справі: САХНО Р.І.
№ 11а-15-2007
УХВАЛА

Іменем України

02 березня 2007
року м.
Київ

Військовий
апеляційний суд Центрального регіону України в складі:

головуючого -
генерал-майора юстиції КУЗЬМІНА А.С.,

суддів: полковників
юстиції НОВОВА CO.
і ЗАГОРУЙКА В.В.,

при секретарі
ЛОПУШНЯК І.П.,

за участю
прокурора відділу військової прокуратури Центрального регіону України
підполковника юстиції МУЛЯРА І.М.

та скаржника
ОСОБА_1,

розглянувши в
судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою скаржника на постанову
військового місцевого суду Київського гарнізону від 19 грудня 2006 року,
винесену за скаргою ОСОБА_1 на постанову прокурора відділу військової
прокуратури Центрального регіону України від 20 листопада 2006 року про відмову
в порушенні кримінальної справи,

встановив:

У грудні 2006
року громадянин ОСОБА_1, діючи в інтересах своєї дружини ОСОБА_2, звернувся до
суду зі скаргою на постанову прокурора відділу військової прокуратури
Центрального регіону України капітана юстиції АНІКЕЄВА А.О. від 20 листопада
2006 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно посадових осіб
військової частини А 2038 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі ст.
6, п. 2 КПК України - за відсутністю в їх діях складу злочину, передбаченого ч.
1 ст. 366 КК України.

19 грудня 2006
року, розглянувши вказану скаргу, військовий місцевий суд Київського гарнізону
виніс постанову, якою залишив її без задоволення.

Не погоджуючись
з постановою суду від 19 грудня 2006 року, ОСОБА_1 подав на неї апеляційну
скаргу, в якій просить зазначену постанову суду скасувати, винести по справі
нову постанову, якою задовольнити його, ОСОБА_1, скаргу та порушити кримінальну
справу відносно ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за
ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

В обґрунтування
цього апелянт посилається на те, що постанова суду від 19 грудня 2006 року є
необгрунтованою і підлягає скасуванню з наступних причин.

2

Так, як
зазначається в апеляції, суд не з'ясував, чому в одному наказі МО України № 121
від 02.05.2003 року Перелік № 1 (титульний лист) на звороті Переліку у вигляді
його продовження взято аркуш зовсім іншого Переліку із іншого наказу МО України (наказ №
111 від 02.04.99 p., Перелік № 10), який був скасований вказаним вище наказом.

Ні прокурорська
перевірка, ні військовий суд, так і не з'ясували хто та з якою метою готував
ксерокопії наказу № 121 з підробленими Переліками. При цьому суд не врахував,
що особа, яка здійснювала перевірку не виконала вимог, які містились в
постанові Генеральної прокуратури України від 04.10.2006 року, зокрема щодо
встановлення осіб, що виготовили ксерокопії наказів МО, які були
представлені до суду.

На думку
апелянта, суд зробив невірний висновок про можливість застосування діючих норм наказу
МО України № 121,
які не забороняють призначати на посаду бухгалтера військової частини, в т.ч. і
рядових строкової служби і що це свідчить про відсутність будь-якого умислу на
скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, оскільки цей висновок
суперечить нормам матеріального права.

Більш того, як
вважає апелянт, суд взагалі не розібрався в суті його скарги, залишив без уваги
надані ним докази і пояснення та пішов на поводу у представника військової
прокуратури, внаслідок чого виніс незаконну постанову.

Заслухавши
доповідача, виступ скаржника на підтримку апеляційної скарги та прокурора, який
вважав необхідним постанову суду залишити без змін, а подану апеляцію - без
задоволення, а також розглянувши представлені матеріали і обговоривши доводи
апеляційної скарги, військовий апеляційний суд дійшов висновку, що постанова
суду повинна бути залишена без змін, виходячи з наступного.

По-перше,
незважаючи на обставини наведені в апеляції, вона не містить в собі
переконливих доводів того, що при розгляді скарги ОСОБА_1 на постанову
прокурора про відмову в порушенні кримінальної справи, суддею були допущені
порушення вимог процесуального законодавства, в тому числі вимог ст. 236-2 КПК
України, які можуть бути підставою для скасування або зміни прийнятого судом
рішення.

Як видно з
представлених на апеляцію матеріалів, суд першої інстанції, вивчивши матеріали
на підставі яких було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно
посадових осіб військової частини А 2038, зокрема ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, дійшов
правильного висновку про те, що відповідна постанова прокурора була винесена з
дотриманням вимог, передбачених главою 8 КПК України, а тому обґрунтовано
залишив скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Зокрема, як
вбачається з цих матеріалів, в ході перевірки скарги ОСОБА_1 не було здобуто
достатніх даних, які б вказували на наявність в діях посадових осіб військової
частини А 2038 ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

У зв'язку з цим,
за відсутності підстав до порушення кримінальної справи, прокурор, керуючись
вимогами, передбаченими ч. 1 ст. 99 КПК України, правомірно виніс постанову про
відмову в порушенні справи.

По-друге, доводи
апеляції щодо незаконності постанови суду від 19 грудня 2006 року з причин
неправильності висновків суду першої інстанції,

3

їх невідповідності нормам матеріального права та з інших
обставин, взагалі є безпідставними, оскільки предметом розгляду в суді були
лише постанова прокурора про відмову в порушенні справи та відповідні матеріали
перевірки, а не кримінальна справа і навіть не заява ОСОБА_1 про порушення
кримінальної справи, з якою він звернувся до органів прокуратури.

Виходячи з
цього, суд не повинен і не вправі був розглядати й заздалегідь вирішувати ті
питання, які вирішуються судом при розгляді кримінальної справи по суті, в тому
числі давати правову оцінку фактичним обставинам справи, і тим більше
застосовувати норми матеріального права, оскільки такі дії виходять за межі
повноважень суду, якими він наділений під час перевірки законності постанови
про відмову в порушенні справи.

Не мав суд і
будь-яких підстав для задоволення клопотання скаржника про витребування
оригіналу вказаного ним наказу для його порівняння з текстом ксерокопії, яка
була зроблена посадовими особами в/ч А 2038, оскільки процесуальний закон не
містить норми, яка б покладала на суд обов'язок, під час розгляду скарги на
постанову про відмову в порушенні справи, проводити будь-які дії, направлені на
встановлення або перевірку фактичних обставин справи.

Стаття 236-2 КПК
України прямо визначає, що суддя лише вивчає матеріали на підставі яких було
відмовлено в порушенні справи та в разі необхідності заслуховує пояснення
особи, яка подала скаргу, після чого приймає відповідне рішення в залежності
від того, чи були при відмові у порушенні справи виконані вимоги ст. 99 цього ж
Кодексу.

По-третє, доводи
апеляції щодо неповноти здійсненої прокурором перевірки, а також невиконання
ним вимог, які містились в постанові Генеральної прокуратури України від
04.10.2006 року, зокрема щодо встановлення осіб, що виготовили ксерокопії
наказів МО України,
які були представлені до суду, також є безпідставними, оскільки, в скарзі
ОСОБА_1 зазначався конкретний перелік посадових осіб, які, на його думку, були
причетні до виготовлення та надання до суду відповідних ксерокопій наказів і
щодо яких він ставив питання про їх притягнення до кримінальної
відповідальності.

Як вбачається з
постанови про відмову в порушенні справи, під час проведення додаткової
перевірки були опитані не лише особи, про яких йшла мова у скарзі ОСОБА_1, а і
його дружина громадянка ОСОБА_2, а також витребувані копії відповідних судових
рішень, які були прийняті судами першої та апеляційної інстанцій у справі за
позовом ОСОБА_2 щодо її незаконного звільнення та поновлення на роботі.

За таких
обставин, військовий апеляційний суд не вбачає підстав для висновку, що
прокурором, під час здійснення перевірки були порушені вимоги ст. 97 КПК
України, яка передбачає, що перевірка заяви або повідомлення про злочин до
порушення справи здійснюється шляхом відібрання пояснень від окремих громадян
чи посадових осіб або витребування необхідних документів.

Більш того, дії
посадових осіб військової частини А 2038, які, на думку скаржника, були
причетні до виготовлення та подання до Житомирського районного суду
Житомирської області, під час розгляду ним цивільної справи за позовом ОСОБА_2,
сфальсифікованої ксерокопії наказу МО
України № 121 від 02.05.2003
року, взагалі не

4

можуть бути
пов'язані з законністю її звільнення з посади бухгалтера військової частини,
оскільки звільнення останньої, як встановлено судовим рішенням, що набрало
законної сили 03.11.2005 року, було здійснено на підставі норм трудового
законодавства, зокрема п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не на підставі норм
згаданого наказу, яким були затверджені переліки військово-облікових
спеціальностей і штатних посад прапорщиків, мічманів, сержантів, старшин та
рядового складу і військовослужбовців-жінок, цивільних спеціальностей
військовозобов'язаних і тарифних переліків посад вищезазначених
військовослужбовців і який не має будь-якого відношення до звільнення, як
військовослужбовців, так і цивільних осіб.

Таким чином,
доводи наведені в апеляції ОСОБА_1, не можуть бути визнані обґрунтованими і
достатніми для скасування постанови суду від 19 грудня 2006 року, яка була
винесена у відповідності до вимог кримінально-процесуального закону.

На підставі
викладеного та керуючись ст. ст. 365, 366 і 377 КПК України, військовий
апеляційний суд Центрального регіону,

ухвалив:

Постанову
військового місцевого суду Київського гарнізону від 19 грудня 2006 року про
залишення без задоволення скарги ОСОБА_1 на постанову прокурора відділу
військової прокуратури Центрального регіону України від 20 листопада 2006 року
про відмову в порушенні кримінальної справи залишити без змін, а апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.