У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючогоОСОБА_2.,
суддівОСОБА_3 та ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 23 квітня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України в порядку глави 33 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) судових рішень,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 20 січня 2015 року заяву ОСОБА_1. про відвід слідчому залишено без задоволення, оскільки заява про відвід подана неналежною особою.

Апеляційний суд Житомирської області своїм рішенням від 22 січня 2015 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1. на вищезазначену ухвалу слідчого судді.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційного скаргою ОСОБА_1. на ухвалу апеляційного суду.

ОСОБА_1. звернувся із заявою про перегляд Верховним Судом України постановлених щодо нього судових рішень, в якій порушує питання про їх скасування та направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

У заяві ОСОБА_1. вказує, що підставою подання цієї заяви є неоднакове застосування судом касаційної інстанції частини 2 статті 55 КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

На підтвердження своїх доводів щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, заявник надав копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2015 року.

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача та, перевіривши доводи заяви та долучені до неї матеріали, дійшла висновку про таке.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року) Верховний Суд України може переглянути судові рішення, що набрали законної сили, якщо має місце встановлення неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень в аспекті (значенні) правової позиції суду касаційної інстанції, висловленої у своєму рішенні.

Перегляд рішення касаційного суду можливий, а втручання/невтручання в таке рішення є необхідним/непотрібним, коли є неоднаковість у правозастосуванні, що зумовлює Верховний Суд України висловити свою правову позицію щодо правильного застосування норми, передбаченої КПК. Ключовою умовою такого перегляду є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми процесуального закону.

У рішенні від 17 лютого 2015 року, яке, на думку заявника, має визнаватись порівнюваним, касаційний суд, констатувавши порушення місцевим судом статті 55 КПК, скасував постановлені у кримінальному провадженні судові рішення і призначив новий розгляд у суді першої інстанції. Своє рішення касаційний суд обґрунтував тим, що суд першої інстанції безпідставно повернув заяву особі, належним чином не перевірив її правовий статус та передчасно дійшов висновку про те, що остання не є учасником судового провадження, а тому не мала права подавати таку заяву.

Згідно з долучених до заяви копіями оскаржуваних судових рішень, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційного скаргою ОСОБА_1. на ухвалу апеляційного суду відповідно до пункту 2 частини другої статті 428 КПК. Своє рішення суд обґрунтував тим, що апеляційний суд, керуючись частиною 4 статті 399 КПК, правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга подана ОСОБА_1. на судове рішення слідчого суді, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку. Тобто, рішення касаційного суду не містить висновку про правильне чи неправильне правозастосування частини 2 статті 55 КПК.

Правозастосування - це здійснювана в процесуальному порядку діяльність суду, яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно конкретних суб'єктів і конкретних життєвих випадків в акті застосування норм права.

Таким чином, правозастосування має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні життєві обставини оцінені з розгляду саме цієї норми.

Реального відображення в оспореному судовому рішенні положення статті 55 КПК не знайшла.

Таким чином, якщо норма не застосовувалась, то порушувати питання про її неоднаковість у застосуванні є некоректним.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду України дійшла висновку, що в межах заявлених вимог немає даних про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК.

За таких обставин заява ОСОБА_1. в аспекті положень пункту 2 частини першої статті 445 КПК (в редакції Закону від 12 лютого 2015 року) не може бути предметом перегляду і тому в її допуску до провадження належить відмовити.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 446 КПК, не може бути подана заява про перегляд ухвал суду касаційної інстанції, які не перешкоджають провадженню у справі.

Оскаржувана ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2015 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційного скаргою ОСОБА_1. на ухвалу апеляційного суду не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

У своїй заяві ОСОБА_1 також зазначає, що слідчий суддя, замість того, щоб повернути заяву про відвід заявнику на підставі статті 304 КПК, безпідставно відмовив в її задоволенні, в результаті створив таку ситуацію, коли він був позбавлений права на апеляційне оскарження ухвали. З'ясування причин та умов такого застосування норм процесуального права, відповідно до пункту 2 частини першої статті 445 КПК (в редакції Закону від 12 лютого 2015 року), перебувають за межами предмету перегляду, в зв'язку з чим Верховний Суд України позбавлений можливості висловити свою позицію щодо цього рішення.

Разом з тим, колегія суддів, зазначає, що рішення слідчого судді щодо залишення без задоволення заяви ОСОБА_1. про відвід слідчому, не позбавляє його права повторно звернутись із зазначеною заявою на підставі ст. 55 КПК в порядку статті 81 КПК.

На підставі наведеного, керуючись статтями 445, 450, 451 КПК України (в редакції Закону від 12 лютого 2015 року), колегія суддів

ухвалила:

відмовити ОСОБА_1 у допуску справи до провадження Верховним Судом України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2ОСОБА_3ОСОБА_4