Справа № 405/4760/15-к
1-кп/405/196/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2015 року Ленінський районний суд міста Кіровограда у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кіровограді кримінальне провадження № 0000073 від 20.05.2015 року у відношенні:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Сочі Краснодарського краю Російської Федерації, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призваного під час мобілізації до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , військове звання - солдат, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України,
за участю:
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 вчинив дезертирство, а саме нез`явлення на службу з відпустки з метою ухилитися від військової служби, при наступних обставинах:
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року громадянина ОСОБА_3 було призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період, 29 квітня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 6 від 29 квітня 2014 року з того ж дня солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу зазначеної військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .
Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_3 відповідно до ст. ст. 9, 11, 16, 40, 127, 128, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 1, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України, законів України, військової присяги, статутів, наказів та розпоряджень, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, не допускати ганебних вчинків самому та утримувати від їх вчинення інших, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, не допускати ганебних вчинків самому та утримувати від їх вчинення інших.
Крім того, згідно зі ст. 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові, у тому числі, у разі повернення з відпустки.
Однак, солдат ОСОБА_3 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді нез`явлення на службу без поважних причин з метою ухилитися від військової служби, будучи придатним для проходження військової служби, знаходячись у відпустці за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , вирішив не з`являтися до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .
Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на нез`явлення з метою ухилитися від військової служби, солдат ОСОБА_3 29 жовтня 2014 року не з`явився вчасно на службу з відпустки до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , з метою ухилитися від військової служби, - та продовжував не з`являтися на службу без поважних причин до 24 червня 2015 року, проводячи час на власний розсуд за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та в інших місцях.
Протягом зазначеного періоду нез`явлення на військову службу солдат ОСОБА_3 з приводу будь-яких захворювань до медичних закладів не звертався, органи військового управління про своє місце перебування не повідомляв, органами влади не затримувався, жодних перешкод для прибуття до військової частини не мав.
О 12 год. 00 хв. 24 червня 2015 року солдат ОСОБА_3 добровільно прибув до військової прокуратури Кіровоградського гарнізону.
Таким чином, солдат ОСОБА_3 , будучи призваним на військову службу під час мобілізації, військовослужбовцем військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , - та проходячи військову службу на посаді стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони, на порушення вимог ст.ст. 9, 11, 16, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІУ, ст.ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 №551-ХІУ, ст.ст. 1, ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді ухилення від військової служби, будучи придатним для проходження військової служби, 29 жовтня 2014 року не з`явився на службу з відпустки з метою ухилитися від військової служби та продовжував не з`являтися на службу без поважних причин до 24 червня 2015 року.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті та вироку суду визнав у повному обсязі, щиро розкаявся та пояснив, що він 29.04.2014 року був мобілізований, як їм казали на 45 діб. Перебував в зоні АТО, а приблизно з 25.09.2015 року перебував на воєнному аеродромі в Кіровоградській області. Він скаржився на стан здоров`я, тому його було внесено у списки осіб, які підлягали медичному огляду, та, як роз`яснили, при необхідності госпіталізації. Командир казав, що його направлять на госпіталізацію. Згодом він дізнався, що його цивільна дружина мала намір вийти заміж за іншого, тому він попросив короткочасну відпустку для залагодження особистих справ. Його прохання було задоволене і 25.10.2014 року він прибув до себе до дому, де вже за один день повернув прихильність своєї цивільної дружини. По закінченню відпустки він зрозумів, що ні морально, ні фізично не готовий продовжувати військову службу. Тому приблизно 30.10.2015 року він з`явився до військкомату та попросив воєнкома вирішити питання щодо припинення його військової служби у зв`язку з його незадовільним психологічним та фізичним станом здоров`я, однак отримав відмову від воєнкома, так як це питання не в його компетенції, крім того останній повідомив йому про необхідність повернутися у військову частину. Після цього він вирішив залишатись дома далі та лікуватись від карбункулів на тілі, від яких він не міг носити бронежилет. Через півтора місяців народними методами його вилікувала цивільна дружина, до медичних закладів він не звертався, так як не було грошей. Після того, як він не з`явився до своєї частини, його командир дзвонив йому декілька разів та казав, що необхідно повернутись, попереджав про кримінальну відповідальність та повідомив, що йому загрожує позбавлення волі. Далі він намагався з своєї військової частині отримати медичну документацію на нього, для проходження лікування в медичному закладі по місцю проживання, однак приблизно 12.12.2015 року в телефонному режимі його безпосереднє військове керівництво відмовило йому та повідомило, що на даний час він в розшуку. До того часу, коли у червні місяці він добровільно з`явився до військової прокуратури він допомагав своєму діду, сину та цивільній дружині, так як сільська рада його родичам зовсім не допомагала. Після того, як він вилікувався, йому вже було соромно повертатись до своїх товаришів по службі. Ні яких медичних документів, які б підтверджували його поганий стан здоров`я, який перешкоджав подальшому проходженню військової служби, він не має. ОСОБА_3 зазначив, що усвідомив свою винуватість та висловив готовність продовжити військову службу у Збройних силах України.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, при обставинах, викладених у обвинувальному акті та вироку суду, та приймаючи до уваги, що прокурор, також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, суд, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті та вироку суду, доведена повністю.
Оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування злочині, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України.
Дії ОСОБА_3 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 408 КК України як дезертирство, а саме нез`явлення на службу з відпустки з метою ухилитися від військової служби.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ч. 3 ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий (т. 2, а.к.п. 20), є військовослужбовцем, за місцем служби та місцем проживання характеризується задовільно (т. 1, а.к.п. 8, т.2 а.к.п. 24), має на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 зворот а.к.п.19), крім того має дідуся ОСОБА_6 , який є особою похилого віку (т.2 а.к.п. 25), на обліку в у лікаря психіатра та нарколога не перебуває (т. 2, а.к.п. 26).
Щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, беззастережне визнання своєї винуватості ОСОБА_3 у вчиненому суд відповідно до ст. 66 КК України визнає обставинами, що пом`якшують покарання.
Обставин, відповідно до ст. 67 КК України, що обтяжують покарання ОСОБА_3 судом не встановлено.
Статтею 408 КК України передбачено кримінальну відповідальність за дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. Дезертирство, зокрема, нез`явлення на службу з відпустки з метою ухилитися від військової служб - карається позбавленням волі на строк від двох до п`яти років. Об`єктом цього злочину є встановлений у Збройних Силах України порядок проходження військової служби, відповідно до якого кожний військовослужбовець зобов`язаний нести військову службу упродовж встановленого законом строку, завжди бути готовим до захисту держави і виконувати свій військовий обов`язок.
Порядок проходження військової служби регламентований Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції від 04.04.2006 р.), статутами Збройних сил України, затвердженими законами України від 24.03.1999 р., іншими нормативно-правовими актами щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовців, а також міжнародними договорами України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
Визначено, що військовослужбовець несе особисту відповідальність за захист своєї Батьківщини. Він зобов`язаний проходити військову службу упродовж встановленого законом терміну й у визначеному військовим командуванням місці, суворо дотримуючись правил залишення розташування військової частини або місця служби, добросовісно виконувати вимоги законів, статутів Збройних сил України і Військової присяги; бути хоробрим і дисциплінованим, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; у разі потреби відлучення в межах розташування військової частини (підрозділу) запитати дозволу у командира, а після повернення доповісти йому про прибуття.
Самовільне залишення військової частини або місця служби, дезертирство посягає на порядок несення або проходження військової служби. Здійснюючи такі злочинні дії, військовослужбовець тим самим ухиляється від виконання обов`язків військової служби, порушує вимоги порядку її проходження і військової дисципліни. Вчиняючи дезертирство, військовослужбовець протизаконно припиняє несення військової служби, намагаючись взагалі виключити себе із сфери військовослужбових відносин.
Як убачається зі справи, обвинувачений вчинив дезертирство, умисно ухилившись від проходження військової служби в особливий період функціонування Збройних Сил України під час дії Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та заходів часткової мобілізації згідно указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», тобто у час, коли необхідно виконувати завдання по збереженню суверенітету і територіальної цілісності України, а отже такі дії мають підвищену соціальну небезпеку.
Суд враховує, що призначення більш м`якого виду покарання (арешт, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців тощо), ніж того, яке передбачено санкцією ч. 1 ст. 408 КК України, може привести до втрати державою важелів та інструментів, які стримують військовослужбовців від масового дезертирства, та створить уяву останніх про можливість ухилення від військової служби, не зазнавши відповідного покарання.
Посилання обвинуваченого на те, що у нього були важкі особисті життєві обставини: проблеми з цивільною дружиною, відсутність допомоги його родичам як з боку органів місцевого самоврядування та і з боку держави не впливає на обставини вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.408 КК України, що до факту дезертирства обвинуваченого. Обвинувачений не з`явився на військову службу не в місце виконання завдання в зоні АТО, а в місце розташування військової частини у Кіровоградській області, де на той час йому нічого не загрожувало, та не перешкоджало можливості лікуватися у військовому госпіталі. Якщо обвинувачений дійсно мав проблеми зі станом здоров`я, він як військовослужбовець повинен був пройти медичний огляд військово-лікарською комісією, під час якого було би перевірено його придатність до військової служби - такий стан здоров`я та фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, посадовими інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності. Крім того, суд критично ставиться до довідки наданої обвинуваченим (т.2 а.к.п.25), про те, що його дідусь ОСОБА_6 за віком потребує постійного стороннього догляду, так як дана довідка не ґрунтується на відповідному висновку лікарської комісії медичного закладу, яка може дати висновок про потребу постійного стороннього догляду. Крім того, дана довідка не містить даних, що саме ОСОБА_3 надає такий постійний догляд ОСОБА_6 . Відповідно до наданої характеристики з місця мешкання він проживає лише зі своєю співмешканкою ОСОБА_7 . Сам ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомив, що його дід не є інвалідом і ніколи не звертався відповідно до діючого законодавства України за оформленням постійного догляду.
З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про те, що характер вчиненого злочину, особа винного ОСОБА_3 , його ставлення до вчиненого свідчать про необхідність призначення покарання за ч. 1 ст. 408 КК України, співрозмірного вчиненому, яким, в даному випадку, може бути лише реальне позбавлення волі.
В свою чергу, згідно роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), і призначати менш суворе покарання особам, які вперше вчинили злочин, щиро розкаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину і відшкодували завдані збитки.
Щире каяття, сприяння розкриттю злочину, беззастережне визнання своєї винуватості, те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, усвідомив вчинене та висловив готовність продовжити військову службу, суд вважає обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і дають можливість на підставі ст. 69 КК України призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 1 ст. 408 КК України.
Суд вважає доведеним вказаний прокурором ризик ухилення обвинуваченого від відбування покарання у виді позбавлення волі, враховуючи, що його необхідно відбувати реально, тому до набрання вироком законної сили слід обрати ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Речові докази в кримінальному провадженні відсутні.
Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.
Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.
На підставі викладеного та керуючись ст. 5 КК України, ст.ст. 369-376 КПК України, суд -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, та призначити йому покарання із застосування ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
Обрати ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду негайно.
Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_3 обчислювати з 20 липня 2015 року.
Відповідно до ст. 532 КПК України вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок суду згідно зі ст.ст. 395, 396 КПК України з особливостями, визначеними ч. 2 ст.394 КПК України, може бути оскаржений до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом 30 діб з моменту його проголошення.
Згідно зі ст.376 КПК України копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в Ленінському районному суді м. Кіровограда копію цього вироку, подавши відповідну заяву.

Суддя
Ленінського районного суду
міста Кіровограда ОСОБА_1