Ухвала

іменем україни

30 жовтня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого ОСОБА_10.,
суддів ОСОБА_11 і ОСОБА_12.,
при секретарі судового засідання ОСОБА_13.,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1, громадянина України,

за участю прокурора ОСОБА_14.,
ВСТАНОВИЛА:

З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернувся прокурор з вимогами про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 13 червня 2013 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3 роки.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 4 грудня 2013 року вирок залишено без зміни.

Обґрунтовуючи скаргу прокурор вказує на те, що апеляційний суд в порушення вимог кримінального процесуального законодавства не надав належної відповіді на доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування кримінального закону судом першої інстанції, зокрема ст. 75 КК України, на підставі якої ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням, що призвело до мʼякості призначеного засудженому покарання. Прокурор зазначає, що апеляційний суд в ухвалі не зазначив про підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.

ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 2 лютого 2013 року в період часу з 0 години 0 хвилини до 0 години 30 хвилин, у стані алкогольного сп'яніння перебуваючи на території автостанції у м. Зіньків по вул. Леніна 2, Полтавської області, на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово, одним ударом уламка розбитої скляної пляшки в область лівого ока ОСОБА_7, умисно заподіяв останньому тяжке тілесне ушкодження за ознаками повної, стійкої втрати загальної працездатності більше ніж на 1/3.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка підтримала касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі та заяві, надісланій ОСОБА_5, яка по суті є запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Для наведення в ухвалі таких підстав апеляційний суд має проаналізувати всі доводи, що містяться в апеляції і на кожен із них дати відповідь.

Залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_5 без зміни, апеляційний суд зазначених положень закону не дотримався.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У справі встановлено, що вирішуючи питання про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину; особу винного, зокрема його характеристики за місцем навчання та проживання, відсутність у нього судимостей в силу ст. 89 КК України, наявність постійного місця роботи, відсутність притягнень до адміністративної відповідальності, його вік; обставини, що пом'якшують покарання - щире каяття, часткове добровільне відшкодування моральної та повне відшкодування матеріальної шкоди; обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп'яніння. Крім того судом враховано наслідки, що настали, а також поведінку ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_8 під час вчинення злочину (які обидва перебували в стані алкогольного сп'яніння).

Тобто суд першої інстанції, дійшов висновку про недоцільність відбування ОСОБА_5 покарання не навівши у вироку переконливих мотивів прийнятого рішення, а фактично зазначив про передбачені ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання.

Крім того, врахувавши наслідки, що настали, й поведінку ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_8 під час вчинення злочину, суд не зазначив як саме враховане вплине на недоцільність відбування засудженим покарання.

Також суд у вироку не зазначив які саме обставини, що дають підстави вважати можливим виправлення засудженого без відбування покарання справи, він приймає до уваги.

Отже, застосувавши положення ст. 75 КК України, суд не навів у вироку переконливих мотивів для прийняття такого рішення, не врахував думку потерпілого з приводу призначення засудженому покарання, а також не надав належної уваги незворотності наслідків, що настали для потерпілого.

Розглядаючи апеляційну скаргу прокурора та залишаючи вирок без зміни, апеляційний суд, окрім врахованого місцевим судом, надав увагу ще й даним про залучення ОСОБА_5 до суспільно-корисної праці, вказав про наявність у останнього наміру відшкодовувати понесені потерпілим збитки. Також апеляційним судом зазначено, що внаслідок викладених подій по відношенню до ОСОБА_9 в його сім'ї трапилася трагедія, оскільки його фактична дружина під час вагітності втратила дитину.

Наявні в матеріалах провадження дані про залучення засудженого до суспільно-корисної праці свідчать про постійну й часту зміну ОСОБА_5 місця роботи, отже колегія суддів вважає сумнівною обʼєктивність характеристик з місця роботи засудженого. Отже, враховані апеляційним судом дані про залучення засудженого до суспільно-корисної праці не можуть ані обʼєктивно характеризувати особу ОСОБА_5, ані давати підстави для застосування ст. 75 КК України.

Крім того, наявна у справі довідка про стан здоровʼя фактичної дружини ОСОБА_5 не містить належної інформації щодо часу настання зазначеного у ній діагнозу, отже викликає сумніви про виникнення такого саме, як про то зазначив апеляційний суд, внаслідок викладених у вироку подій по відношенню до ОСОБА_5 Також залишається незрозумілим які саме події по відношенню ОСОБА_5 могли викликати настання зазначеного діагнозу з урахуванням того, що злочин вчинено щодо ОСОБА_7 і саме ОСОБА_5

Апеляційний суд в своїй ухвалі зазначив про визнання ОСОБА_5 вини у вчиненому, однак визнав, що фактично ініціатором конфлікту став сам потерпілий. Такі обставини апеляційний суд урахував поряд із врахованим судом першої інстанції щирим каяттям, яке ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

Тобто висновок апеляційного суду про наявність щирого каяття у засудженого та визнання ним своєї вини у вчиненому, суперечить висновку цього ж суду про ініціювання конфлікту самим потерпілим.

На думку колегії суддів, обставини, враховані як окремо апеляційним судом, так і у своїй сукупності з обставинами, врахованими судом першої інстанції, не знижують ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, а тому не дають підстав вважати можливим виправлення засудженого без відбування покарання

Отже, як зазначено у касаційній скарзі прокурора, звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та встановленням йому іспитового строку на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, слід вважати неправильним застосуванням кримінального закону, що згідно зі ст. 438 КПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Оскільки помилку місцевого суду не виправлено під час розгляду апеляційних скарг, погоджуючись з доводами прокурора, наведеними у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового апеляційного розгляду.

Якщо при новому апеляційному розгляді справи буде встановлена винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, то звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з встановленням йому іспитового строку, слід визнати неправильним застосуванням кримінального закону.

Керуючись ст.ст. 376, 434, 436 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 4 грудня 2013 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набуває чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12