У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
за участю: прокурораОСОБА_4.,

розглянула в судовому засіданні 19 лютого 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 3 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 червня 2014 року.

Зазначеним вироком

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

не судимого,

засуджено за ч. 4 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років із позбавленням права обіймати керівні посади на підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності строком на 3 роки, а на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2-4 ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 червня 2014 року вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи генеральним директором ПП «Машспецавто», використовуючи своє службове становище, скоїв привласнення чужого майна в великих розмірах за наступних обставин.

У жовтні 2007 року між ТОВ «Лада-Лубни» в особі директора ОСОБА_6 та ПП «Машспецавто» в особі генерального директора ОСОБА_5, яке здійснювало господарську діяльність за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 8, була досягнута усна домовленість на поставку на ТОВ «Лада-Лубни» двох автомобілів ВАЗ-21154 та одного автомобіля ВАЗ-21214 за умов стовідсоткової передплати, на виконання якої 10 жовтня 2007 року ТОВ «Лада-Лубни» перерахувало ПП «Машспецавто» кошти на суму 135 500 грн. 30 листопада 2007 року ОСОБА_5 поставив ТОВ «Лада-Лубни» один автомобіль ВАЗ-21214 (Нива) на суму 47 500 грн.

При цьому ОСОБА_5, зловживаючи службовим становищем, маючи право розпорядження грошовими коштами, достовірно знаючи про перерахування грошових коштів з рахунку ТОВ «Лада-Лубни», умисно зобов'язання згідно домовленостей не виконав, два автомобілі ВАЗ-21154 ТОВ «Лада-Лубни» не поставив, грошові кошти на загальну суму 88 000 грн. привласнив та розпорядився ними на власний розсуд.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 посилається на неправильне застосування судом кримінального закону. Зазначає, що судом, на його думку, неправильно визнано розмір заподіяної шкоди як великий, оскільки станом на 01.10.2007 року сума податкової соціальної пільги становила 460 грн, а тому великий розмір на той час становив 115 000 грн. Просить скасувати судові рішення та закрити справу на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд у зв'язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого ОСОБА_5 Посилається на безпідставне звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням. Указує на невиконання апеляційним судом вказівок касаційного суду при попередньому розгляду справи.

На касаційну скаргу прокурора надійшло заперечення від захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_5

Заслухавши доповідача, міркування прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора частково і просив направити справу на новий апеляційний розгляд, а касаційну скаргу засудженого просив залишити без задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, скарга засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Посилання у скарзі засудженого ОСОБА_5 на неправильне застосування судом кримінального закону при визначення розміру чужого майна як великого, є безпідставними.

Відповідно до п. 22.5 статті 22 Закону України від 22.05.2003 року «Про податок з доходів фізичних осіб», який діяв на момент вчинення ОСОБА_5 злочину, для кваліфікації злочинів сума неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановлювалася на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 6.11 пункту 6.1 статті 6 цього Закону для відповідного року з урахуванням положень пункту 22.4 статті 22 зазначеного Закону.

З 1 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законів України» № 2771- ІУ від 07.07.2005 року (пункт 1 Прикінцевих положень зазначеного закону), який дещо змінив порядок обрахування податкової соціальної пільги.

З урахуванням цих змін у 2006 році та послідуючих роках розмір податкової соціальної пільги становив 50% однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої законом станом на 1 січня звітного податкового року.

Таким чином, податкова соціальна пільга у 2007 році становила 200 грн. (50% від 400 грн.), враховуючи, що відповідно до ст. 76 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» мінімальна заробітна плата станом 01.10.2007 року становила 400 грн.

Отже, за встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 191 КК України кваліфіковано правильно.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2014 року скасована ухвала Апеляційного суду міста Києва від 7 жовтня 2013 року, якою вирок суду щодо ОСОБА_5 залишений без зміни, з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду, колегія суддів в ухвалі зазначила, що поза увагою апеляційного суду залишилось те, що засудженим вчинено тяжкий злочин, матеріальна шкода в повному обсязі не відшкодована, а суд у вироку не вказав належних доводів, які дають підстави для висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання. Згідно з вказівкою касаційного суду, якщо при новому апеляційному розгляді не буде встановлено інших пом'якшуючих покарання обставин, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, то призначене йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, слід вважати м'яким.

Відповідно до вимог ст. 399 КПК України (1960 року) вказівки касаційного суду є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при повторному розгляді.

Разом із тим, апеляційний суд при повторному розгляді справи цієї вимоги закону не дотримався, оскільки за умови підтвердження обсягу обвинувачення, відсутності обставин, які б могли істотно вплинути на призначене засудженому покарання, пославшись на встановлені судом першої інстанції обставини та на строк, який пройшов з моменту вчинення злочину, звільнив ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням,

На думку колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_5 покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з випробуванням є занадто м'яким.

Відповідно до вимог ст. 377 КПК України при залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляцію визнано необґрунтованою. Разом з тим, ці вимоги закону при розгляді даної справи апеляційним судом залишились не виконаними.

При розгляді апеляційної скарги прокурора апеляційний суд свого рішення про залишення без зміни вироку суду першої інстанції належним чином не мотивував.

Тому колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю її вимогам закону, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково, касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 червня 2014 року щодо ОСОБА_5 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3