АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№11 - кп/796/1371/2014 Головуючий першої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ст. 166 КК України Доповідач ОСОБА_2
У х в а л а
І м е н е м У к р а ї н и

18 грудня 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу заступника прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року відносно обвинуваченої

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кролевець, Сумської області, громадянки України, українки, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України,

за участю учасників кримінального провадження

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

В с т а н о в и л а :

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року обвинувачену ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, та їй призначено покарання 2 роки позбавлення волі.
Згідно ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Згідно ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально - виконавчої інспекції, повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.

За вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 , являючись матір`ю новонародженої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порушення вимог ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України та ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», протягом тривалого часу, злісно ухилялася від виконання встановлених законом обов`язків по утриманню і догляду за своєю новонародженою донькою ОСОБА_11 .

Перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 у період часу з 17.12.2013 року по 31.12.2013 року, зловживаючи спиртними напоями, не вжила заходів щодо лікування дитини ОСОБА_11 , нехтуючи обов`язками піклування про здоров`я дитини, не забезпечила їй достатнього рівня медичної допомоги, що призвело до настання тяжких наслідків у вигляді смерті дитини, за наступних обставин.

13.12.2013 р. ОСОБА_7 за адресою свого проживання, а саме: АДРЕСА_2 передчасно народила ОСОБА_11 , після чого каретою швидкої допомоги була доставлена до Київського міського пологового будинку №2.

17.12.2013 року, на підставі письмової заяви матері, всупереч наполяганням лікарів Київського міського пологового будинку №2 залишитись, з урахуванням малої ваги при народженні та доцільність перебування під наглядом лікарів - неонатологів, ОСОБА_7 забрала недоношену дитину на третю добу після пологів під розписку.

У подальшому, в період часу з 27.12.2013 року по 31.12.2013 року, злісно не виконуючи свої батьківські обов`язки, а саме нехтуючи здоров`ям та життям власної дитини, помітивши, що дитина захворіла, не забезпечила їй достатнього рівня медичної допомоги, розуміючи при цьому, що дитина недоношена та потребує постійного нагляду з боку лікарів.

31.12.2013 року ОСОБА_7 разом з новонародженою ОСОБА_11 було призначено зявитися до лікаря педіатра, проте нехтуючи здоровям та життям дитини, ОСОБА_7 проігнорувала дане запрошення до лікаря. Продовжуючи зловживати алкогольними напоями, залишивши при цьому хвору дитину без догляду та надання медичної допомоги, обвинувачена з новонародженою до лікаря не зявилася, що призвело до тяжких наслідків, оскільки внаслідок таких дій новонароджена ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла за адресою свого проживання.

Згідно висновку судово медичного експерта № 7: смерть ОСОБА_11 настала від гострої респіраторної інфекції дихальних шляхів з розвитком вогнищевої серозно десквомативної пневмонії з інтерстиціальним компонентом, яка ускладнилась дихальною недостатністю, що згідно гістологічної картини становило за терміном давності не менше кількох днів.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію дій останньої, просить вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року відносно обвинуваченої ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання в зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості, а саме внаслідок застосування ст. 75 КК України. Апелянт просить постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ст. 166 КК України у виді 2 років позбавлення волі. Винести окрему ухвалу щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 щодо другої дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при застосуванні до обвинуваченої ст. 75 КК України, внаслідок чого і є м`яким покарання, судом не було враховано в достатній мірі характер вчиненого кримінального правопорушення, а саме злісне невиконання обов`язків по догляду за дитиною, та ту обставину, що внаслідок такого злісного невиконання обов`язків по догляду за дитиною настали тяжкі наслідки, а саме смерть дитини, яку згідно висновку судово медичного експерта № 7, можливо було запобігти.
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що суд покладаючи на обвинувачену обов`язки передбачені п.п. 2, 3 ч.1 ст. 76 КК України, не зобов`язав обвинувачену відповідно до п.4 ч.1 ст. 76 КК України періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції, хоча дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , а саме те, що з 11.01.2010 року вона перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю, вживання з шкідливими наслідками, потребували покладення на неї і обов`язку періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
А також апелянт, враховуючи характеристику ОСОБА_7 та обставини вчинення кримінального правопорушення, окрім ухвалення вироку відносно ОСОБА_7 , просить також винести окрему ухвалу щодо позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав щодо другої дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні частково, просив вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 років позбавлення волі без застосування ст. 75 КК України; пояснення потерпілої, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; пояснення обвинуваченої та захисника, які також заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції та безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги; провівши судові дебати; надавши обвинуваченій останнє слово; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії ОСОБА_7 , за визнаних судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення правильно кваліфіковані за ст. 166 КК України, як злісне невиконання батьківських обов`язків по догляду за своєю дитиною, що спричинило тяжкі наслідки.

Твердження апеляційної скарги прокурора про те, що судом при призначенні покарання обвинуваченій належним чином не враховано ступінь тяжкості скоєного та дані про особу обвинуваченої, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який законом віднесено до злочинів середньої тяжкості, та дані про особу ОСОБА_7 , зокрема, те, що вона на диспансерному обліку у лікаря психіатра не перебуває, проте з 2010 року перебуває на обліку у лікаря нарколога, раніше не судима, має на утриманні неповнолітню дитину. Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 визнано її щире каяття, а обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено. Таким чином, судом першої інстанції були враховані всі обставини, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене та з урахуванням обставин справи, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, проте в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ст. 166 КК України, а саме 2 роки позбавлення волі. Більш того, з призначеним як видом так і розміром покарання фактично погодився і прокурор, адже в апеляційній скарзі просив про призначення ОСОБА_7 саме вказаного покарання.

Також, врахувавши дані про особу ОСОБА_7 , яка раніше не судима, має позитивні характеристики, враховуючи її відношення до вчиненого, а саме щире каяття, наявність у неї на утриманні малолітньої дитини, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням та встановивши іспитовий строк в межах, що передбачені ч. 3 ст. 75 КК України.

Наведені вище обставини в їх сукупності, на думку колегії суддів, давали суду першої інстанції усі підстави для висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, а тому доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом до ОСОБА_7 ст. 75 КК України з посиланням лише на характер скоєного, є необґрунтованими.

Крім того, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання зі здійсненням над нею нагляду органів внутрішніх справ та з покладенням на неї обов`язків, передбачених лише п.п. 2,3 ст. 76 КК України, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, не допустив неправильного застосування кримінального закону, адже покладення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України в разі звільнення від відбування покарання це право суду, а не обов`язок. Тому в цій частині доводи апеляційної скарги прокурора є також безпідставними.

Що стосується прохання прокурора в апеляційній скарзі про позбавлення обвинуваченої ОСОБА_7 батьківських прав стосовно її малолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , то воно взагалі не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону, а тому задоволенню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, і вважає, що вирок суду відносно ОСОБА_7 слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418 КПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року, відносно обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
____________ __________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4