Справа № 2506/4061/2012
Провадження по справі № 1/2506/293/2012
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2012 року Деснянський районний суд м. Чернігова в складі :

головуючого - судді - Самусь Л.В.

при секретарі - Сидорець Ю.В.

з участю прокурорів - Грицан А.А., Домашенка О.В., Деркач Г.І

потерпілих - ОСОБА_1, ОСОБА_2

захисників - ОСОБА_3, ОСОБА_4

законних представників

неповнолітніх підсудних - ОСОБА_5, ОСОБА_6

представника служби

у справах дітей - ОСОБА_7, ОСОБА_8

представника міліції у

справах неповнолітніх - ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові кримінальну справу по обвинуваченню

ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, студента ІНФОРМАЦІЯ_4, не одруженого, раніше не судимого, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_5,

у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 186 ч.2, 187 ч.2 КК України, -

ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_7, Абхазія, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_8, не працюючого, не одруженого, має на утриманні матір пенсіонерку, ІНФОРМАЦІЯ_9 та батька пенсіонера, ІНФОРМАЦІЯ_10, раніше судимого 21.03.1983 р. Деснянським районним судом м. Чернігова за ст. ст. 118 ч.2, 188-1 ч.2, 42 КК України 1960 р. до 5 років позбавлення волі, 12.10.1989 р. Деснянським районним судом м. Чернігова за ст. 188-1 ч.2 КК України 1960 р. до 3 років позбавлення волі, 04.10.1994 р. Московським районним судом м. Києва за ст. ст. 101 ч.3, 118 ч.2, 42 КК України 1960 р. до 10 років позбавлення волі, 17.08.2004 р. Білоцерківським міським районним судом Київської області за ст. 186 ч.1 КК України до 2 років позбавлення волі, 24.10.2011 р. Деснянським районним судом м. Чернігова за ст. 263 ч.2 КК України до 1 року позбавлення волі, звільненого від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_11,

у скоєнні злочину передбаченого ст. 186 ч.2 КК України, -

ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_12, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_13, не працюючого, не одруженого, раніше судимого 24.06.2011 р. Деснянським районним судом м. Чернігова за ст. 185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_14,

у скоєнні злочину, передбаченого ст. 187 ч.2 КК України, -

в с т а н о в и в :

Органами досудового слідства підсудним предявлено обвинувачення в тому, що 02.03.2012 р. близько 04.00 год. неповнолітній підсудний ОСОБА_12, за попередньою змовою з підсудним ОСОБА_13, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, знаходячись біля підїзду №4, будинку №16, розташованого по вул. Рокосовського в м. Чернігові, з метою викрадення чужого майна, підійшли до потерпілої ОСОБА_1 та погрожуючи застосуванням до неї насильства, яке не є небезпечним для її життя та здоровя, відкрито викрали мобільний телефон «Nokia C 5-00», вартістю 1479 грн. з сім-карткою оператора мобільного звязку «Лайф», вартістю 30 грн. з грошима на рахунку в сумі 30 грн., ланцюжок із золота 585 проби, вагою 5 г, вартістю 2000 грн., гроші в сумі 50 грн. та сережки, які матеріальної цінності для потерпілої не представляють, а всього викрали майна на загальну суму 3589 грн., що належить потерпілій ОСОБА_1

11.03.2012 р. близько 05.00 год. неповнолітній підсудний ОСОБА_12, за попередньою змовою з неповнолітнім підсудним ОСОБА_14 та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, знаходячись поблизу кінотеатру «Перемога», розташованого по вул. Рокосовського, 2 в м. Чернігові, з метою заволодіння чужим майном, напали на потерпілого ОСОБА_2, при цьому ОСОБА_12 завдав останньому один удар рукою в область обличчя, від чого потерпілий впав на землю, а потім нанесли йому декілька ударів ногами в область голови, чим спричинили ОСОБА_2 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя, після чого відкрито заволоділи мобільним телефоном «Samsung C3011», вартістю 150 грн. з сім-карткою оператора мобільного звязку «Лайф», вартістю 30 грн. з грошима на рахунку в сумі 20 грн., каблучкою із срібла 925 проби, вартістю 83 грн., ланцюжком із срібла 925 проби, вартістю 150 грн. та грошима в сумі 150 грн., а всього викрали майна на загальну суму 583 грн., що належить потерпілому ОСОБА_2 М.В.

Таким чином, органами досудового слідства дії ОСОБА_12 кваліфіковані за ст. ст. 186 ч.2, 187 ч.2 КК України, дії ОСОБА_13 - за ст. 186 ч.2 КК України, дії ОСОБА_14 - за ст. 187 ч.2 КК України.

В ході дослідження доказів в судовому засіданні підсудні вину у предявленому обвинуваченні не визнали повністю.

У судовому засіданні судом досліджувались та перевірялись всі докази по

справі, як зібрані в ході досудового слідства, так і надані учасниками процесу у судовому засіданні.

При розгляді справи в судовому засіданні захисниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заявлені клопотання про направлення справи на додаткове розслідування із мотивів неповноти, неправильності та однобічності досудового слідства, порушень норм кримінально-процесуального права.

Захисник ОСОБА_3 у своєму клопотанні зазначила, що кримінальна справа була розслідувана не обєктивно, з грубим порушенням ст. 62 Конституції України та кримінально-процесуального законодавства. Під час проведення досудового слідства потерпілий ОСОБА_2 давав не послідовні покази, постійно плутався у своїх поясненнях щодо кількості та послідовності нанесених йому ударів, що усунуто не було. Ні потерпілий ОСОБА_2, ні потерпіла ОСОБА_1 не можуть впізнати в ОСОБА_12 особу, яка скоювала відносно них вказані злочини. Обвинувачення, предявлене ОСОБА_12, ґрунтувалось на первинних показах ОСОБА_14 та ОСОБА_13, тоді як у подальшому вони вказали про те, що жодних злочинів не вчиняли, а покази на досудовому слідстві давали під тиском працівників міліції. Про це в судовому засіданні зазначив і свідок ОСОБА_15, відмовившись від своїх свідчень, даних на досудовому слідстві. Також, в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_13 має захворювання психіки, що під час проведення досудового слідства враховано не було. Вказала, що досудове слідство було проведено неповно, поверхово і однобічно, жодні покази свідків, потерпілих, та матеріали справи не підтверджують факт скоєння злочину підсудним ОСОБА_12, вказані недоліки не можуть бути усунуті в судовому засіданні, просила справу повернути на досудове розслідування, в ході якого допитати підсудних та перевірити їх версії, допитати потерпілих, встановити місце знаходження свідка ОСОБА_16 та допитати того, з урахуванням показів підсудних в судовому засіданні.

Захисник ОСОБА_4 у своєму клопотанні вказала, що в порушення норм КПК України органом досудового слідства була допущена неповнота досудового слідства, а суперечності, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, усунуті не були. Враховуючи заяву потерпілого ОСОБА_2 про вчинений злочин, його первинні пояснення та покази в якості потерпілого, в яких маються суперечності щодо обставин спричинення йому тілесних ушкоджень, з нанесенням йому з двох сторін 4 ударів ногами по голові, органом досудового слідства покази потерпілого, шляхом проведення з ним відтворення обстановки та обставин події для зясування можливості отримання саме таких тілесних ушкоджень та саме від таких ударів, в ході слідства не перевірялися. Дані обставини свідчать про те, що під час провадження досудового слідства, всупереч вимогам ст. ст. 22, 64 КПК України були поверхово і однобічно досліджені обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що є неповнотою досудового слідства та підставою для повернення справи на додаткове розслідування для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальній справі, а саме, встановлення події злочину (часу, способу та інших обставин вчинення злочину) і така неповнота досудового слідства, не може бути усунута в судовому засіданні. Крім того, з показів ОСОБА_14, ще на досудовому слідстві, вбачається, що до нього застосовувалися недозволені методи проведення досудового розслідування, вимагаючи від нього надання явки з повинною та зізнання у злочині, якого він не вчиняв, йому були спричинені тілесні ушкодження. Вказане підтверджується висновком експерта від 11.04.2012 р. про наявність у ОСОБА_14 таких тілесних ушкоджень. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування»від 11.02.2005 р., досудове слідство визнається неповним, якщо під час його провадження всупереч вимогам ст. ст. 22, 64 КПК України були поверхово чи однобічно досліджені обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, не витребувані й не досліджені документи та інші докази для підтвердження чи спростування таких обставин. В ході досудового слідства не були зясовані з достатньою повнотою і дані про особу обвинуваченого, зокрема дані про особу ОСОБА_13 Неправильним досудовим слідством, відповідно до вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, визнається вчинення процесуальних дій і прийняття процесуальних рішень в разі, коли органами досудового слідства були неправильно застосовані та безпідставно не застосовані норми кримінально-процесуального закону, без усунення яких справа не може бути розглянута в суді. Крім того, органом досудового слідства було обмежено та порушено і право на захист відносно обвинуваченого ОСОБА_13 В ході судового засідання було встановлено, що ОСОБА_13 неодноразово знаходився на лікуванні в Міжобласній спеціалізованій психіатричній лікарні при Волинській виправній колонії №20 для засуджених з психічним розладом, згідно виписок із історії його хвороби і відповідно до висновку експерта йому показане проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи в умовах спеціалізованого судово-психіатричного стаціонару. У звязку з наявністю у ОСОБА_13 психічних вад, у відповідності до ст. 45 ч.1 КПК України при провадженні досудового слідства по даній справі участь захисника для захисту його інтересів була обовязковою, натомість органом досудового слідства за участю ОСОБА_13 проводились слідчі дії, чим було порушено право обвинуваченого на захист. Тобто, як підтверджується матеріалами справи та вказаними документами, під час досудового слідства не було зясовано з достатньою повнотою дані про особу обвинуваченого ОСОБА_13, що призвело до неповноти досудового слідства та його неправильності, що є підставою для повернення справи на додаткове розслідування. За вказаних обставин та на підставі ст. 281 КПК України просила повернути справу прокурору для проведення додаткового розслідування, оскільки така неповнота досудового слідства не може бути усунута судом і шляхом надання судових доручень. Також просила змінити запобіжний захід стосовно ОСОБА_14 з утримання під вартою на менш сувору, не повязану з утриманням під вартою, посилаючись на недоведеність його вини та тривале перебування під вартою.

Клопотання захисників були підтримані законними представниками неповнолітніх підсудних та підсудними, прокурор заперечував стосовно направлення справи на додаткове розслідування, не погодившись із вказаними захисниками доводами.

Суд, вислухавши свідчення підсудних, потерпілих, свідків, думки учасників судового розгляду та, дослідивши всі надані докази по справі, доходить висновку, що органом досудового слідства при розслідуванні справи допущена суттєва неповнота, однобічність та неправильність такого слідства, які не можливо усунути в ході судового розгляду, оскільки це потребує не лише виконання процесуальних рішень, які віднесені до компетенції органів досудового слідства, а й винесення відповідних процесуальних актів органу досудового слідства та прокурора, судом же досліджені всі обставини по справі, у тому обсязі доказів, які було надано суду, в тому числі і учасниками судового розгляду безпосередньо в такому, при чому перевірити і уточнити фактичні дані, одержані в ході судового слідства, суд не знаходить за можливе і шляхом судового доручення.

Так підсудний ОСОБА_12, будучи допитаним у судовому засіданні, вину у предявленому обвинуваченні за ст. ст. 186 ч.2, 187 ч.2 КК України не визнав. Пояснив, що на досудовому слідстві, будучи допитаним в якості підозрюваного, обмовив себе внаслідок погроз підсудного ОСОБА_13 Вказав, що 01.03.2011 р. о 21.00 год. він прийшов до магазину «Продукти», розташованого по вул. Кленовій, 3 в м. Чернігові, де зустрів ОСОБА_14 та ОСОБА_15, потім приїхав власник магазину і попросив розвантажити товар. Близько 03.00 год. ОСОБА_15 попросив провести його до підвалу, де він мешкав, він погодився і повів того у бік ресторану «Сан-Сіті». Коли вони йшли, ОСОБА_15 сказав, що потрібно зайти до будинку, де часто буває ОСОБА_13, щоб взяти цигарки. Вони зайшли до квартири, розташованої на першому поверсі, де на кухні сидів ОСОБА_13, вони покурили, після чого в нього сильно розболівся живіт і він пішов до іншої кімнати та ліг під батареєю і заснув. Через 2-3 год. прийшли ОСОБА_15 і ОСОБА_13, ОСОБА_13 дістав золотий ланцюжок, віддав йому та сказав, що це йому за моральну шкоду, оскільки він його часто виручає та допомагає. Він забрав ланцюжок та поїхав в магазин. Потім він розповів ОСОБА_14, що ОСОБА_13 дав йому ланцюжок і вони поїхали здавати його в ломбард. На зупинці зустріли знайомого хлопця та попросили того закласти ланцюжок на свій паспорт, той погодився, на отримані кошти вони поїли та він купив своїй дівчині срібну каблучку. Через деякий час він зустрів ОСОБА_13, який йому наказав нічого не розповідати про ланцюжок, та пригрозив, що в іншому випадку, зробить все, щоб він опинився у вязниці. Потім, 10.03.2012 р. він знаходився у магазині, допомагав, у нього розболівся живіт і він попросив власника магазину ОСОБА_17, щоб той відвіз його додому, приїхавши додому, ліг спати. 11.03.2011 р. зранку пішов до магазину, зустрів там ОСОБА_13, який подарував йому телефон, сказавши, що телефон належить йому. Він та ОСОБА_14 вирішили здати телефон в ломбард і попросили це зробити ОСОБА_13, на що той погодився. Здати телефон до ломбарду не вийшло, тому ОСОБА_13 пішов до знайомого, який мешкає біля магазину «АТБ»і продав тому телефон за 50 грн. Вказав, що зазначені злочини він не скоював і при їх вчиненні присутнім не був, раніше давав інші свідчення, оскільки боявся ОСОБА_13, а також працівників міліції, підписував надані йому документи, щоб відпустили додому.

Підсудний ОСОБА_13, допитаний у судовому засіданні, вину у пред'явленому обвинуваченні за ст. 186 ч.2 КК України не визнав, свої первинні пояснення та свідчення в якості підозрюваного та обвинуваченого не підтримав. Пояснив, що 02.03.2011 р. він прокинувся в квартирі по вул. Доценка, 3 в м. Чернігові, йому забажалось випити спиртних напоїв і він пішов на вулицю, там зустрів двох хлопців і дівчину, які теж хотіли випити, вони склалися грошима, розпивали спиртне біля «Піцерії». О 04.00 год. поряд пройшла потерпіла, яка була в стані алкогольного сп'яніння, хлопець, який з ним розпивав спиртне, сказав щось своїй дівчині і пішов за потерпілою, потім за ним пішла і дівчина, а через 5-10 хв. вони повернулись. Після цього вони разом піднялися в квартиру, де продовжували розпивати спиртне. Вранці хлопець сказав, що потрібно закласти телефон в ломбард і вони домовилися зустрітися біля магазину «АТБ». На зустріч він приїхав о 10.00 год., а хлопців приїхало двоє, він взяв у знайомого паспорт і здав телефон в ломбард за 411 грн. Хлопці дали йому частину грошей, він пішов далі вживати спиртні напої і більше їх не бачив. 02.03.2011 р. він ОСОБА_12 не бачив і той разом з ним не знаходився. До потерпілої він не підходив, протиправних дій стосовно тієї не скоював. ОСОБА_12 він не погрожував, телефон і ланцюжок йому не дарував. Внаслідок фізичного та психологічного тиску з боку працівників міліції він змушений був давати інші свідчення.

Підсудний ОСОБА_14, допитаний у судовому засіданні, вину у пред'явленому обвинуваченні за ст. 187 ч.2 КК України не визнав та пояснив, що 30.03.2011 р. співробітники міліції вивезли його в ліс, сказали, що він вкрав телефон і ланцюжок, били і тому він давав такі свідчення і все підписав, але насправді злочин він не скоював. 10.03.2011 р. він знаходився біля магазину, сидів там до ночі з ОСОБА_12, якого потім відвіз додому директор магазину ОСОБА_17, оскільки у того розболівся живіт, а він просидів до 06.00-07.00 год. ранку в магазині з ОСОБА_18. Пізніше йому зателефонував ОСОБА_12, сказав, що ОСОБА_13 подарував йому телефон і вони вирішили закласти його в ломбард, але телефон не прийняли, тоді пішли з ОСОБА_13 до його знайомого і той купив телефон за 50 грн. ОСОБА_15 йому розповідав, що ОСОБА_13 і ОСОБА_16 зняли з дівчини ланцюжок та забрали телефон. Потім, ланцюжок ОСОБА_13 подарував ОСОБА_12 і вони його здали в ломбард. На виручені гроші ОСОБА_12 купив своїй дівчині каблучку. 11.03.2011 р. о 05.00 год. він був у магазині і злочину не скоював. Зявлення із зізнанням, первинні пояснення та покази не відповідають дійсності, його під тиском примусили їх підписати, його били працівники міліції, внаслідок такого побиття він отримав тілесні ушкодження.

Потерпіла ОСОБА_1, допитана в судовому засіданні, підтримала свої попередні свідчення у повному обсязі, завдану шкоду просила стягнути лише з ОСОБА_13, пояснивши, що в ніч з 01.03.2011 р. на 02.03.2011 р. з 04.00 год. до 05.00 год. вона поверталася з нічного клубу «777». Підійшла до під'їзду, біля якого горів ліхтар, почала шукати ключі та почула позаду грубий чоловічий голос, чоловік перегородив їй дорогу в під'їзд та сказав, що в її інтересах віддати йому все цінне, щоб він не застосовував силу. Вона віддала йому телефон та боковим зором побачила ще хлопця, який стояв між під'їздами, а потім підійшов до них,і чоловік віддав йому телефон і той пішов. Той хлопець питав у чоловіка, чи довго ще чекати, на що чоловік відповів, що вона все віддає добровільно, зараз закінчить і що той може бути вільним. Вона зрозуміла, що в її інтересах віддати все добровільно, зняла та віддала сережки, ланцюжок, а також гроші. Хрестик та каблучку відмовилась віддавати. Чоловік все забрав та втік слідом за хлопцем, а вона пішла додому. Вказала, що чоловік, якому вона віддавала речі це підсудний ОСОБА_13, вона його впізнала за зовнішніми ознаками, а молодий хлопець, який був з ним, схожий на підсудного ОСОБА_12, але не повністю була впевнена, що то був саме він.

Потерпілий ОСОБА_2, допитаний у судовому засіданні, підтримав у повному обсязі свої попередні свідчення та позовні вимоги, пояснивши, що в кінці лютого він повертався додому з нічного клубу, о 05.00 год. проходив біля кінотеатру «Перемога»та побачив, що позаду йдуть три чоловіки, які на нього напали та почали бити, один раз вдарили по обличчю, він впав, також били по голові, він втратив свідомість, а коли прийшов до тями, то вони вже відходили, не поспішаючи. В нього забрали мобільний телефон, гроші, срібну каблучку. Після побиття у нього дуже боліла голова, був струс головного мозку. Він не може стверджувати, що це були підсудні. Очну ставку з ОСОБА_14 під час слідства не проводили, він не може стверджувати, що його бив саме ОСОБА_14 Вважає винним ОСОБА_12 лише тому, що у того знайшли його речі.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні відмовився від свої попередніх свідчень та пояснив, що вони були написані під тиском співробітників міліції, які його били та погрожували вбивством і він обмовив ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_12 Йому продиктували, що потрібно розповідати, і він підписав чистий аркуш. Таких свідчень, які маються в матеріалах справи, він не давав, вони не відповідають дійсності. ОСОБА_12 його тільки провів, але коли це було, він не памятає, ніякої жінки він не бачив, його з підсудними не було. У магазині по вул. Кленовій в м. Чернігові він підробляв разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_12, але ніякі речі, зокрема ланцюжок, вони йому не показували та нічого не розповідали.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_17, ОСОБА_22, ОСОБА_23 підтвердили свої свідчення, дані в ході досудового слідства.

Свідок ОСОБА_16, який був очевидцем події щодо потерпілої ОСОБА_1, неодноразово викликався в судове засідання, але не зявився, судом вживались заходи щодо його явки, 30.08.2012 р. виносилась постанова про здійснення його примусового приводу, яка виконана не була, відповідно до рапорту працівника міліції від 10.09.2012 р., за місцем мешкання ОСОБА_16 відсутній, встановити його місцезнаходження не виявилося можливим.

При розгляді справи в судовому засіданні встановлені порушення кримінально-процесуального законодавства, які були допущені при проведенні досудового слідства.

Кримінально-процесуальним кодексом України визначено, що обставинами, що підлягають доказуванню у кримінальній справі є: подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотив злочину, обставини, що впливають на ступінь тяжкості злочину, а також обставини, що характеризують особу обвинуваченого, помякшують та обтяжують покарання. І встановлення цих обставин, відповідно до ст. 64 КПК України, є не правом, а обовязком органів досудового слідства. По справі дані вимоги закону органами досудового слідства у повному обсязі виконані не були.

Відповідно вимог ст. 22 КПК України прокурор, слідчий і особа яка проводить дізнання, зобовязані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і обєктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що помякшують і обтяжують його відповідальність.

В обвинувальному висновку (т.2 а.с.115-131) слідчий, при викладенні фактичних обставин правопорушення, зазначає їх в такому вигляді: «11.03.2012 р. близько 05.00 год. неповнолітній підсудний ОСОБА_12, за попередньою змовою з неповнолітнім підсудним ОСОБА_14 та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, знаходячись поблизу кінотеатру «Перемога», розташованого по вул. Рокосовського, 2 в м. Чернігові, з метою заволодіння чужим майном, напали на потерпілого ОСОБА_2, при цьому ОСОБА_12 завдав останньому один удар рукою в область обличчя, від чого потерпілий впав на землю, а потім нанесли йому декілька ударів ногами в область голови, чим спричинили ОСОБА_2 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя». Разом з тим, в описовій частині щодо конкретних дій кожного із підсудних по відношенню до потерпілого ОСОБА_2, який отримав ряд тілесних ушкоджень, відсутні конкретика та деталізація таких дій окремо кожного із підсудних ОСОБА_12, ОСОБА_14 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження. В звязку з чим, це унеможливлює розгляд в судовому засіданні окремої протиправної поведінки кожного із підсудних щодо потерпілого, як щодо фактично вчинених дій, так відповідно і їхньої кваліфікації щодо норм Кримінального кодексу України. Таким чином, вищевикладене свідчить про неконкретне обвинувачення, предявлене органом досудового слідства, підсудним ОСОБА_12, ОСОБА_14 та юридичну оцінку дій особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, що не дозволяє як виокремити конкретні злочинні дії кожного з них, так і надати тим точну юридичну оцінку.

Дані порушення не можуть бути усунуті в судовому засіданні, оскільки підсудним необхідно предявити конкретне обвинувачення, а це потребує проведення певного обсягу процесуальних дій, які можливо і необхідно провести лише в ході досудового слідства.

При розгляді справи було встановлено, що по справі, як свідок, зазначений ОСОБА_16, який був очевидцем подій, повязаних з відкритим викрадення майна потерпілої ОСОБА_1, але необхідних заходів для фіксування його свідчень, як доказів по справі, органом досудового слідства виконано не було. В даному випадку слідчий обмежився лише звичайним допитом того як свідка (т.1 а.с.168), без застосування іншого комплексу доказів, а саме, відтворення обстановки та обставин події за його свідченнями, проведення очних ставок з підсудними та, в разі виникнення суперечностей в цих доказах, усунень таких. Намагання суду усунути такі недоліки досудового слідства, шляхом виклику свідка в судове засідання для допиту та здійснення його приводу, в звязку з ухиленням від такої явки, позитивних результатів не дали, в звязку з невиконанням приводу, оскільки орган внутрішніх справ обмежився формальним рапортом про невиконання такого (т.2 а.с.216). Разом з тим, оскільки це є одним з важливих доказів по справі, потребує точного встановлення місця перебування свідка ОСОБА_16, з виконанням вищевикладеного, тобто відтворення обстановки та обставин події, очних ставок, тощо.

При виникненні суперечностей у свідченнях свідка, необхідно усунути такі, в разі не усунення суперечностей, винести з цього приводу процесуальне судження.

Крім того, по даній справі органом досудового слідства, всупереч норм кримінально-процесуального закону, не був виконаний комплекс необхідних слідчих дій. Тобто, очна ставка між потерпілим ОСОБА_2 та обвинуваченим ОСОБА_14 проведена не була, а відтворення обстановки та обставин події щодо обох епізодів обвинувачення, предявленого підсудним, взагалі не проводилось, що є обовязковим відповідно до тактики слідчих дій по будь-якій кримінальній справі такого рівня, особливо з врахуванням значного обсягу суперечностей по справі, які містяться в показах підсудних, потерпілих та свідків. За відсутності комплексу таких слідчих дій, проведення значної кількості інших по справі, викликає сумнів щодо їх результатів. Зазначене потребує усуненню, шляхом виконання комплексу всіх без виключення слідчих дій.

Підсудний ОСОБА_14, будучи допитаним 02.04.2012 р. в якості обвинуваченого першим заступником прокурора м. Чернігова ОСОБА_24 (т.1 а.с.60-61), послався на використання щодо нього тиску з боку працівників міліції, які застосували до нього фізичне насильство - побиття, а саме, що 30.03.2012 р. він був затриманий працівниками міліції, чотири працівника міліції посадили його в автомобіль та вивезли до лісу, де один із них почав наносити йому тілесні ушкодження в область нирок, плеча, по нозі та по тулубу. При цьому працівники міліції вимагали, щоб він зізнався у злочині, якого не вчиняв. Після цього він написав явку з повинною, де під диктовку працівників міліції зізнався у вчиненні злочину, якого в дійсності не вчиняв. Під час допиту його слідчим вказував, що недозволені методи слідства до нього не застосовувалися, оскільки злякався, що працівники міліції реалізують свої погрози. На підставі викладеного, в ході досудового слідства, для перевірки пояснень ОСОБА_14 щодо застосування відносно нього незаконних методів дізнання і досудового слідства, внаслідок яких він обмовив себе у скоєнні злочину, якого він, у дійсності не вчиняв, 10.04.2012 р. слідчим була винесена постанова про призначення судово-медичної експертизи (т.1 а.с.91). У висновку експерта від 11.04.2012 р. (т.1 а.с.93-94) зазначено про те, що на підставі наданої медичної карти амбулаторного хворого Чернігівського СІЗО та зовнішньому огляді у ОСОБА_14 дійсно виявлені тілесні ушкодження у вигляді: саден лівої верхньої та правої нижньої кінцівок, котрі виникли від дії тупих, твердих предметів і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, не виключена можливість, що тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_14, могли утворитися 30.03.2012 р., малоймовірно, що тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_14, могли утворитися при падінні з положення стоячи. В постанові помічника прокурора м. Чернігова від 15.05.2012 р. (т.1 а.с.98-99) знову ж таки підтверджено, що у підсудного виявлені вищезазначені тілесні ушкодження та зроблений висновок, що оскільки оперуповноважені ВКР ЧМВ УМВС України в Чернігівській області заперечують факт нанесення ОСОБА_14 тілесних ушкоджень та відсутні будь-які очевидці події, то ОСОБА_14 своєю заявою намагається уникнути відповідальності за скоєні злочини, тому в порушенні кримінальної справи на підставі ст. 6 п.2 КПК України відмовлено, при цьому істинні обставини, за яких підсудний отримав такий комплекс тілесних ушкоджень прокуратурою встановлені так і не були. Тобто, вказана постанова однозначно не виключає факт заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_14 за обставини, на які він вказував під час розслідування кримінальної справи.

Аналіз зазначеного свідчить про те, що в даному випадку органом досудового слідства не виконана його основна мета щодо перевірки пояснень підсудного, та однозначного висновку щодо того, чи мав місце факт застосування до нього недозволених методів дізнання.

Виходячи з рішень Європейського суду з прав людини, як зазначено у справі «ОСОБА_24 проти України»(Afanasyev v. Ukraine), при вирішенні питань щодо можливого порушення статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (заборона катувань), гарантією проти зловживань із боку представників державного органу влади є обовязок проведення ретельного й ефективного розслідування, здатного привести до виявлення й покарання винуватих у жорсткому поводженні, що в даному випадку зроблено не було. Орган досудового слідства не заперечував наявність у підсудного тілесних ушкоджень, а, враховуючи, що підсудний наполягає на завданні таких саме з боку працівників міліції, в разі, якщо вони це не вчиняли, необхідно встановити дійсні обставини та дійсних осіб, які завдали такі ушкодження підсудному.

Однозначно встановлено, що час затримання ОСОБА_14 співпадає з часом отримання ним тілесних ушкоджень. Разом з тим, якщо прокуратура впевнена у не завданні ОСОБА_14 тілесних ушкоджень лише вказаними працівниками міліції ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, то це жодним чином не спростовує неправдивість заяви ОСОБА_14 про завдання йому тілесних ушкоджень саме названими працівниками міліції, оскільки, як дійсні особи (можливо і не працівники міліції), котрі їх завдали ОСОБА_14, так і дійсні обставини в звязку з чим такі були завдані (місце, точний час, мотив), до цього часу все рівно не встановлені, тобто твердження ОСОБА_14 в цій частині фактично не спростовані. Лише посилання прокуратури на одні твердження працівників міліції про не завдання ними тілесних ушкоджень, за відсутністю інших обєктивних доказів, не можуть бути покладені в основу заперечення такого твердження ОСОБА_14

Це є і вимога ст.ст. 94-95, 97, 100 КПК України, оскільки підсудним зроблено заяву про скоєння стосовно нього злочину у вигляді завдання тілесних ушкоджень, причому той наполягає не на побутовій мотивації їх завдання, а стверджує про умисні злочинні дії працівників міліції, тобто навіть у разі намагання підсудним умисно обмовити таких осіб у скоєнні тяжкого злочину, перевірка такої заяви не може завершуватись постановою про відмову у порушенні кримінальної справи щодо працівника міліції, оскільки відсутнє судження щодо дій підсудного, який продовжує наполягати на своїй заяві. Зазначене потребує перевірки, не виключено, що і в рамках кримінального провадження за фактом спричинення підсудному тілесних ушкоджень та точного встановлення особи чи осіб, які йому таких завдали.

З аналізу доказів, вивчених судом, є слушним і посилання захисника ОСОБА_4 на неповноту та неправильність досудового слідства, а саме, стосовно порушення норм кримінально-процесуального закону в частині не зясування з достатньою повнотою даних про особу обвинуваченого ОСОБА_13 та порушення його права на захист, що потребує перевірки, виконання слідчих дій для поновлення прав підсудного та обєктивного і законного розслідування справи.

Органом досудового слідства були порушені вимоги ст.64 КПК України, а саме щодо обставин, що підлягають доказуванню в кримінальній справі в частині обставин, що впливають на ступінь тяжкості злочину, а також обставин, що характеризують особу обвинуваченого, помякшують та обтяжують покарання.

Під час розгляду справи в суді було встановлено, що ОСОБА_13 неодноразово перебував на лікуванні у Міжобласній спеціалізованій психіатричній лікарні при Вільнянській виправній колонії №20 для засуджених з психічними розладами УДПтСУ в Запорізькій області та знаходився на диспансерному обліку у лікаря-психіатра.

Так, згідно виписок з історії хвороби ОСОБА_13 (т.2 а.с.266, 268-271), той перебував на стаціонарному лікуванні у вищевказаній лікарні: з 02.07.1995 р. по 10.08.1995 р. - виписаний з діагнозом «психопатия возбудимого круга», рекомендовано «Д»облік психіатра колонії; з 02.12.1996 р. по 22.01.1997 р. виписаний з діагнозом «мозаичная психопатия с преобладанием паранояльного радикала», рекомендовано «Д»облік психіатра колонії; з 03.07.1999 р. по 17.08.1999 р. - виписаний з діагнозом «реактивный психоз с шизофреноподобной симптоматикой»; з 01.09.2003 р. по 24.09.2003 р. - виписаний з діагнозом «мания без психотических симптомов». 25.09.2012 р. в Чернігівському обласному психоневрологічному диспансері була проведена консультація ОСОБА_13 і встановлено діагноз «розлад особистості та поведінки внаслідок перенесеної ЗЧМТ у формі психоорганічного синдрому та галюцинаторно-параноїдного синдрому»(т.2 а.с.244, 260).

Тоді як слідчий, в ході розслідування даної кримінальної справи, обмежився лише долученням до матеріалів справи довідки Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні від 04.04.2012 р. про те, що ОСОБА_13 під наглядом психіатра не перебуває (т.1 а.с.59), не перевіривши дані про його особу у повному обсязі, та прийняв відмову обвинуваченого від захисника, не виключено, що у порушення вимог ст. 45 ч.1 п.2 КПК України 1960 р., в той час, якщо при долученні до справи всіх вищезазначених медичних документів, участь такого повинна бути обовязкова.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що органом досудового слідства при розслідуванні справи дійсно допущене істотне порушення кримінально-процесуального закону, тобто вищезазначене є такими порушеннями, що призвели до обмеження гарантованих законом прав підсудного ОСОБА_13, як учасника процесу і тим самим перешкодили повному та всебічному розгляду справу і постановленню у ній законного, обґрунтованого і справедливого вироку чи постанови, а суд у даному випадку позбавлений сам можливості усунути такі порушення, оскільки мало місце недодержання при проведенні досудового слідства вимог статей 44-48 КПК України про забезпечення права обвинуваченого на захист.

Таким чином, всі питання, повязані з порушенням прав підсудного, відповідно до вищевикладеного, підлягають перевірці з винесенням процесуальних рішень.

По справі є й інша неповнота.

Так, в обвинувальному висновку, складеному слідчим слідчого відділу Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_29, останнім, щодо попередніх притягнень до кримінальної відповідальності підсудного ОСОБА_13 (т.2 а.с.126-127) зазначено, що такий був раніше судимий 21.03.1983 р., 12.10.1989 р., 17.04.2004 р. та 24.10.2011 р., разом з тим, зазначене не відповідає дійсності, оскільки відповідно до копії вироку Білоцерківського міськрайсуду Київської області від 17.08.2004 р., яка міститься в матеріалах справи (т.2 а.с.49), ОСОБА_13, крім того, 04.10.1994 р. був засуджений Московським районним судом м. Києва за ст. ст. 101 ч.3, 118 ч.2, 42 КК України до 10 років позбавлення волі, звільнився 29.04.2004 р. по відбуттю строку покарання. Тобто, досудове слідство зазначило про ряд судимостей підсудного, але не зазначило, не зібрало і не долучило до справи таких даних у повному обсязі. Відсутність таких документів не дозволяє вирішити питання щодо погашення судимості, врахувати особу винного, як це передбачене ст.65 КК України.

Перелічений комплекс порушень вимог Кримінально-процесуального кодексу України з боку особи, яка провадила досудове слідство є таким, що унеможливлює судовий розгляд, до усунення вищезазначених порушень закону, оскільки така неправильність та неповнота досудового слідства не може бути усунута в ході судового слідства, враховуючи що це, потребує виконання процесуальних рішень, які віднесені до виключної компетенції органу досудового слідства. Виконання цього є обовязковим, відповідно до вимог ст. 64 КПК України.

Тобто, прокурор, направивши справу до суду, не вжив необхідних заходів для всебічного, повного і обєктивного дослідження обставин справи.

Враховуючи, що органом досудового слідства не зясовані причини суттєвих протиріч у доказах по справі, а також не усунені саме ці протиріччя, що є винятковою компетенцією лише органів досудового слідства, оскільки це викликає необхідність у проведенні слідчих дій та інших процесуальних рішень, спрямованих на збирання нових доказів, з обовязковим винесенням відповідних постанов, а це неможливо виконати суду з дотриманням специфіки процесуальної форми судового розгляду, досудове розслідування належить визнати неповним і однобічним, в звязку з чим кримінальна справа підлягає направленню на додаткове розслідування, в ході якого належить виконати все вищезазначене, тобто провести у повному обсязі всі необхідні слідчі дії, зазначені судом, а також інші слідчі дії, в разі виникнення потреби в таких, і, в залежності від встановлених результатів, вирішити питання по суті справи.

У зв'язку з цим, клопотання захисту про повернення справи прокурору на додаткове розслідування із вищевказаних підстав, обґрунтоване на законі, доведене вищезазначеним і підлягає задоволенню, а справу належить повернути на додаткове розслідування, в ході якого необхідно усунути всі вищезазначені порушення закону, а також провести у повному обсязі всі необхідні слідчі дії.

Дослідивши матеріали справи та дані про особу підсудного ОСОБА_14, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу, в звязку з чим клопотання захисника ОСОБА_4 в цій частині задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 22, 64, 281 КПК України 1960 р., -

п о с т а н о в и в :

Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_12 в скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 186 ч.2, 187 ч.2 КК України, ОСОБА_13 в скоєнні злочину, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України, ОСОБА_14 в скоєнні злочину, передбаченого ст. 187 ч.2 КК України, повернути прокурору м. Чернігова для організації проведення додаткового розслідування.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_13, ОСОБА_14 залишити без змін - взяття під варту, відносно ОСОБА_12 підписку про невиїзд, відмовивши в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_14

На постанову протягом семи діб з дня її винесення сторони можуть подати апеляції до апеляційного суду Чернігівської області.

Суддя Л.В. Самусь