Справа № 734/3212/14 провадження № 11-кп/795/375/2015 Категорія - УкраїниГоловуючий у 1 інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2015 року місто Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши, у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000605 від 03.10.2014 року, за апеляційними скаргами старшого прокурора прокуратури Козелецького району Чернігівської області, потерпілої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2015 року,

про обвинувачення

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Козелець Чернігівської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, працюючого токарем в ПП Промінь К,

раніше судимого, який зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 187 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Екібастус Павлодарської області республіки Казахстан, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, не працюючого, в силу статті 89 КК України не судимого, зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_2 ,

проживаючого за адресою: АДРЕСА_3

з участю:

прокурора ОСОБА_10

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_8 .

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 532 Кримінального процесуального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

В подані апеляційній скарзі та доповненні до неї обвинувачений ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , не погодившись з вироком Козелецького районного суду Чернігівської області, просили скасувати його і призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , в своїй апеляційній скарзі та доповненнях до неї просив вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 на частину 3 статті 186 КК України, призначивши йому мінімальне покарання, передбачене санкцією зазначеної частини статті та звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень статті 75 КК України.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 , просила змінити вирок суду першої інстанції, пом`якшивши призначене ОСОБА_8 покарання, застосувавши до нього статтю 69 КК України.

В поданій апеляційній скарзі старший прокурор прокуратури Козелецького району Чернігівської області, не оспорюючи фактичні обставин справи, правильність кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , просила скасувати вирок місцевого суду і ухвалити новий, яким ОСОБА_9 призначити покарання за частиною 3 статті 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна, ОСОБА_8 призначити покарання за частиною 3 статті 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 прокурор прокуратури Козелецького району Чернігівської області вважала вказану скаргу необґрунтованою, і такою, що не підлягає задоволенню.

В наданих запереченнях на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 , старший прокурор прокуратури Козелецького району Чернігівської області вважала скаргу такою що не підлягає задоволенню, через необґрунтованість доводів, які виклала ОСОБА_6 .

Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2015 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці з конфіскацією всього особисто належного йому майна.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 2 місяці з конфіскацією всього особисто належного йому майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 і ОСОБА_8 постановлено рахувати з моменту їх затримання 03 жовтня 2014 року.

Цивільний позов в справі не заявлений.

Питання про речовий доказ вирішено у відповідності до статті 100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_9 і ОСОБА_8 у відшкодування процесуальних витрат за проведення судової експертизи в рівних частках по 73 грн., 71 коп. з кожного.

Запобіжний захід ОСОБА_9 і ОСОБА_8 залишено у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування доводів апеляційних скарг обвинувачені ОСОБА_9 і ОСОБА_8 вказали на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, на істотні порушення вимог КПК України під час досудового слідства, які тягнуть за собою скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги вказав на відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 187 КК України та на необхідність зміни кваліфікації дій обвинуваченого на частину 3 статті 186 КК України,

В поданих доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 обґрунтовуючи вимоги щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 статті 75 КК України, зазначив, що місцевим судом не було враховано з`явлення ОСОБА_8 , до Козелецького РВ УМВС України в Чернігівській області, із зізнанням, як обставину, яка пом`якшує його покарання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_6 вказала, що призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину та особі ОСОБА_8 , є занадто суворим і несправедливим, через неврахування місцевим судом ролі обвинуваченого у скоєному злочині та стану його здоров`я.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги прокурор зазначив, що при призначенні покарання ОСОБА_9 і ОСОБА_8 місцевим судом не були враховані негативні характеризуючи данні за містом проживання обвинувачених, а обвинувачений ОСОБА_9 неодноразово судимий за злочини проти власності.

Як встановлено судом першої інстанції, 02 жовтня 2014 року, в обідній час ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою на здійснення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, прибули до будинку АДРЕСА_4 , який належить ОСОБА_6 .

Пошкодивши засувний пристрій на дверях, проникли в будинок, в якому знаходилась власниця. Демонструючи ОСОБА_6 ніж та погрожуючи його застосуванням, заволоділи грошовими коштами в сумі 700 грн., які належали потерпілій.

Заслухавши доповідача, обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , захисників, які підтримали подані свої апеляційні скарги з викладених в них підстав, прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційних скарг сторони захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження, та перевіривши доводи наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції дослідивши обставини, які могли мати значення для правильного вирішення справи та перевіривши зібрані в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_9 і ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм злочину.

Посилання обвинувачених, щодо порушень норм КПК України під час проведення слідчих дій на досудовому розслідування, не мають логічного вирішення, оскільки слідчі дії на які вказують обвинувачені не були враховані судом як докази на підтвердження встановлених судом обставин кримінального провадження.

Доводи захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 про необхідність зміни правової кваліфікації дій його підзахисного є необґрунтованими.

Зі змісту статті 187 КК України, вбачається, що розбій як злочин проти власності - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.
Під нападом у складі кримінального правопорушення, передбаченого статтею 187 КК України, слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном. За цією ознакою розбій відрізняється, з одного боку, від крадіжки, з іншого, - від грабежу.

Місцевим судом було всебічно, повно та неупереджено досліджено отримані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності.
Так, суд першої інстанції, керуючись законними підставами, не взяв до уваги показання обвинувачених про їх невинуватість у вчиненні злочину і обґрунтовано дійшов висновку про попередню змову ОСОБА_9 і ОСОБА_8 заволодіти майном ОСОБА_6 .
За змістом пункту 24 Постанови пленуму Верховного суду України №10 від 06 листопада 2009 року, якщо група осіб за попередньою змовою мала намір заволодіти чужим майном, а один з її учасників застосував або погрожував застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, то дії цього учасника належить кваліфікувати як розбій, дії інших осіб, які сприяли застосуванню насильства або скористалися ним для заволодіння майном потерпілого також кваліфікуються як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.
Під проникненням у житло, слід розуміти незаконне вторгнення до нього будь-яким способом, який дає змогу винній особі викрасти майно.
Як вбачається з протоколу огляду міста події від 03 жовтня 2014 року, вхідні двері будинку потерпілої ОСОБА_6 , мали механічні пошкодження (а.п.146).
В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_12 , який був понятим при зазначеному огляді міста події, підтвердив, що двері жилого будинку потерпілої були пошкоджені. Огляд проводився в присутності двох понятих.
Твердження ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і захисника ОСОБА_7 в апеляційних скаргах про необґрунтованість і невмотивованість судового рішення суду першої інстанції про причетність обвинувачених до вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 187 КК України, доведеності їх вини, є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими під час судового розгляду доказами, які у відповідності до статті 94 КПК України були оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зокрема, в основу вироку були покладені показання потерпілої, яка показала в місцевому суді, що 02 жовтня 2014 року в обідній час вона знаходилась в своєму будинку, вхідні двері якого були закриті на засувний пристрій, при цьому в двері ніхто не стукав. До будинку забігли два незнайомі чоловіки: ОСОБА_8 був у цивільному одязі, ОСОБА_9 у камуфляжному. Останній сказав, що він дільничний інспектор та дістав ножа. ОСОБА_8 почав вимагати у неї гроші, а потім, помітивши у неї в кишені піджаку гаманець, забрав його та почав перераховувати гроші. Потерпіла сказала, що там 800 грн., на що ОСОБА_8 дав їй 100 грн., а решту забрав. ОСОБА_9 пригрозив їй ножем, щоб не заявляла до міліції. Вона злякалась та при нагоді вибігла з будинку та через городи і огорожі сусідів побігла до болота, де ховалася. Потім довго ходила по місцевості, не знаючи куди йти, одяг її був у реп`яхах. Пізніше вона дійшла до господарства ОСОБА_13 , якому розповіла, що сталося та попросила повідомити сина.

Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції зазначив, що 02 жовтня 2014 року, після 16.00 години до нього додому прийшла потерпіла ОСОБА_6 , яка знаходилась в дуже схвильованому стані та повідомила, що в неї викрали 700 грн., погрожуючи при цьому ножем.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 показали, що про пограбування ОСОБА_6 02 жовтня 2014 невідомими чоловіками дізналися з телефонного дзвінка ОСОБА_13 . В подальшому сама потерпіла розповіла про обставини цього пограбування.

З показів свідка ОСОБА_16 вбачається, що 02 жовтня 2014 року, перед обідом, він вказав дорогу до будинку потерпілої чоловікам на білому легковому автомобілі, а пізніше бачив ОСОБА_6 , яка бігла по городах викрикуючи «Вори!».

Свідок ОСОБА_17 показав, що після вживання алкогольних напоїв, на прохання ОСОБА_8 на своєму автомобілі погодився звозити останнього та ОСОБА_9 до с. Скрипчин Козелецького району. Під час руху ОСОБА_9 запропонував заїхати до ОСОБА_14 , дорогу до будинку якого показав їм незнайомий чоловік. Під`їхавши, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пішли до господарства ОСОБА_6 і повернулись через 15-20 хвилин, після чого поїхали до с. Скрипчин Козелецького району.

Згідно показів свідка ОСОБА_18 03 жовтня 2014 року після надходження заяви ОСОБА_6 про її пограбування, відразу було проведено огляд її господарства. Враховуючи, що огляд вхідних дверей було проведено неуважно, цього ж дня з участю понятих було проведено повторний огляд господарства, під час якого встановлено, що защібка вхідних дверей зігнута в бік будинку та на другій половині дверей свіжі цвяхи.

Вищевказані показання свідків не суперечать одне одному, узгоджені між собою і показаннями потерпілої, тому суд правильно взяв їх до уваги, як допустимі і достовірні.

Також судом були дані належні оцінки, наявним в матеріалах кримінального провадження, протоколам проведених слідчих дій, як-то протоколу огляду місця події від 03.10.2014 року (Том 1 а.п.146-149); проведення слідчого експерименту від 23.10.2014 року за участі потерпілої, яка показала та розказала про обставини вчинення злочину (Том 1 а.п.150-154), інформація з яких повністю узгоджуються з іншими дослідженими доказами.

Виходячи з вищенаведеного дії ОСОБА_9 і ОСОБА_8 вірно класифіковані за частиною 3 статті 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , суд першої інстанції у відповідності до вимог статті 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення, стан здоров`я, сімейний стан ОСОБА_8 , який має на утриманні малолітню дитину, обставини, що обтяжують покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, і вчинення злочину особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння відносно ОСОБА_9 і обґрунтовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_9 і ОСОБА_19 покарання у виді позбавлення волі з ізоляцією обвинувачених та поміщення їх до кримінально виконавчої установи закритого типу в межах санкції частини статті за інкриміноване кримінальне правопорушення, з конфіскацією всього належного їм майна, що є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин доводи потерпілої ОСОБА_6 про суворість призначеного місцевим судом покарання ОСОБА_8 є необґрунтованими.

Доводи прокурора про м`якість призначеного місцевим судом покарання ОСОБА_8 і ОСОБА_9 є безпідставними.

Порушень вимог кримінального процесуального та кримінального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинувачених, на кваліфікацію їх дій та необґрунтованість призначеного покарання, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 532 Кримінального процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги старшого прокурора прокуратури Козелецького району Чернігівської області, потерпілої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2015 року, залишити без задоволення, а вирок без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4