АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/931/15 Справа № 183/2950/14 Головуючий у 1 й інстанції:суддя - ОСОБА_1 Доповідач:суддя апеляційного суду - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000607, за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2014 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Селезньово Орловської області, РФ, громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 14.07.2007 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст.121 КК України до 7 років позбавлення волі, 10.04.2012 року звільнений умовно-достроково на 2 роки 2 місяці 13 днів,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 190 КК України,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Артемівськ Донецької області, раніше не судимий, без постійного місця проживання,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Кримінальне провадження розглянуто за участю: прокурора ОСОБА_10

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12

обвинувачених ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7

В с т а н о в и л а :

Вироком суду обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винним та призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки;
- за ч. 1 ст. 190 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавленні волі строком на 4 роки.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.07.2007 року, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 4 місяці.
Цим же вироком суду обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним та призначено покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
Згідно вироку суду ОСОБА_6 визнаний винним за те, що він, 20 лютого 2014 року, близько 17.00 години, після розпивання спиртних напоїв разом із ОСОБА_13 , знаходячись в магазині «АТБ», розташованого по вул. Радянській, 32 м. Новомосковська Дніпропетровської області, реалізуючи свій злочинний умисел на заволодіння чужим майном, діючи умисно, з корисних мотивів, попросив у ОСОБА_13 надати для тимчасового користування його мобільний телефон марки «Блек Берри 9380». Останній, повністю довіряючи ОСОБА_6 , будучи впевненим у доброчинності його намірів, добровільно передав йому свій мобільний телефон з комплектуючими, після цього ОСОБА_6 , відійшовши на кілька метрів від ОСОБА_13 імітуючи дзвінок по вказаному мобільному телефону, та з місця скоєння злочину втік, тобто шляхом зловживання довірою заволодів мобільним телефоном, спричинивши потерпілому ОСОБА_13 матеріальну шкоду на загальну суму в розмірі 560 грн.
Крім того, вказаним вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані винними за те, що 04 березня 2014 року, близько 23.40 годин, ОСОБА_6 разом із ОСОБА_7 , знаходячись на території Новомосковської лікарні № 3, розташованої по вул.Українській, 12 м. Новомосковська, розпивали алкогольні напої з раніше невідомим їм ОСОБА_14 і, реалізуючи єдиний із ОСОБА_7 злочинний умисел на заволодіння чужим майном, близько 23.55 годин, ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 , почали наносити ОСОБА_14 удари ногами та руками в область голови та по різним частинам тіла з метою подолання можливого опору ОСОБА_14 , в результаті чого від отриманих ударів ОСОБА_14 були спричинені легкі тілесні ушкодження, які не є небезпечними для життя. Доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_6 дістав у потерпілого з кишені куртки гаманець, вартістю 60 грн., в якому знаходились 70 грн. різними купюрами та дві банківські картки ПАО «ПриватБанк», якими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заволоділи, спричинивши потерпілому ОСОБА_14 матеріальні збитки на загальну суму в розмірі 130 грн.
В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_6 просить вироку суду скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування посилається на неправильну оцінку судом доказів кримінального провадження, зокрема показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та обвинуваченого ОСОБА_7 . Зазначає, що суд не досліджував речові докази, які на його думку, підтверджують його невинуватість. Вважає показання потерпілого ОСОБА_14 недостовірним та недопустимим доказом, оскільки останній має ряд психічних захворювань. Вважає, що висновки суду про спільний з ОСОБА_17 умисел на заволодіння чужим майном, про спільне вживання алкогольних напоїв, про нанесення ударів в спину потерпілого не відповідають дійсності і не підтверджуються матеріалами провадження. В обґрунтування порушень кримінального процесуального закону посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою його заяви щодо застосування до нього фізичного насильства з боку працівників міліції. Також зазначає про порушення норм КПК України при проведенні його обшуку та впізнання.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити та звільнити його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році». Стверджує, що він підпадає під дію п.п. «в», «г» ст. 1 вказаного Закону, оскільки має неповнолітню дитину та має захворювання, яке визначене в пункті «г». Також, зазначає, що в даному випадку відсутні заборони щодо застосування амністії, передбачені ст. 4 Законом України «Про застосування амністії в Україні».
В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування посилається на недопустимість доказів, зокрема протоколу вилучення і огляду речей, протокол впізнання особи, показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та інших. Вказує про неповноту досудового розслідування, яка на його думку проявляється у відсутності протоколів впізнання за участю свідків, одночасного допиту обвинувачених, не проведення слідчого експерименту за участі обвинувачених, свідків та потерпілого. Зазначає, що показання потерпілого не можна розцінювати як належний і допустимий доказ, з огляду на наявність у нього психічного захворювання. Вважає, що судом не доведено обставину про його знайомство з ОСОБА_6 та спільне вживання алкогольних напоїв. Посилається на порушення його права на захист, оскільки він не мав можливості отримати захисника під час досудового розслідування і отримав його лише в суді першої інстанції. При розгляді апеляційної скарги просить врахувати стан його здоров`я, те що він раніше не судимий, має неповнолітню дитину.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі і просив її задовольнити, вирок суду вважав незаконним і необґрунтованим, просив його скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу в останній редакції, уточнив апеляційні вимоги і просив вирок суду скасувати і призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_12 підтримала апеляційну скаргу свого підзахисного і просила її задовольнити в повному обсязі.

Захисник ОСОБА_11 в судовому засіданні підтримав змінену апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , вважав вирок суду незаконним та необґрунтованим і просив апеляційну скаргу свого підзахисного задовольнити в повному обсязі, вирок суду скасувати і призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених, вважав їх необґрунтованими, доводи безпідставними і просив залишити їх без задоволення, а вирок суду без змін.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг обвинувачених про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження в частині недоведеності вини обвинувачених в інкримінованих їм злочинах, колегія суддів, перевіривши висновки суду першої інстанції, належність та допустимість доказів, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, дослідивши звукозапис судового розгляду, приходить до наступних висновків.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчинених обвинуваченими кримінальних правопорушень і зробив обґрунтований висновок про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у їх скоєнні. Вина обвинувачених у вчиненні злочинів, за які їх засуджено, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку.
Так, вина обвинувачених підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_14 , які він надав в ході судового розгляду в суді першої інстанції і пояснив про обставини вчиненого щодо нього злочину, зокрема, що в день та час описаних у вироку подій до нього підійшли саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Перебуваючи на території лікарні, він почув удар в спину та впав на землю. В ході нападу з його кишені хтось з нападаючих витягнув гаманець з грошима та банківські картки. Один з нападаючих питав його код до банківської картки. Під час нападу він добре розгледів, що один з нападаючих був ОСОБА_6 .
Показаннями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 про те, що 04.03.2014 року вони йшли біля РАЦСу по вул. Українській м. Новомосковська та почули заклики про допомогу. Зайшли на територію лікарні і побачили, як ОСОБА_6 та ОСОБА_7 б`ють потерпілого. ОСОБА_6 вимагав від потерпілого назвати код банківської картки. Коли ОСОБА_7 побачив свідків, почав відходити від потерпілого, але його затримав свідок ОСОБА_16 . А свідок ОСОБА_15 затримав ОСОБА_6 , викликав міліцію та «швидку допомогу». Коли приїхали працівники міліції, виявилося, що у ОСОБА_6 і ОСОБА_7 руки та одяг були в крові. На потерпілому не було частини одягу, він був побитий та на ньому були сліди волочіння.
Наведені у вироку показання потерпілого, свідків, ретельно досліджені судом відповідно до вимог ст. 23 КПК України, узгоджуються в повній мірі з письмовими доказами кримінального провадження: протоколом огляду місця події від 05.03.2014 року, в ході проведення якого оглянуто територію дитячого відділення КЗ «НМЛ» та зафіксована обстановка й виявлено деякі речі із слідами плям бурого кольору; протоколом огляду місця події від 05.03.2014 року, в ході проведення якого оглянуті видані лікарем хірургічного відділення речі, які належать потерпілому ОСОБА_14 , на яких виявлені сліди плям бурого кольору; висновками судово-медичної експертизи № 280/Е від 18.04.2014 року, згідно яких у ОСОБА_14 виявлені тілесні ушкодження у виді забитих ран в області лівої надбрівної дуги та у лівій тімяно-скроневій області голови, саднин на обличчі, синців на обличчі, животі, правій сідниці, у своїй сукупності та кожне окремо, відносяться до легкого ступеню тяжкості, виникли від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею. Всі знайдені тілесні ушкодження можуть відповідати даті події 04.03.2014 року, що підтверджується давністю утворення рубців; - а також іншими, наявними в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, аналізуючи доводи сторони захисту щодо заперечення факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень та заволодіння його майном, колегія суддів вважає їх необґрунтованими і приходить до висновку, що вони спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема показаннями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які були безпосередніми очевидцями подій злочину та затримали обвинувачених на місці вчинення злочину. Підстав для недовіри до показань вказаних свідків, судами не встановлено.
Доводи обвинувачених та їх захисників, що судове засідання проведено неповно, одностороннє, з обвинувальним ухилом, що судом неповно досліджені письмові докази і це є підставою для скасування вироку, колегія суддів розцінює як безпідставні. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його звукозапису, суд повно, всестороннє дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив, у відповідності з законом, клопотання сторін, у вироку дав належну оцінку всім доказам: як тим, що підтверджують вину обвинувачених, так і тим, на які сторона захисту посилалась, як на докази, що спростовують обвинувачення.

Крім того, при вирішенні питання про закінчення судового розгляду та перевірки обставин доказами, головуючий у суді першої інстанції виясняв думку учасників судового розгляду про необхідність дослідження ще якихось доказів, про можливість закінчення судового розгляду та переходу до судових дебатів. Всі учасники судового розгляду, в тому числі і сторона захисту, відповідних клопотань не заявляли та не заперечували щодо переходу в наступну стадію судового розгляду.

Обставини кримінального провадження, які підлягають доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України та які утворюють склад злочину, за який засуджено обвинувачених, підтверджуються зібраними у провадженні доказами, які в своїй сукупності і системності є достатніми для прийняття рішення по справі та встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

В ході апеляційної перевірки оскаржуваного вироку, колегією суддів не встановлено порушень принципу безпосередності дослідження судом доказів, передбаченого ст.ст. 23, 370 КПК України. Апеляційним судом встановлено, що в основу вироку покладені докази, які досліджувались судом першої інстанції в ході судового розгляду.

Доводи апеляційних скарг обвинувачених, що у провадженні відсутні інші докази, зокрема: протоколи впізнання за участю свідків, одночасного допиту обвинувачених, проведення слідчих експериментів за участю свідків та потерпілого, то колегія суддів вважає, що обвинувачені в ході досудового розслідування мали право, передбачене ст. 220 КПК України, заявляти клопотання слідчому, прокурору про проведення слідчих (розшукових) дій, які на їхню думку були необхідні і у разі відмови органом досудового розслідування в їх задоволенні, сторона захисту мала право їх оскаржувати слідчому судді в порядку ст. 303 КПК України.

Крім того, при закінченні досудового розслідування та виконанні вимог ст. 290 КПК України сторона захисту також не заявляла відповідних клопотань про проведення додаткових слідчих (розшукових) дій та доповнення матеріалів кримінального провадження.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг обвинувачених щодо недоведеності їх вини, колегія суддів прийшла до висновку, що вони зводяться до особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального закону та аналізу і переоцінки одиничних непрямих доказів. При цьому вказані учасники провадження оцінюють і тлумачать такі докази на свій лад, вибірково, спотворюючи їх зміст, та відособлено від інших доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями…
Колегією суддів не встановлено підстав для повторного дослідження обставин кримінального провадження та доказів на їх підтвердження. Клопотання про дослідження нових доказів від сторін кримінального провадження не надходило.

Стосовно доводів обвинувачених, що до них застосовувались працівниками міліції недозволені методи проведення досудового розслідування, зокрема для дачі ними неправдивих показань, колегія суддів вважає, що вони не можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку, виходячи з того, що показання, які обвинувачені давали на досудовому розслідуванні, не приймались до уваги як місцевим так і апеляційним судом, тому що відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому або прокурору або посилатися на них.

На досудовому розслідуванні обвинувачені не позбавлялись права повідомляти слідчого суддю про застосування до них насильства в порядку ч. 6 ст. 206 КПК України для відповідного реагування. Також обвинувачені мають право звернутись з відповідною заявою до органу досудового розслідування для перевірки і встановлення фактів, про які зазначають обвинувачені (ст. 214 КПК України).

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_7 в ході досудового розслідування неодноразово роз`яснювались його права, в тому числі його право на захист і на стадії досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_7 неодноразово надавався захисник, від якого він відмовлявся, а в подальшому знову заявляв клопотання про надання захисника. В ході судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_7 був призначений захисник.

Відповідно до ст. 52 КПК України, дана категорія кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 не є підставами для обов`язкової участі захисника.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної обвинуваченого ОСОБА_7 про порушення його права на захист колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає що покарання, призначене обвинуваченим, відповідає вимогам вказаних статей і призначене з урахуванням характеру та ступеню тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно ст. 12, 24 КК України, відноситься до категорії умисних тяжких злочинів, додатковим безпосереднім об`єктом якого є здоров`я людини і отже вказаний злочин має підвищений рівень суспільної небезпеки, даних про особу обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи наведене, а також характер вчиненого обвинуваченими злочину, його суспільну небезпечність, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що виправлення обвинувачених можливе виключно за умови ізоляції їх від суспільства, обравши для цього достатній строк покарання для досягнення мети покарання, в тому числі й кари.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в розумінні ст.ст. 87, 412 КПК України, які були б підставою для визнання деяких доказів недопустимими або для змінити чи скасування вироку, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

___________________ _____________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4