АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/117/15 Справа № 187/1110/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000592, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, який

зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз 08 серпня
2012 року Петриківським районним судом
Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 185 КК України, на
підставі ст.ст. 71, 72 КК
України засудженому до 2 років 20 днів обмеження волі,
звільненого 14 грудня 2013 року умовно-достроково на
підставі ст.ст. 81 КК України постановою Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2013
року, не відбутий строк 9 місяців 24 дня,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2014 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_6 за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначену за вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2012 року у виді обмеження волі на строк шість місяців та остаточно визначено покарання у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців без позбавлення права керування транспортними засобами.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь Комунального закладу Дніпропетровської обласної дитячої клінічної лікарні ДОР 8823,33 грн. у відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 5440,41 грн. у відшкодування матеріальних збитків та 15000 грн. моральної шкоди.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи в сумі 922,35 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 порушує питання про скасування вироку суду та винесення нового, яким виправдати його або змінити вирок, відмовивши в стягненні витрат на стаціонарне лікування потерпілого та матеріальної і моральної шкоди. Посилається на те, що судом не враховано те, що він не визнає себе винним в скоєному, оскільки вважає, що правила дорожнього руху порушив саме потерпілий. Стверджує, що суд необґрунтовано, без підтверджуючих документів вирішив стягнути з нього матеріальну та моральну шкоду, не дослідивши і не зазначивши, як і в чому виразились моральні страждання батька потерпілого ОСОБА_8 . Вказує на те, що провадження в суді першої інстанції відбувалося у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, хоча йому не роз`яснювалися положення цієї норми закону та не з`ясовувалася його думка щодо порядку дослідження доказів. Також обвинувачений вказує на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, оскільки він ПДР не порушував.

В запереченнях прокурор, що брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, просить вирок залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, посилаючись на те, що приведені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи безпідставні і не варті уваги при вирішенні питання про законність і обгрунтованість вироку.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та засуджено за таких обставин.

23 липня 2014 року, приблизно о 19.00 годині, ОСОБА_6 , не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керував технічно справним автомобілем «ВАЗ-2121» із реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 та здійснював виїзд з території господарчого подвір`я домоволодіння АДРЕСА_3 на асфальтовану дорогу вказаної вулиці.
Під час руху ОСОБА_6 , виявляючи крайню неуважність щодо дорожньої обстановки, в порушення п. 10.2 Правил дорожнього руху України, виїжджаючи на дорогу вул. Степової та виконуючи маневр лівого повороту, скоїв зіткнення із мопедом «АLРНА ZS50F» б/н під керуванням неповнолітнього ОСОБА_9 , 1999 року народження.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди неповнолітньому ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, пояснення прокурора ОСОБА_7 , який просив відмовити в задоволенні скарги обвинуваченого та залишити вирок без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Твердження у апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції є обгрунтованими.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд обов`язково з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Згідно вироку суду, кримінальне провадження в цьому суді проводилося у порядку, встановленому зазначеною вище нормою закону. Разом з тим, журнал судового засідання та аудіозапис судового процесу не містять даних про те, що учасникам кримінального провадження роз`яснювався зміст цієї статті, з`ясовувався у них порядок дослідження доказів та що вони дали свою згоду на проведення судового розгляду у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, чим порушено право обвинуваченого на захист. Тому вирок суду першої інстанції не відповідає положенням ст. 370 КПК, є незаконним.

Наведене є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Під час нового розгляду суду слід врахувати викладене, належним чином дослідити усі обставини справи та прийняти законне й обгрунтоване рішення.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати, призначити новий розгляд у тому самому суді в іншому складі.

Судді

______________ _________________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4