У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого - судді

Присяжнюк Т.І.,

суддів за участю прокурора

Таран Т.С., Школярова
В.Ф., Сухарєва О.М.,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 26 лютого 2008
року кримінальну справу за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на вирок Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 30 червня 2005 року, яким

ОСОБА_1,

1984 року народження, раніше неодноразово судимий, останній
раз 7.03.2002 р. Гірницьким районним судом
м. Макіївки за ч.3 ст. 185, 71 КК України на 3 роки 2 місяця позбавлення
волі, звільнений 11.08.2003 р. умовно-достроково на 1 рік 6 місяців 7 днів,

засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі
строком на 1 рік, за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки,
за ч.3 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки, за ч.4 ст.187 КК
України до позбавлення волі строком на 11 років з конфіскацією майна, за ч.2 ст.
121 КК України до позбавлення волі строком на 9 років і за ст. 304 КК України до
позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст.ст. 70, 71 КК України за сукупністю
злочинів і вироків засудженому визначено остаточне покарання у виді позбавлення
волі строком на 12 років з конфіскацією всього належного майна.

ОСОБА_2,

1989 року народження, не судимий,

засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі
строком на 1 рік, за ч.3 ст. 185 КК
України до позбавлення волі строком на 3 роки, за ч.3 ст. 186 КК України до позбавлення
волі строком на 4 роки, за ч.4 ст.187 КК України до позбавлення волі строком на
8 років без конфіскації майна. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів
визначено остаточне покарання у виді позбавлення
волі строком на 8 років без конфіскації майна.

Зазначеним вироком також засуджений ОСОБА_3, який вирок у касаційному порядку не оскаржував.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 15 серпня
2006 року вирок щодо ОСОБА_1 в частині його обвинувачення
за ст. 304 КК України скасовано і провадження у справі закрито за недоведеністю
винності засудженого у вчиненні цього злочину.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 визнано
винними і засуджено за те, що вони у період з 10 по 23 березня 2004 року з подвір'я
і будинку потерпілого ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 за попередньою
змовою, з проникненням в приміщення, повторно вчинили ряд крадіжок майна потерпілого,
відкрито заволоділи майном ОСОБА_4 з застосуванням
до нього насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров'я, а 12 травня
2004 року вчинили розбійний напад на ОСОБА_4, під час
якого ОСОБА_1 і ОСОБА_3 заподіяли
потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній помер.

У касаційних скаргах засуджені порушують питання про скасування
постановлених щодо них судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд.
Свою вимогу мотивують неповнотою, однобічністю, необ'єктивністю досудового слідства
та судового розгляду, істотними порушеннями КПК України, в тому числі порушенням
права на захист при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, прокурора,
який вважав за необхідне залишити вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду
без змін, перевіривши матеріали кримінальної справи і обговоривши доводи касаційних
скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні ними у період з 10 до 23 березня 2004
року ряду крадіжок і грабежу з подвір'я
і будинку ОСОБА_4, а 12 травня 2004 року - ОСОБА_2, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у
розбійному нападі на ОСОБА_4 і нанесенні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 тяжких тілесних
ушкоджень потерпілому, від яких настала його смерть, відповідають фактичним обставинам справи,
обґрунтовані сукупністю розглянутих в судовому засіданні і наведених у вироку доказів.

ОСОБА_2 визнав, що вирішив
здійснити крадіжку майна разом з ОСОБА_1 і 15, 17 та 19 березня вчинив крадіжки
з будинку ОСОБА_4, а 23 березня 2004
року з того ж дому у присутності зачиненого на веранді ОСОБА_4 також вилучили
його майно (а.с. 311, 322-324).
12 травня 2004 року разом з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 вони у будинку зв'язали
ОСОБА_4, при цьому ОСОБА_1 наніс хазяїну кілька ударів, а ОСОБА_3 наніс йому руками
і ногами багато ударів, а потім вони винесли з дому майно (а.с. 325).

ОСОБА_1 визнав, що 15, 17 та 19
березня 2004 року разом з ОСОБА_2 він здійснив крадіжки майна ОСОБА_4 з будинку
останнього (а.с. 349-350), 23 березня 2004 року - спільно з ОСОБА_2 у
присутності ОСОБА_4 з його будинку також вилучив майно (а.с. 351), а 12 травня
2004 року разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проник у будинок ОСОБА_4, якого зв'язали, при цьому
ОСОБА_1 наніс йому кілька ударів, а ОСОБА_3 бив неодноразово, а потім винесли з
будинку майно (а.с. 351).

Крім цих показань вина ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 підтверджується показаннями
потерпілого ОСОБА_5, який пояснив, яке саме майно і в які дні протягом березня
та 12 травня 2004 року було викрадено з дому його батька і які речі він пізніше
побачив у будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і у ОСОБА_3 (а.с. 358-362).

Також свідок ОСОБА_6 показала, що у
березні 2004 року її брат ОСОБА_2 та співмешканець ОСОБА_1 неодноразово
приносили додому майно, походження якого відмовлялися пояснити. 12 травня 2004
року вказані особи повернулися додому вночі разом з ОСОБА_3 та знову принесли
майно, про яке не пояснили, звідки його взяли (а.с. 368-370).

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 своїми показаннями також спростовують показання ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
які у судовому засіданні визнали себе винними частково.

Винність ОСОБА_1 і ОСОБА_2
підтверджується даними протоколів огляду та виїмки (а.с. 27-30, 137, 141),
відтворення обстановки та обставин події (а.с. 71-72, 107-108, 110), висновками
судово-дактилоскопічної, судово-медичної експертизи (а.с. 164, 153-154).

Як убачається з висновку
судово-медичної експертизи від 24 червня
2006 року, смерть ОСОБА_4 настала 13 травня 2004 року, а її причиною була тупа
травма грудної клітини, що супроводжувалась численними закритими двосторонніми
переломами ребер та розвитком шоку. Крім того, ОСОБА_4 були нанесені й інші
тілесні ушкодження (а.с. 153-154).

Доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 щодо необгрунтованості їх вини у вчиненні вказаних злочинів позбавлені
підстав і спростовуються вищенаведеними доказами.

Аналіз приведених даних, взятих у
їх сукупності, дав підстави суду дійти правильного висновку щодо винності
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні
інкримінованих їм злочинів і правильно кваліфікувати дії ОСОБА_1 за ч. 2 ст.
185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 4
ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК України, а ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3
ст. 186, ч. 4 ст. 187 КК України.

Що стосується посилань у касаційній
скарзі неповнолітнього ОСОБА_2 на
порушення його права на захист у зв'язку з тим, що при розгляді справи судом
апеляційної інстанції був відсутній його законний представник, то вони
визнаються колегією суддів безпідставними.

Відповідно до ст. 441 КПК України у
судове засідання викликаються батьки або інші законні представники
неповнолітнього підсудного. Відповідно до матеріалів справи у судових
засіданнях як законний представник ОСОБА_2 брала участь його мати ОСОБА_11.
Також як під час досудового слідства, так і судового розгляду справи ОСОБА_2
мав захисника - ОСОБА_12.

Відповідно до ч. 2 ст. 358 КПК
України законний представник підлягає обов'язковому
виклику в апеляційний суд, якщо в апеляції ставиться питання про погіршення
становища засудженого. Як убачається з матеріалів справи, при розгляді в суді
апеляційної інстанції кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 та інших питання про
погіршення його становища не ставилось, відповідно його законний преставник не
підлягав обов'язковому виклику в апеляційний суд.

Як
встановлено колегією суддів, про розгляд справи у суді апеляційної інстанції
був належним чином повідомлений захисник
ОСОБА_2 ОСОБА_13, участь якого у суді апеляційної інстанції відповідно
до ч. 2 ст. 45 КПК України не була обов'язковою, зважаючи на те, що питання про
погіршення становища ОСОБА_2 не ставилось.

Отже, істотних порушень
кримінально-процесуального закону, які були б підставами для скасування судових
рішень стосовно ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, не встановлено.

При обранні мір покарання ОСОБА_1
та ОСОБА_2 суд урахував положення ст. 65 КК України та правильно
призначив покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення кожного із засуджених. Підстав для пом'якшення покарання ОСОБА_1, про що йдеться у
його касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України,
колегія суддів

ухвалила:

касаційні скарги засуджених ОСОБА_1
та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Вирок Горняцького районного суду м.
Макіївки Донецької області від 30 червня 2005 року та ухвалу колегії суддів
судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області від
15 серпня 2006 року стосовно ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без змін.

С
У Д Д І :

Присяжнюк Т.І.
Таран Т.С.
Школяров В.Ф.