Ухвала

іменем україни

21 квітня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_12
суддів: при секретаріОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15.,
за участю прокурора ОСОБА_16
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Андрушівського районного суду Житомирської області від 29 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 24 липня 2014 року у кримінальному провадженні № 0000539 щодо

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та мешканця АДРЕСА_1

раніше судимого вироком Андрушівського районного суду Житомирської області від 12 липня 2013 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого від його відбування на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК,

у с т а н о в и в:

Зазначеним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 389-1 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків частково приєднано покарання за вироком цього ж суду від 12 липня 2013 року і визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

Ухвалою апеляційного суду вказаний вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним в умисному невиконанні угоди про примирення з потерпілою.

Так, 01 липня 2013 року під час досудового розслідування між потерпілою ОСОБА_8 та підозрюваним ОСОБА_7 укладено угоду про примирення. За змістом цієї угоди ОСОБА_7 визнав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 153 КК та зобов'язався сплатити потерпілій ОСОБА_8 у термін до 01 вересня 2013 року 25 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином. Цією ж угодою сторони узгодили призначення покарання ОСОБА_7

Вироком Андрушівського районного суду Житомирської області від 12 липня 2013 року угоду про примирення між потерпілою ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_7 затверджено. ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 153 КК, та призначено узгоджене сторонами покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки зі звільненням на підставі ст. 75 КК від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2- 4 ч. 1 ст. 76 КК.

У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування постановлених щодо ОСОБА_7 судових рішень через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину. Вважає, що вина засудженого саме в умисному невиконанні угоди про примирення не доведена доказами. Стверджує, що ОСОБА_7 не мав об'єктивної можливості своєчасно сплатити потерпілій узгоджену сторонами суму грошових коштів на відшкодування моральної шкоди, оскільки не отримав заробітну плату з вини роботодавця, у якого засуджений працював неофіційно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Статтею 438 КПК передбачено, що при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Згідно зі змістом зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування судових рішень у касаційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про винність засудженого ОСОБА_7 в умисному невиконанні угоди про примирення з потерпілою підтверджуються зібраними органами досудового слідства та дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав оцінку у вироку з точки зору їх належності, допустимості й достовірності.

Цей висновок, зокрема, ґрунтується на показаннях самого засудженого, який визнав, що коштів потерпілій у визначений строк не сплатив, при цьому не заперечив, що угоду підписав добровільно, був обізнаний про наслідки її невиконання, у тому числі й щодо можливості притягнення до кримінальної відповідальності, а також показаннях потерпілої ОСОБА_8, яка у судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_7 протягом строку, зазначеного в угоді про примирення, коштів їй не сплатив, спілкуватися з нею не бажав, про продовження терміну сплати не просив. Ці показання узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_9, про те, що її сину ОСОБА_7 було роз'яснено наслідки невиконання угоди. Крім того, на умисну бездіяльність ОСОБА_7 щодо виконання угоди вказують, зокрема, дані довідок Житомирського міського центру зайнятості, Миролюбівської сільської ради та СПП «Оріон».

Врахувавши те, що ОСОБА_7, не вчиняв активних дій, спрямованих на відшкодування обумовлених угодою коштів, не вживав жодних заходів щодо можливості сплати коштів частинами або у більш тривалий термін, будучи працездатним не намагався працевлаштуватись, а також відсутність у засудженого поважних причин (тяжка хвороба, стихійне лихо, загибель майна тощо), які б позбавили його реальної можливості виконати угоду, суд дійшов правильного висновку про наявність у його діянні умисного ухилення від виконання угоди про примирення з потерпілою.

На підставі встановлених судом фактичних обставин діяння ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 389-1 КК кваліфіковано правильно.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення, а щодо доводів апеляції захисника, аналогічних доводам його касаційної скарги, судом апеляційної інстанції наведено відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується й колегія суддів.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Твердження захисника про те, що засуджений не виконав умови угоди через порушення роботодавцем законодавства про працю та несвоєчасну виплату коштів за виконану ОСОБА_7 роботу, були предметом перевірки судових інстанцій і обґрунтовано визнані безпідставними та такими, що спростовуються показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Об'єктивних даних, які б свідчили про неспроможність ОСОБА_7 виконати умови угоди про примирення, судовими інстанціями не встановлено, не наведено таких і у касаційній скарзі захисника.

З огляду на викладене підстав для скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 за доводами касаційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 433-436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Андрушівського районного суду Житомирської області від 29 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 24 липня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14