АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 538/2020/14-к Номер провадження 11-кп/786/112/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія-ч.1ст.286 С.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2015 року м. Полтава

27 січня 2015 рокум. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження № 11/786/112/15 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Лохвицького районного суду Полтавської області від 27 листопада 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Червонозаводське, Лохвицького району Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимого

засуджено за ч.1 ст. 286 КК України до покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на два роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки.

Позов прокурора Лохвицького району Полтавської області в інтересах держави в особі Лохвицької центральної районної лікарні задоволено, стягнуто з ОСОБА_9 на користь Лохвицької центральної районної лікарні 1407,36 грн. витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 .

Позов ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_9 7779,74 грн. матеріальної шкоди завданої злочином, 10000 грн. моральної шкоди та 7042, 64 грн. процесуальних витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України в Полтавській області 8589,68 грн. витрат за проведення експертизи.

Вирішена доля речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він 10 серпня 2014 року, близько 22.00 год. по вул. Ватутіна в м. Червонозаводське Лохвицького району Полтавської області, керуючи автомобілем ВАЗ 21120 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїжджій частині дороги у напрямку центра міста, не переконався в безпеці маневру , всупереч вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху, виїхав на праве узбіччя, де допустив наїзд передньою частиною свого автомобіля на пішохода ОСОБА_7 , який рухався в попутному напрямку. Внаслідок наїзду ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: перелому верхньої третини лівої малогомілкової кістки, рвана рана лівої гомілки, перелому середньої третини правої ключиці, рвана рана верхньої третини правого плеча, садно шкіри по передній поверхні в проекції правого плечового суглобу, струсу головного мозку, забитої рани тім`яної потиличної ділянок голови більше справа, рана по правій боковій поверхні тулуба оточена спадинами і подряпинами, садна шкіри в центрі поперекової ділянки, по задньо-боковій поверхні грудної клітини справа, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду в частині призначення покарання та постановити новий вирок, призначивши йому покарання у вигляді штрафу в розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Апелянт вважає, що суд не взяв до уваги те, що він в сім`ї являється єдиною особою, яка працює та утримує малолітніх дітей і дружину, яка зайнята доглядом за малолітніми дітьми, позбавлення права керування автоматично позбавляє його роботи, а його сім`ю засобів до існування. Залишившись без роботи не зможе своєчасно та в повній мірі відшкодувати завдану шкоду.

Інші учасники кримінального провадження вирок суду не оскаржили.

Обвинувачений та його захисник надіслали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, оскільки погіршення становища обвинуваченого прокурором та потерпілим у даному провадженні не ставиться, тому на думку колегії суддів можливо розглянути справу по суті без явки як обвинуваченого так і його захисника.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку прокурора та потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 про відмову у задоволенні апеляції обвинуваченого і залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що підстав для зміни чи скасування вироку суду відсутні.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчинені злочину, за який він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами, які ніким з учасників судового розгляду не оспорюються.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ч.1 ст. 286 КК України є правильною і апеляційні скарги з цього приводу не подавались.

Твердження ОСОБА_9 про необхідність призначення йому покарання у вигляді штрафу не заслуговують на увагу, оскільки штраф як вид покарання є реальним і не може бути застосованим до ОСОБА_9 , так як це погіршує становище останнього.

Як вбачається зі змісту п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 року у кожному випадку призначення покарання за ч.1 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначені додаткового покарання місцевий суд аргументував доцільність позбавлення права керувати транспортними засобами на два роки.

Крім цього, ОСОБА_9 під час вчинення злочину з місця пригоди втік, залишив потерпілого у безпорадному стані не надавши допомогу, що свідчить про його більшу небезпечність.

Нехтування правилами дорожнього руху призвели до того, що потерпілий отримав численні травми, в результаті яких потребує лікування до цього часу. ОСОБА_9 не відшкодував завдану шкоду, а також не застрахував свою цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану третім особам, чим свідомо нехтував встановленими законом правилами в сфері дорожнього руху та експлуатації автотранспорту і поставив потерпілого у скрутне матеріальне становище.

Судом законно та обгрунтовано до ОСОБА_9 було застосовано додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на два роки.

Посилання апелянта про необхідність скасування такого додаткового покарання є необгурунтованими, оскільки він має інший фах професійної діяльності і може працювати без застосування транспортних засобів.

Під час призначення покарання суд врахував як пом`якшуючу обставину наявність у ОСОБА_9 на утриманні неповнолітніх дітей, тому застосував ст. 75 КК України.

На думку колегії суддів саме застосування додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом строком на два роки буде дієвим заходом, направленим на виправлення та перевиховання ОСОБА_9 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Лохвицького районного суду Полтавської області від 27 листопада 2014 року щодо нього за ч.1 ст.286 КК України - без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4