Ухвала 06 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого судді ОСОБА_7,

суддів ОСОБА_8, ОСОБА_9

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_1, яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_2, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 3 грудня 2004 року ОСОБА_2 визнано винуватим і засуджено за:

- ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 187 КК України 2001 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- ч. 2 ст. 17 ч. 3 ст. 215-3 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- ч. 2 ст. 17, п.п. «а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- ст. 190-1 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років;

- ч. 2 ст. 17, п. п. «г», «з» ст. 93 КК України

1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років;

- п. п. «а», «в», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- ч. 3 ст. 215-3 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- ч. 2 ст. 145 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років;

- ч. 1 ст. 263 КК України 2001 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- ст. 69 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

На підставі ст. 70 КК України 2001 року за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_2 визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Цим вироком також засуджено ОСОБА_3,

ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Ухвалою Верховного Суду України від 24 травня 2005 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 3 грудня 2004 року щодо

ОСОБА_2 в частині його засудження за ст. 69 КК України

1960 року скасовано і справа в цій частині закрита.

Дії ОСОБА_2 по епізоду замаху на розбійний напад із заволодінням транспортним засобом та замаху на вбивство ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 142; ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 215-3 і ч. 2 ст. 17, п.п. «а», «з», «і» ст. 93 КК України 1960 року перекваліфіковано на ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 142; ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 215-3 і ч. 1 ст. 17, п.п. «а», «з», «і» ст. 93 КК України 1960 року з призначенням покарання за:

- ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна;

- ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 215-3 КК України 1960 року у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна;

- ч. 1 ст. 17, п.п. «а», «з», «і» ст. 93 КК України 1960 року у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна.

Постановлено вважати ОСОБА_2 засудженим на підставі

ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю злочинів до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

В решті вирок залишено без зміни.

Постановою Верховного Суду України від 16 травня 2011 року відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_2 про скасування вироку Апеляційного суду м. Києва від 3 грудня 2004 року та ухвали Верховного Суду України від 24 травня 2005 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року відмовлено засудженому ОСОБА_2 в задоволенні його клопотання про приведення призначеного покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 3 грудня 2004 року у відповідність з Конституцією України, законами України та практикою Європейського суду з прав людини та заміні нелегітимного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк, який не може перевищувати 15 років.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_1 порушує питання про зміну ухвали Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року, задоволення клопотання засудженого та заміну покарання призначеного ОСОБА_2 з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію судового рішення, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 424 КПК України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню.

Частиною 1 ст. 539 КПК України встановлено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 539 КПК України , за наслідками розгляду клопотання (подання) суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Системне тлумачення статей Кримінального процесуального кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що ухвала апеляційного суду, яка прийнята за результатами розгляду клопотання засудженого, та якою вирішуються питання, пов'язані з виконанням вироку, не підлягає касаційному оскарженню, оскільки таке оскарження не передбачене у вищевказаній статті цього Кодексу.

Оскільки оскаржуване захисником судове рішення стосується питань, пов'язаних із виконання вироку, то воно не є предметом розгляду суду касаційної інстанції, і у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428

КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1, яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_2, на ухвалу Апеляційного суду

м. Києва від 26 березня 2015 року.

Судді:

____________ ____________ ____________

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9