У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Міщенка С.М.,

суддів

Кліменко М.Р. і Кармазіна Ю.М.,

за участю прокурора

Вергізової Л.А.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 19 лютого
2008 року кримінальну справу за касаційним поданням заступника
прокурора Сумської області на вирок Липоводолинського районного суду Сумської області від 20 квітня 2007 року щодо ОСОБА_1,

встановила:

зазначеним вироком засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

судимого
27.10.2006 року за ч.1 ст. 185
КК України до штрафу у
розмірі 680 грн.,

- за ч. 1 ст. 389 КК України на 1
рік обмеження волі.

Згідно зі ст. 71 КК
України до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднано
невідбуту частину покарання за вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 27.10.2006 року та
остаточно призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1
рік і штрафу у розмірі 680 грн., який виконується самостійно.

На підставі ст. 75 КК
України ОСОБА_1 звільнено
від відбування покарання
у виді обмеження волі
строком на 1 рік з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік із покладенням
обов'язку повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця
проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_1 засуджено за те, що він, будучи засудженим вироком
Липоводолинського районного суду Сумської
області від 27.10.2006 року за ч.1
ст.185 КК України до штрафу в сумі 680 грн.,
виконавчий лист про стягнення якого надійшов на виконання до
Державної виконавчої служби у Липоводолинському
районі 13.11.2006 року, не реагував на неодноразові попередження про
необхідність сплати штрафу за вироком суду та, будучи офіційно попередженим 22.01.2007 року про кримінальну відповідальність за злісне ухилення
від виконання призначеного судом
покарання, маючи реальну можливість
сплатити штраф, ухилився від відбування цього виду покарання.

У апеляційному порядку вирок
оскаржено не було.

У касаційному поданні прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій
ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 389 КК України, посилається на те, що суд при призначенні
засудженому покарання неправильно
застосував кримінальний закон, а саме - статтю 75 КК України, яка не могла бути
застосована до покарання, призначеного на підставі ст. 71 КК України. Тому
просить вирок щодо ОСОБА_1 за м'якістю
призначеного йому покарання скасувати, а справу направити на новий судовий
розгляд.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, думку прокурора, який
підтримав касаційне подання та просив його задовольнити, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи касаційного подання, колегія суддів вважає, що
воно підлягає задоволенню з наступних підстав.

Доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій ОСОБА_1 у
касаційному поданні не заперечуються.

Разом з тим, суд при призначенні ОСОБА_1 покарання неправильно застосував
кримінальний закон, внаслідок чого засудженому призначено надмірно м'яке
покарання.

Згідно з вимогами ст.71, ч. 3 ст. 72
КК України у разі вчинення особою після постановлення вироку, але до
повного відбуття покарання, нового злочину,
остаточне покарання
призначається особі за сукупністю вироків, і це покарання має бути більшим від покарання,
призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. При
цьому основне покарання у виді штрафу за сукупністю вироків складанню з іншими
видами покарань не підлягає і виконується самостійно.

Ураховуючи це, при призначенні на підставі ст. 71 КК України остаточного
покарання ОСОБА_1 за сукупністю вироків суд обґрунтовано призначив йому основні
покарання у виді обмеження волі та штрафу, визначивши самостійне виконання
штрафу. Проте суд помилково послався на
застосування принципу повного складання
покарань, який у такому випадку не застосовується.

Крім того, призначивши ОСОБА_1 вироком від 20.04.2007 року на підставі ст.
71 КК України основні покарання у виді обмеження волі та штрафу, суд безпідставно застосував до ОСОБА_1 статтю 75
КК України, звільнивши його від відбування покарання у виді обмеження волі з
випробуванням, оскільки це покарання
належало відбувати реально. Також застосування ст. 75 КК України було
недопустимим з огляду й на те, що штраф
за вимогами ст. 75 КК України не є видом основного покарання, від якого можливе звільнення від
його відбування з випробуванням, і таке
звільнення не могло застосовуватись до частини основного покарання,
призначеного на підставі ст. 71 КК
України.

Враховуючи викладене, вирок суду щодо ОСОБА_1 підлягає скасуванню у зв'язку
з неправильним застосуванням кримінального закону і внаслідок цього - м'якістю
призначеного на підставі ст. 75 КК України покарання з направленням справи на
новий судовий розгляд у той же місцевий суд в іншому складі.

При новому судовому розгляді справи суду належить при встановленні
винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, призначити йому законне та справедливе покарання.

Керуючись ст.ст. 394, 396 КПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційне подання заступника прокурора Сумської області задовольнити.

Вирок Липоводолинського
районного суду Сумської області від 20 квітня 2007 року щодо ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд у той же місцевий суд в іншому складі суддів.

Судді:

Міщенко С.М. Кліменко М.Р. Кармазін Ю.М.