АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11/791/1062/13 Головуючий в 1 інстанції: Захарчук В.В.
Категорія: ст. 286 ч. 2 КК України Доповідач: Ковальова Н.М.
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Херсонської області в складі :

Головуючого-судді Ковальової Н.М.

Суддів Буженко Н.В., Волошка С.Г.

при секретарі: Чорі Ю.Я.

За участю прокурора: Чепуріної А.С.

засудженого ОСОБА_1

захисника - адвоката: Шиліна Є.Ю.

потерпілої: ОСОБА_3

представника потерпілої: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні кримінальну справу за апеляціями прокурора, який приймав участь при розгляді справи судом першої інстанції; потерпілої ОСОБА_3; захисника засудженого адвоката Шиліна Є.Ю., на вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2012 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.Каховка Херсонської області, громадянина України, не працюючого, освіта середня, одруженого, що має на утриманні малолітню дитину, не судимого, проживаючого в АДРЕСА_1, яким його засуджено за ч.2 ст. 286 УК України на три роки позбавлення волі з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі закритого типу без позбавлення права управління транспортними засобами.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено без змін - підписку про невиїзд.

Строк відбуття покарання відраховується з дня затримання.

Позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заподіяна матеріальна шкода у розмірі 21192 грн. та моральна - у розмірі 30 000 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

в с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_1 22.12.2011р. визнаний винним і засуджений за те, що близько 11.20 годин, управляючи технічно справним автомобілем Вольксфаген КАДІ, реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснюючи рух по автодорозі "Марьянівське-Берислав" з боку м.Марьянівське Дніпропетровської області у напрямі м.Берислав Херсонської області на 79км.+ 900м. вказаної автодороги, порушуючи п.п. 2.3.б, 10.1 і 14.2 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність і безпечність до дорожньої обстановки що склалася, внаслідок чого здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 2105, реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, який рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого водій автомобіля ВАЗ 2105 ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні пошкодження, внаслідок чого наступила смерть.

Вказані наслідки знаходяться в причинному зв'язку з порушенням з боку водія ОСОБА_6 вимог п. 2.3.б Правил дорожнього руху України, згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від управління цим засобом в дорозі; п.10.1 Правил дорожнього руху України, згідно якого перед початком руху, перестроюванням і будь-якою зміною напряму руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також п. 14.2 в) Правил дорожнього руху України, згідно якого, перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що: в/ смуга стрічного руху на яку він виїжджатиме, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані.

В апеляціях:

прокурор, не оспорюючи кваліфікацію вчиненого засудженим ОСОБА_1, вважає зазначений вирок незаконним та необґрунтованим через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину внаслідок м'якості, оскільки суд не врахував, що в результаті ДТП загинув потерпілий. Крім того, вирішуючи питання щодо цивільного позову не вмотивував висновок про часткове задоволення позову потерпілої. Ставить питання про скасування вироку в частині призначеного покарання засудженому та постановити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_1 за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на сім років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки;

потерпіла ОСОБА_3 також вважає, що суд призначив ОСОБА_1 занадто м'яке покарання, на її думку підсудний, хоча повністю визнавав свою вину, проте, правдивих показань не дав, тому ставить під сумнів його щиросердне каяття. Вважає, що суд повинен був врахувати в якості тяжких наслідків скоєного злочину смерть її чоловіка. При вирішенні цивільного позову суд не обґрунтував свій висновок про задоволення її позову про відшкодування моральної шкоди частково в сумі 30000 грн., тоді як вона просила стягнути з винного 100000 грн. Вважає, що суд безпідставно не врахував в якості обтяжуючої покарання обставини невідшкодування збитків, завданих злочином, та призначив мінімальне покарання без позбавлення права керування транспортними засобами. Прохає в частині призначеного покарання скасувати, призначивши покарання, яке відповідало б тяжкості злочину та особі засудженого, та прохає задовольнити цивільний позов в повному обсязі;

захисник засудженого адвокат Шилін Є.Ю., не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_1 у скоєні злочину та призначеного покарання, вважає вирок суду в частині вирішення цивільного позову таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, постановленим з порушеннями норм матеріального та процесуального права. Так, в порушення вимог ст.ст.323,334 КПК України суд не мотивував належним чином підстави для задоволення позову та підстави для відшкодування матеріальної шкоди, оскільки ОСОБА_1 не був власником автомобіля, яким керував. ДТП сталося в період дії страхового полісу, долученого до матеріалів справи. Суд вирішив цивільний позов без урахування вимог Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в редакції, що була чинна на момент ДТП, відповідно до вимог якого належним відповідачем по справі є страхова компанія „ТАС", в залученні якої до справи в якості цивільного співвідповідача було необґрунтовано відмовлено. Крім того, вважає, що вартість автомобіля, зазначена у позову, не підтверджена доказами. Просив оскаржуваний вирок скасувати в частині цивільного позову, та справу в цій частині направити на новий судовий розгляд .

Від інших учасників судового розгляду кримінальної справи апеляції не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав свою апеляцію та апеляцію потерпілої та в частині скасування вироку щодо цивільного позову та апеляцію захисника, потерпілу, підтримавшу свою апеляцію та апеляцію прокурора, засудженого, який не підтримав апеляцію прокурора та апеляцію потерпілої, а підтримав апеляцію свого захисника, захисника, підтримавшого свою апеляцію, в судових дебатах сторони залишились на своїх позиціях, останнє слово засудженого, в якому просив вирок залишити без змін, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, перевіривши доводи апеляцій, колегія суддів приходить до слідуючого.

Висновок суду про винність засудженого ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, підтверджується зібраними по справі та дослідженими у суді доказами та ніким не оспорюється.

Призначаючи ОСОБА_1 основне покарання у виді позбавлення волі, суд в достатній мірі врахував, що злочин вчинено з необережності, особу засудженого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно за місцем проживання. В якості обставин, які пом'якшують покарання, суд визнав щире каяття та перебування на утриманні малолітньої дитини. Обтяжуючих обставин не встановлено, а тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про призначення ОСОБА_1 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, і колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, а доводи прокурора та потерпілої що призначене основне покарання є м'яким, є безпідставним.

Разом з тим, доводи апеляцій прокурора та потерпілої щодо необґрунтованого незастосування судом додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, підлягають задоволенню.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.02. 2005р. "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті", з послідуючими змінами, у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов'язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд при призначенні покарання не обговорив питання про доцільність застосування додаткового покарання, та не виклав мотиви, за якими він прийшов до висновку про можливість незастосування до ОСОБА_1 додаткової міри покарання.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину визнав повністю, давав визнавальні свідчення щодо обставин скоєного злочину, а тому доводи потерпілої, щодо її сумнів щиросердного каяття ОСОБА_1, необґрунтовані та безпідставні і не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені чи не спростовані доказами.

У ст.67 КК України наведений вичерпний перелік обставин, які обтяжують покарання, а тому доводи потерпілої, що суд не визнав в якості обтяжуючої покарання обставини - невідшкодування завданих злочином збитків засудженим, є безпідставними, оскільки зазначена обставина не включена до цього переліку.

Доводи потерпілої, що суд не врахував в якості тяжких наслідків скоєного злочину смерть її чоловіка теж необґрунтовані, оскільки ця обставина вже передбачена диспозицією ч.2 ст.286 КК України.

Апеляційні доводи прокурора, потерпілої та захисника засудженого в тій частині, що при вирішенні цивільного позову суд не обґрунтував свій висновок про часткове задоволення позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди, та доводи захисника засудженого, що суд в порушення вимог ст.ст.323,334 КПК України, не навів підстав, передбачених законом для задоволення позову як в частині відшкодування завданих злочином матеріальних збитків, так і моральної шкоди, та не вмотивував своє рішення щодо часткового задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, заслуговують на увагу.

При вирішенні позову потерпілої поза увагою суду залишився долучений до справи Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів автомобіля Вольксфаген КАДІ, строк дії якого передбачений з 12.07.2011 року до 11.07.2012 року (а.с.195).

Суд не з'ясував правові відносини сторін з приводу застрахування забезпеченого зазначеного страхового засобу - автомобіля Вольксфаген КАДІ, не розмежував у відповідності з вимогами ЗУ „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в редакції, що була чинна на час вчинення злочину, ступінь страхової компенсації за шкоду, заподіяну в результаті ДТП страховою компанією "Страхова група „ТАС" та особою, визнаною винною у скоєні злочину, та не залучив при наявності для цього підстав в якості співвідповідачів страхову компанію.

Тому апеляційні вимоги зазначених апелянтів в цій частині обґрунтовані, та підлягають задоволенню.

Виходячи з викладеного, вирок суду в частині призначеного покарання, відповідно до ст.378 ч.1 п.3 КПК України (1960р.) та в частині цивільного позову щодо ОСОБА_1 підлягає скасуванню з постановленням нового вироку.

Обговорюючи питання про міру покарання ОСОБА_1, колегія суддів, у відповідності зі ст. 65 КК України, враховує конкретні обставини справи, а також те, що він раніше не судимий, вчинив злочин вперше, позитивно характеризується за місцем проживання, визнав вину, щиро кається у вчиненому, та враховує халатність дій ОСОБА_1 при керуванні транспортним засобом, що привело до ДТП, в результаті якої загинув потерпілий, а тому вважає за необхідне призначити покарання в межах санкції статті кримінального закону, який він порушив з застосуванням додаткового покарання - позбавлення керування транспортними засобами на певний строк і таке покарання буде цілком достатнім для його виправлення.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 378, 379 КПК України (1960р.), колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Херсонської області, -

з а с у д и л а :

Апеляції прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, потерпілої ОСОБА_3, задовольнити частково.

Апеляцію захисника засудженого ОСОБА_1 адвоката Шиліна Є.Ю. задовольнити.

Вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2012 року щодо ОСОБА_1 в частині призначеного покарання та цивільного позову - скасувати.

Визнати винним та призначити ОСОБА_1 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді трьох років позбавлення волі з поміщенням до кримінально-виконавчої установи закритого типу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Справу в частині розгляду цивільного позову направити на новий судовий розгляд в той же суд в порядку цивільного провадження.

В іншій частині вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 21 листопада 2012 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд змінити, взявши під варту із зали суду.

Строк відбуття покарання відраховувати з 13 серпня 2013р.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений і на нього внесено касаційне подання прокурором в Верховний Суд України через апеляційний суд Херсонської області в місячний строк з моменту його проголошення, а засудженим, перебуваючим під вартою, в той же строк, з моменту вручення копії вироку.

Головуючий :(підпис) Судді:(два підписи)

З оригіналом згідно:

Головуючий: суддя Ковальова Н.М.