:

Кравченко К.Т. Жук В.Г. Шевченко Т.В.