ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ Справа №1-20/2007 рік

№1-175/2006 рік

05 лютого 2007 року Малинський
районний суд Житомирської області в складі

головуючої судді Збицької К.Д.

з участю секретаря Гузікової І.І,

прокурора Сивця A.M.

захисника ОСОБА_1

представника служби у справах

неповнолітніх Романенко С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
місті Малині кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця
міста Житомира, українця, громадянина України, з повною загальною середньою
освітою, ІНФОРМАЦІЯ_3, неодруженого, проживаючого до навчання в АДРЕСА_1, тимчасово в
АДРЕСА_2, не
судимого за ст.186 ч.2 Кримінального кодексу України

та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця
міста Малина Житомирської області, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_4,
не судимого, який проживає в АДРЕСА_3 за ст. 186
ч.2 Кримінального кодексу України

встановив :

8 жовтня 2006
року біля 21-ї години
на вулиці Леніна в місті Малині ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 з ініціативи
ОСОБА_3 за попередньою змовою між собою з застосуванням фізичного насильства,
яке не є небезпечним для життя чи здоров'я потерпілого, відкрито викрали у
ОСОБА_4 мобільний телефон „Siemens AX-75" вартістю 245 гривень.

З метою
заволодіння мобільним телефоном вони наздогнали ОСОБА_4. ОСОБА_2 наніс йому
удар в обличчя, що спричинило пошкодженням слизової оболонки нижньої губи, яке
відноситься до легкого ступеню тяжкості без розладу здоров'я, від якого ОСОБА_4
упав на землю. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 стали наносити йому удари ногами по тулубу, чим
спричинили фізичний біль, після чого відкрито заволоділи належним ОСОБА_4
майном.

Підсудні на
досудовому слідстві та в судовому засіданні свою вину в інкримінованому їм
злочині визнали частково. Не заперечуючи обставин заволодіння чужим майном,
обидва заперечують наявність у них корисливого мотиву.

ОСОБА_2 суду
показав, що 8 жовтня
біля 21-ї години
він з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на вулиці Кривенчука в місті Малині підійшли до
ОСОБА_4, який стояв там з ОСОБА_6. Запропонували ОСОБА_4 влаштувати їм зустріч
з ОСОБА_7, а в залог домовленості віддати їм свій мобільний телефон. ОСОБА_4 не
погодився. Коли ОСОБА_6 з ОСОБА_8 відійшли, ОСОБА_4 став втікати від них по
вулиці Леніна. Першим за ним побіг ОСОБА_3, за ним підійшов він та відразу
наніс ОСОБА_4 удар рукою в обличчя. ОСОБА_4 впав. Вони з ОСОБА_3 стали просити
віддати їм мобільний телефон.
При цьому обіцяли повернути його після зустрічі з ОСОБА_7. Спочатку ОСОБА_4 не
погоджувався, потім витяг з нього SIM-картку і передав
телефон ОСОБА_3. Після цього всі
повернулися на вулицю Кривенчука, де ОСОБА_3 передав телефон своєму братові
ОСОБА_8.

Аналогічні
показання дав підсудний ОСОБА_3. Він також зазначив, що першим ОСОБА_4 на
вулиці Леніна наздогнав він, схопив за одяг та утримував, доки не підійшов
ОСОБА_2 та не вдарив ОСОБА_4 в обличчя.

Обоє підсудні
заперечують факт нанесення ударів руками та ногами по тулубу потерпілого.

Такі ж показання
вони давали при відтворенні обстановки та обставин події (а.с.55-56, 60-61), на очних ставках
з потерпілим (а.с.54, 59).

Крім часткового
визнання вини самими підсудними їх винуватість у вчиненні пограбування
підтверджується показаннями потерпілого, свідків, письмовими доказами.

Як показав
потерпілий ОСОБА_4, коли він зрозумів наміри підсудних за будь-яких обставин
заволодіти його мобільним телефоном, він вирішив втекти від них. Спочатку його
наздогнав ОСОБА_3, тримав за верхній одяг до підходу ОСОБА_2, який зразу ж
наніс йому рукою удар в обличчя, від якого він впав. Підсудні стали наносити
йому удари ногами по тулубу, вимагаючи віддати телефон. Він закривав обличчя та
голову руками, потім зрозумів, що вони від нього не відстануть і погодився
віддати телефон, витягнувши з нього SIM-картку. Повернувшись з
підсудними на вулицю Кривенчука, де залишилися їх знайомі, він просив віддати
йому мобільний телефон, але вони відмовили та пояснили, що віддадуть тільки
тоді, коли він приведе до них ОСОБА_7. Наступного дня він звернувся із заявою в
райвідділ міліції.

Суд вірить
показанням потерпілого щодо нанесення йому підсудними ударів ногами по тулубу,
бо вони є послідовними, логічними, він підтвердив їх під час проведення з ним
очних ставок (а.с.54,59). Цими ударами підсудні завдали ОСОБА_4 фізичного болю,
а ударом ОСОБА_2 спричинені легкі тілесні ушкодження у вигляді синцю слизової
нижньої губи, що встановлено висновком судово-медичного експерта № 496 (а.с.72-73).

Свідки ОСОБА_6
та ОСОБА_5 підтвердили, що в їх присутності підсудні вимагали у ОСОБА_4 його
мобільний телефон, але той не погоджувався віддати його. Після того, як
підсудні та потерпілий повернулися до них з вулиці Леніна на вулицю Кривенчука,
то ОСОБА_4 сказав ОСОБА_6, що його побили і забрали мобільний телефон, а
ОСОБА_5 бачив мобільний телефон в руках у когось із підсудних. ОСОБА_4 при
ньому просив повернути телефон, однак ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовили йому і
пообіцяли що повернуть тільки тоді, коли він приведе до них ОСОБА_7.

З показань
свідка ОСОБА_8 після того, як ОСОБА_4 і ОСОБА_6 пішли від них, його брат
ОСОБА_3 передав йому мобільний телефон ОСОБА_4 марки „Siemens
AX-75". Як він опинився у брата він не бачив, вважав, що ОСОБА_4
залишив його в залог. Наступного дня працівники міліції вилучили в нього цей телефон.

Його показання
підтверджуються протоколом добровільної видачі працівникам міліції 9 жовтня 2006 року викраденого
у ОСОБА_4 мобільного телефону „Siemens AX-75" НОМЕР_1 (а.с.6), який оглянутий 26.10.2006р. (а.с. 19), постановою від
27.10.2006р. приєднаний до справи як речовий доказ (а.с.20) та повернутий
21.11.2006р. на зберігання під розписку потерпілому (а.с.22).

Висновком товарознавчої
експертизи вартість викраденого мобільного телефону визначена 245 гривень (а.с.66).

Аналізуючи
досліджені докази у їх сукупності суд визнає доведеною винуватість підсудних у
вчиненні відкритого заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, яке не
є небезпечним для життя чи здоров'я потерпілого, вчиненого за попередньою
змовою групою осіб та кваліфікує дії ОСОБА_2 й ОСОБА_3 за ч.2 ст.186 Кримінального
кодексу України. При цьому суд приймає до уваги, що підсудні, заволодіваючи
майном потерпілого, діяли всупереч його волі. Потерпілий ніяких боргових
зобов'язань перед підсудними чи іншими особами не мав. Заволодівши майном
потерпілого, вони розпорядились ним на свій розсуд, передавши його третій особі
- брату ОСОБА_3.

При призначенні
покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи винних та
обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст.12 КК України вчинений підсудними злочин класифікується як
тяжкий.

Обоє підсудні
притягуються до кримінальної відповідальності вперше, за місцем проживання, а
ОСОБА_3 і за місцем навчання, характеризуються позитивно, є потерпілими від
аварії на ЧАЕС. ОСОБА_3 вчинив злочин у неповнолітньому віці. Заподіяні збитки
відшкодовані. Ці обставини відповідно до ст.66 КК України суд визнає такими, що
пом'якшують їм покарання.

Обставин, які
відповідно до ст.67 КК
України обтяжують покарання, судом не встановлено.

З огляду на
наведене суд визнає за необхідне й достатнє для виправлення підсудних та
попередження вчинення ними нових злочинів призначити покарання в межах санкції
статті, за якою вони засуджуються, у виді позбавлення волі та вважає за
доцільне їх звільнення від відбування покарання з випробуванням із застосування
до ОСОБА_2 ст.75 Кримінального кодексу України, а до ОСОБА_3 ст. 104 цього Кодексу з
іспитовим строком та покладенням на них обов'язків, визначених ст.76 КК
України.

Речовий доказ
підлягає поверненню за належністю потерпілому.

Керуючисьст.ст.323,324,327Кримінально-процесуального
кодексу України,

засудив :

визнати винним ОСОБА_2
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 186 Кримінального
кодексу України та призначити покарання у виді чотирьох років і шести
місяців позбавлення волі.

На підставі
ст.75 КК України звільнити ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання за умови,
що він протягом іспитового строку ДВА РОКИ не вчинить нового злочину та виконає
покладений на нього відповідно до п.З ч.1
ст.76 цього кодексу обов'язок повідомляти органи кримінально-виконавчої
системи про зміну місця проживання та навчання.

Визнати
винним ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 Кримінального
кодексу України та призначити покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 104 Кримінального
кодексу України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання за
умови, що він протягом іспитового строку ДВА РОКИ не вчинить нового злочину та
виконає покладений на нього відповідно до п.З ч.1 ст.76 цього кодексу обов'язок повідомляти органи
кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання та навчання.

Запобіжний
захід до набрання вироком законної сили
залишити засудженим

підписку про невиїзд.

Речовий доказ - мобільний
телефон „Siemens AX-75"
НОМЕР_1
сірого кольору повернути потерпілому ОСОБА_4.

На вирок суду
може бути подана апеляція до Житомирського апеляційного суду через Малинський
районний суд протягом п'ятнадцяти діб з моменту його проголошення.