Провадження №1/761/70/2014
П О С Т А Н О В А
іменем України
05 травня 2014 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальну справу за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ладан Прилуцького району Чернігівської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, працюючого в ТОВ «Калашнік і партнери», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України;
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, із вищою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,
в с т а н о в и в :
в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого, ч. 2 ст. 296 КК України.

В судовому засіданні постало питання про направлення кримінальної справи щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на додаткове розслідування у зв`язку з неправильністю та неповнотою досудового слідства, що не може бути усунуто в судовому засіданні, зокрема, порушенням вимог ст. ст. 22, 64 КПК України 1960 року та пред`явленням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 неконкретного обвинувачення, що є порушенням їх права на захист.

Прокурор заперечила щодо порушеного судом питання про повернення даної кримінальної справи на додаткове розслідування, оскільки досудове слідство у даній справі проведено повно й об`єктивно, зібрано достатньо доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Підсудні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не заперечили, щодо направлення кримінальної справи на додаткове розслідування.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 281 КПК України 1960 року, повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства може мати місце лише тоді, коли ця неповнота або неправильність не може бути усунута в судовому засіданні.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 11 лютого 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування», досудове слідство визнається неповним, якщо під час його проведення всупереч вимогам ст. ст. 22, 64 КПК України не були досліджені або були поверхово чи однобічно досліджені обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Неправильним досудове слідство визнається в разі, коли органами досудового слідства при вчиненні процесуальних дій і прийнятті процесуальних рішень були неправильно застосовані або безпідставно не застосовані норми кримінально-процесуального чи кримінального закону і без усунення цих порушень справа не може бути розглянута в суді.

Статтею 22 КПК України 1960 року визначено, що прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 64 КПК України 1960 року, при провадженні досудового слідства, дізнання і розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню: 1) подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину); 2) винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину; 3) обставини, що впливають на ступінь тяжкості злочину, а також обставини, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують та обтяжують покарання; 4) характер і розмір шкоди, завданої злочином, а також розмір витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння.

Виходячи із вказаних норм процесуального закону, під повнотою дослідження слід розуміти правильне визначення предмету доказування, тобто, з`ясування усіх обставин, які підлягають доказуванню у кримінальній справі, системну оцінку всіх допустимих і належних доказів у сукупності, що є основою прийняття законного і обґрунтованого рішення у справі.

Пред`явлене особі обвинувачення, згідно зі ст. 132 КПК України 1960 року, має бути конкретним і містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення. Дані положення випливають і з п. [а] ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, згідно з якою, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

У випадку пред`явлення неконкретного обвинувачення, що є порушенням права на захист, справа підлягає поверненню на додаткове розслідування з підстав істотного порушення закону.

Разом з тим, вказані вимоги процесуального закону органами досудового слідства належно не виконано, досудове слідство у даній кримінальній справі проведено неповно та однобічно, всупереч вимогам ст. 64 КПК України 1960 року належним чином не досліджено обставини, що підлягають доказуванню у справі.

Так органами досудового слідства ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у тому, що вони 08 січня 2010 року, приблизно о 08 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, бажаючи самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству та державі, вчинили хуліганство, при наступних обставинах.

08 січня 2010 року, приблизно о 08 год. 30 хв., ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходились біля будинку № 31-А на вул. Пушкінській в м. Києві. В цей же час, бажаючи самоутвердитись за рахунок приниження інших осіб, та протиставити себе іншим громадянам, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , вийшовши на проїжджу частину вказаної вулиці перегородили проїзд, зупинивши таким чином автомобіль «Фольксваген Бора», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_8 та в салоні якого знаходилась його вагітна дружина ОСОБА_9 . Зупинивши автомобіль, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 почали вимагати від ОСОБА_8 відвезти їх за вказаною ними адресою. Після того, як ОСОБА_8 відмовився виконувати їх вимоги, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи в групі, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки у суспільстві, почали перешкоджати проїзду автомобіля, наносячи удари руками та ногами по кузову автомобіля, вимагаючи, щоб ОСОБА_8 вийшов із салону автомобіля. Намагаючись уникнути конфлікту, ОСОБА_8 розпочав рух автомобілем, однак в цей час ОСОБА_6 ногою розбив дзеркало заднього виду автомобіля. Після того, як ОСОБА_8 , намагаючись відгородити вагітну дружину від подальших хуліганських дій з боку вказаних осіб, вийшов із салону автомобіля, ОСОБА_6 , діючи узгоджено із ОСОБА_7 , наніс декілька ударів руками в область обличчя ОСОБА_8 завдав тим самим йому тілесних ушкоджень у вигляді «забитої рани лінійної форми в лівій брівній ділянці з нерівними кінцями, довжиною 0,8 см, яка зашита медичними швами. Синець в ділянці лівого ока, який переходить на схил спинки носа, синьо-багряного кольору невизначеної форми, розміром 8х6 см», які згідно висновку експерта № 9/1 від 01 лютого 2010 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розгляд здоров`я, на термін більше 6-ти, але менше 21-го дня.

Вищевказані хуліганські дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжувались, приблизно протягом 3 5 хв. Після чого, зрозумівши, що на місце вчинення злочину прибудуть працівники міліції, вони припинили свої хуліганські дії й з місця вчинення злочину зникли.

Крім того, ОСОБА_6 , маючи злочинний умисел на підробку посвідчення працівника Національного комітету по боротьбі з корупцією, з метою його подальшого використання, у невстановлений слідством час, перебуваючи у невстановленому місці, власноруч, шляхом внесення фіктивних даних підробив посвідчення працівника Національного комітету по боротьбі з корупцією № 15/2567, видане на ім`я ОСОБА_6 , в якому зазначено, що він нібито перебуває на посаді Помічника Голови Комітету.

Крім того, 08 січня 2010 року, приблизно о 08 год. 40 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи біля будинку № 1 на вул. Червоноармійська в м. Києві, пред`явив заступнику командира 5 взводу 2 батальйону ДПС полку ДПС ДАІ ГУМВС України в м. Києві старшому лейтенанту міліції ОСОБА_10 завідомо підроблене посвідчення «Національного Комітету по боротьбі з корупцією», видане на ім`я ОСОБА_6 , в якому зазначено, що він перебуває на посаді Помічника Голови Комітету.

Згідно висновку експерта № 18/тдд від 12 лютого 2010 року вилучене у ОСОБА_6 посвідчення Національного комітету по боротьбі з корупцією № 15/2567, видане на ім`я ОСОБА_6 не відповідає посвідченням Національного комітету по боротьбі з корупцією, що були надані для дослідження в якості порівняльного матеріалу. Зображення бланку посвідчення Національного комітету по боротьбі з корупцією № 15/2567, видане на ім`я ОСОБА_6 нанесено за допомогою копіювально-множильної техніки, струменево-крапельним способом.

Такі дії органами досудового слідства кваліфіковано: ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 296 КК України як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене групою осіб; за ч. 1 ст. 358 КК України як підроблення посвідчення, яке видається чи посвідчується установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права з метою використання його як підроблювачем, так і іншою особою; за ч. 3 ст. 358 КК України як використання завідомо підробленого документа; ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.

Аналізуючи пред`явлене досудовим слідством обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд приходить до висновку, що воно викладене не конкретно, ґрунтується на припущеннях, досудове слідство у справі проведено однобічно, неповно, тобто з порушенням вимог ст. 22 КПК України 1960 року, обставини, що підлягають доказуванню відповідно до ст. 64 КПК України взагалі не встановлені

Матеріалами справи встановлено, що органами досудового слідства висновок про вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 інкримінованих їм злочинів обґрунтовано даними, що містяться у показаннях потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , протоколах очних ставок відповідно між обвинуваченими, потерпілим та свідками, протоколі відтворення обстановки та обставин події з участю потерпілого, протоколі огляду місця події, висновках судових експертиз, протоколі виїмки та протоколах перегляду відеозапису.

Проте, даний висновок досудового слідства належним чином не обґрунтований, не в повній мірі відповідає матеріалам справи.

Будучи допитаним в судовому засіданні, підсудний ОСОБА_6 не визнав свою винуватість в інкримінованих йому злочинах, як і заперечував її на досудовому слідстві, та дав показання, згідно з якими, 08 січня 2010 року, в ранковий час, після нічної зміни він приїхав у нічний клуб «Чорний Кіт», що на вул. Пушкінській, щоб відпочити разом зі своїми друзями. Потім він зі ОСОБА_7 зібралися їхати додому та зі слів останнього йому стало відомо, що його додому підвезе його знайомий ОСОБА_8 . Після цього, вони із ОСОБА_7 вийшли на вулицю та почали рухатись на вул. Пушкінській в сторону бул. Шевченка. Спочатку за ними їхав один автомобіль, який вони пропустили, а потім їхав потерпілий ОСОБА_8 на автомобілі синього кольору марки «Фольсваген», який зупинився і опустив скло. На його прохання підвезти додому ОСОБА_7 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, потерпілий ОСОБА_8 почав кричати та висловлюватися нецензурною лайкою. Після цього, він попросив ОСОБА_8 вийти з автомобіля, на що той заблокував дверцята автомобіля і почав рухатися вперед. В цей момент він замахнувся ногою, вдаривши по дзеркалу заднього виду автомобіля потерпілого, яке від удару склалося. Після цього, коли потерпілий зупинився і вийшов зі свого автомобіля, то став на них кричати та нецензурно висловлюватися, в результаті чого, він подумав, що ОСОБА_8 хоче його вдарити, тому перший завдав йому удар в обличчя. ОСОБА_7 не брав ніякої участі у бійці, він тільки намагався відтягнути його від потерпілого ОСОБА_8 . Далі вони зі ОСОБА_7 перейшли на інший бік вулиці, де зупинили маршрутне таксі, а потерпілий ОСОБА_8 наздогнав маршрутне таксі та хотів продовжити конфлікт. Зі ОСОБА_7 вони на маршрутному таксі доїхали до Бесарабської площі, де зупинили автомобіль «Опель» червоного кольору. Коли вони намагалися від`їхати, то в цей момент їх затримали працівники ДАІ, які заламали йому руки, розбили голову та забрали в нього пістолет. Вказав, що за весь період конфлікту з потерпілим та працівниками ОСОБА_21 він не висловлювався нецензурною лайкою. На прохання працівників пред`явити документи, він надав останнім посвідчення Національного Комітету по боротьбі з корупцією, яке знаходилось у його портмане разом з усіма документами. У 2010 році відбувалися вибори та він підробляв, розповсюджуючи газети і буклети на вулиці. За вказівкою їх координаторів, він надав їм фотографію, копію паспорта та написав ще якусь заяву, після чого, через декілька днів йому видали посвідчення Національного Комітету по боротьбі з корупцією. Він ніколи не підробляв та в нього не було на меті підробляти будь-які документи, зокрема, і згадане посвідчення. Крім того, йому не було відомо, що в нього підроблене посвідчення, про це він дізнався вже після затримання Власноручно він не виготовляв ніякого посвідчення, при цьому, він повідомляв слідчому за яких обставин отримав посвідчення, а також вказував прізвище особи, яка видала йому таке посвідчення. Зазначив, що він усвідомив неправомірність своїх дій та після конфлікту повністю примирився з потерпілим і відшкодував йому моральну та матеріальну шкоду. Категорично заперечив, що наносив удари руками та ногами по автомобілю потерпілого, а удар завдав рукою потерпілому ОСОБА_8 в пориві гніву, оскільки той нецензурно висловлювався в його сторону.

Будучи допитаним в судовому засіданні, підсудний ОСОБА_7 не визнав свою винуватість в інкримінованому йому злочині, як і заперечував її на досудовому слідстві, та дав показання, згідно з якими, в ніч з 07 на 08 січня 2010 року він разом зі своїми друзями відпочивав у нічному клубі «Чорний кіт». Під час відпочинку біля барної стійки у клубі він познайомився з потерпілим ОСОБА_8 , який начебто відпочивав зі своєю дівчиною. В ході розмови він домовився з ОСОБА_8 , що він його відвезе додому. Потім він ще раз зустрів потерпілого біля гардеробу та уточнив у нього, чи зможе він його підвезти, на що той йому відповів згодою. Коли він з ОСОБА_6 вийшли на вулицю, то потерпілого ОСОБА_8 не було. Не дочекавшись його, вони пішли по вулиці в сторону готелю «Прем`єр Палац». Спочатку за ними їхав один автомобіль, якого вони, відійшовши в сторону пропустили , а за ним їхав на автомобілі синього кольору марки «Фольсваген» потерпілий ОСОБА_8 . Останній зупинився і відкрив вікно водія, після чого, почав на них кричати та виражатися нецензурною лайкою. Щоб не загострювати ситуацію, він став відтягувати ОСОБА_6 від автомобіля. Категорично заперечив, що наносив удари руками і ногами по автомобілю потерпілого, участі у бійці не брав та жодним чином не сприяв діям ОСОБА_6 , жодних дій на порушення громадського порядку він не вчиняв. Зазначив, що йому нічого не відомо про наявність у ОСОБА_6 підробленого посвідчення.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», при розгляді кримінальних справ про хуліганство необхідно встановлювати всі фактичні обставини справи, в тому числі спрямованість умислу, мотиви, мету, характер дій кожного з учасників хуліганства, з`ясовувати, чи порушив підсудний своїми діями громадський порядок, чи були вони вчинені з мотивів явної неповаги до суспільства, чи супроводжувалися особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Аналіз диспозиції ст. 296 КК України показує, що обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього злочину є лише вчинення діяння. Саме ж діяння полягає в грубому порушенні громадського порядку, яке супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Хуліганство може полягати у застосуванні насильства (побоїв, заподіяння тілесних ушкоджень) до потерпілих, знищенні або пошкодженні майна, безладній стрілянині, використанні сильнодіючих речовин з метою зірвати проведення масового заходу, проявах безсоромності, знущанні над безпорадними людьми тощо. Тобто хуліганство може виражатися у вчиненні діянь, які передбачені іншими статтями Особливої частини КК або Кодексу України про адміністративні правопорушення. Ознакою об`єктивної сторони хуліганства такі діяння стають з урахуванням місця, часу й обстановки, інших об`єктивних ознак, а також мотивів їх вчинення.

Кримінально караним є грубе порушення громадського порядку. Грубість порушення громадського порядку визначається з урахуванням місця вчинення хуліганських дій, їх тривалості, кількості і характеристики потерпілих, ступеня порушення їхніх прав та законних інтересів тощо. Таким чином, грубе порушення громадського порядку має місце тоді, коли йому заподіюється істотна шкода, коли хуліганство пов`язане з посяганням на інші правоохоронювані цінності, задля збереження яких підтримується громадський порядок, коли це зачіпає важливі інтереси чи інтереси багатьох осіб, коли відновлення порядку вимагає значних, тривалих зусиль.

Разом з тим, як обвинувальний висновок так і матеріали справи не містять достатніх даних на підтвердження того, що дії ОСОБА_6 і ОСОБА_7 були поєднані з очевидним для них грубим порушенням громадського порядку та, при цьому, супроводжувалися особливою зухвалістю. Тобто, органами досудового слідства з достатньою повнотою не з`ясовано наявності в діях підсудних об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Крім того, із суб`єктивної сторони хуліганство характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. Неповага до суспільства це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною. Це означає, що неповага до суспільства є очевидною, безсумнівною як для хулігана, так і для очевидців його дій.

У той же час, не дослідженими на досудовому слідстві залишилися обставини спрямованості умислу ОСОБА_6 і ОСОБА_7 саме на вчинення хуліганських дій, а також наявності в їх діях мотиву явної неповаги до суспільства, тоді як з`ясування таких обставин має істотне значення для правильної кваліфікації дій підсудних за ст. 296 КК України чи за відповідними статтями КК України, а можливо і за Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Більше того, не що інше як припущення органів досудового слідства є твердження про вчинення ОСОБА_6 і ОСОБА_7 хуліганських дій групою осіб.

Так, за змістом закону, а саме, ч. 1 ст. 28 КК України, група осіб без попередньої змови це двоє або більше виконавців, які утворили групу для спільного вчинення злочину без попередньої домовленості між собою про це. Учасники такої групи, діючи як співвиконавці, можуть разом розпочинати виконання об`єктивної сторони злочину або долучатися до злочину, вчинення якого іншим співвиконавцем вже розпочалося, але ще не закінчилося. Дії таких осіб мають бути погоджені стосовно об`єкта та об`єктивної сторони злочину, і ці особи повинні усвідомлювати, що діють спільно для досягнення єдиного злочинного результату.

Однак, як убачається з матеріалів справи, у ній відсутні докази, які б підтверджували, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 саме спільно вчинили дії, пов`язані, на думку слідства, з грубим порушенням громадського порядку, супроводжуючих їх особливою зухвалістю.

Таким чином, на досудовому слідстві залишилися не дослідженими як об`єктивна так і суб`єктивна сторони інкримінованого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України. При цьому, органи досудового слідства, пред`являючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачення, не конкретизували, які саме дії вчинялись кожним з них та яка саме роль і ступінь участі ОСОБА_7 в цих діях, хоча дані обставини мають істотне значення для правильного вирішення справи і впливають на обґрунтованість обвинувачення.

Аналогічні недоліки стосуються обвинувачення ОСОБА_6 у підробленні посвідчення та використанні завідомо підробленого документа, тобто у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 358 та ч. 3 ст. 358 КК України.

Так об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 358 КК України, виражається, зокрема, у підробленні посвідчення або іншого документа з метою використання його як самим підроблювачем, так і іншою особою. Під підробленням документа потрібно розуміти як повне виготовлення сфальсифікованого документа, так і часткову фальсифікацію змісту справжнього документа.

Із суб`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 358 КК України, характеризується прямим умислом, при цьому, обов`язковою суб`єктивною ознакою, зокрема, підроблення документа є мета використання зазначеного документа як підроблювачем, так і іншою особою. Мета використання підробленого документа означає прагнення винного отримати певні права або звільнитись від обов`язків і має конкретний характер.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_6 мав умисел на підроблення посвідчення працівника Національного комітету по боротьбі з корупцією № 15/2567, як про це міститься твердження в обвинувальному висновку.

Також обвинувачення ОСОБА_6 в цій частині є неконкретним, оскільки, зазначаючи в обвинувальному висновку про внесення ОСОБА_6 власноручно фіктивних даних, органи досудового слідства не конкретизують, яких саме даних.

Окрім того, інкримінуючи ОСОБА_6 вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, органами досудового слідства його юридичне формулювання викладено наступним чином «підробив посвідчення, яке видається чи посвідчується установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права з метою використання його як підроблювачем, так і іншою особою.

Тобто, органи досудового слідства, викладаючи в обвинувальному висновку юридичне формулювання інкримінованого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, наводять ряд кваліфікуючих ознак вчинення даного злочину з альтернативним їх викладенням, що свідчить про неконкретність обвинувачення, оскільки є не зрозумілим, які саме діяння вчинено за переконанням органів досудового слідства ОСОБА_6 .

Наведене свідчить про те, що на досудовому слідстві залишилися недослідженими обставини інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 358 КК України, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та впливають на підставність пред`явлення обвинувачення в цій частині.

Більше того, органами досудового слідства проігноровано та не перевірено належним чином показання ОСОБА_6 щодо обставин отримання ним згаданого посвідчення та його необізнаності у підробленні цього документа.

Таким чином, вищевикладене в сукупності свідчить про грубе порушення положень Закону, не виконання слідством завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України 1960 року та обов`язку встановленого ст. 4 КПК України 1960 року щодо вжиття передбачених законом заходів для встановлення події злочину, осіб винних у вчиненні злочину, тобто встановлення і відповідного процесуального закріплення всіх об`єктивних і суб`єктивних обставин справи. Усі вказані дії повинні здійснюватись у повному об`ємі та у суворій відповідності з вимогами кримінально-процесуального закону, оскільки згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Порушення вказаних норм призвело до неповноти та неправильності досудового слідства, які не може бути усунуто в судовому засіданні, оскільки належним чином не з`ясовано обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, та пред`явлення ОСОБА_6 і ОСОБА_7 неконкретного обвинувачення, що є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, а саме, порушення їх права на захист.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії»). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»; п. 58 рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії»; п. 34 рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії»).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (п. 47 рішення від 01 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини»). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (п. 54 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»; п. 47 рішення у справі «Даллос проти Угорщини»).

За змістом ч. 2 ст. 16-1 КПК України 1960 року, при розгляді справи в суді функції обвинувачення, захисту і вирішення справи не можуть покладатися на один і той же орган чи на одну й ту ж особу.

Відповідно до ч. 3 ст. 16-1 КПК України 1960 року, державне обвинувачення у суді здійснює прокурор.

Суд, як убачається з ч. 6 ст. 16-1 КПК України 1960 року, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих прав.

При цьому, виклик і допит нових свідків, проведення додаткових чи повторних експертиз, витребування документів, давання судових доручень у порядку, передбаченому в ст. 315-1 КПК України 1960 року, на підтвердження чи спростування позицій сторін допускаються тільки за клопотанням сторін, та судові доручення суд дає лише з метою перевірки й уточнення фактичних даних, одержаних у ході судового слідства.

В ході судового розгляду клопотань про виклик та допит додаткових свідків від учасників процесу не надходило, крім того, прокурор не скористався своїм правом, передбаченим ст. 277 КПК України 1960 року, на зміну пред`явленого ОСОБА_6 і ОСОБА_7 обвинувачення.

З урахуванням викладеного, а також того, що процесуальні можливості органів досудового слідства для встановлення вищенаведених та передбачених у статті 64 КПК України 1960 року обставин не вичерпані, проте вони відсутні у суду, виходячи із завдань судової влади, кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_6 і ОСОБА_7 підлягає направленню на додаткове розслідування, в ході якого необхідно встановити усі обставини інкримінованих останнім злочинів, що мають істотне значення у справі, перевірити належним чином доводи ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на свій захист та за результатами повного і всебічного дослідження обставин справи, за наявності для цього законних підстав, пред`явити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачення з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, давши правильну юридичну оцінку їх діям.

Що ж стосується, обраного ОСОБА_6 і ОСОБА_7 кожному запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, то суд прийшов до висновку про його скасування з наступних підстав.

Відповідно до ст. 148 КПК України 1960 року, запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.

Зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочинів, наявність у них постійного місця проживання, їх процесуальну поведінку в ході судового розгляду, значний проміжок часу, який пройшов з моменту злочинів, у вчиненні яких кожний з них обвинувачується, при цьому, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не допускали порушень щодо зобов`язання явки по першій вимозі до суду, а також не відлучалися без дозволу з місця проживання, що в сукупності свідчить про відсутність на даний час, визначених ст. 148 КПК України 1960 року мети і підстав застосування запобіжного заходу.

Сама тяжкість злочинів, які інкриміновано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не може бути безумовною підставою для застосування до останніх запобіжного заходу.

Таким чином, на даний час відсутні передбачені законом обставини для збереження обраного ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожному запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, а тому такий запобіжний захід підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 281 КПК України 1960 року, п. 11 розділу XI «Перехідних положень КПК України», суд
П О С Т А Н О В И В :
кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, повернути прокурору Шевченківського району м. Києва на додаткове розслідування.

Запобіжний захід ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожному у вигляді підписки про невиїзд скасувати.

На постанову протягом 7 (семи) діб з дня її винесення може бути подана апеляція до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд

м. Києва.
Суддя