У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати Верховного Суду України

у кримінальних справах у складі:

головуючого-судді

Міщенка С.М.

суддів

Вус С.М., Глоса Л.Ф.

за участю прокурора потерпілого
засудженого та захисника

Кравченко Є.С. ОСОБА_3 ОСОБА_1
ОСОБА_2

розглянула
в судовому засіданні в м. Києві 1 квітня 2008 року кримінальну справу за
касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1, захисника ОСОБА_2 та потерпілого
ОСОБА_3 на вирок Нахімовського районного суду м. Севастополя від 5 лютого 2007
року та ухвалу Апеляційного суду м. Севастополя від 18 липня 2007 року.

Вироком Нахімовського районного суду м. Севастополя від 5 лютого 2007 року

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1народження,

громадянина України, раніше не судимого,

засуджено:
- за ч. 2 ст. 271 КК України на 5 років обмеження волі з позбавленням права
обіймати керівні посади на підприємства, установах, організаціях незалежно від
форми власності, пов'язаних з виконанням водолазних робіт строком на 2 роки;

- за
ч. 1 ст. 213 КК України до штрафу в розмірі 1700 грн.

На підставі ст. 49 КК України ОСОБА_1
звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 213 ч. 1 КК України у
зв'язку із закінченням строків давності.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди відповідно по 10000 грн. та судові
витрати за проведення експертиз в сумах 809 грн. 30 коп. та 908 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м.
Севастополя від 18 липня 2007 року вирок щодо ОСОБА_1 в частині вирішення
цивільного позову скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в
порядку цивільного судочинства. В решті цей вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком, ОСОБА_1 визнано
винним у тому, що він був будучи директором ПП «ОСОБА_1», основним видом
діяльності якого було здійснення водолазних робіт. В його обов'язки, як
директора водолазної станції, згідно з п. 11.3 Статуту підприємства та статей
5, 13, 18 Закону України «Про охорону праці», входило розроблення та
затвердження інструкції про охорону праці для працівників, а при укладанні
договору - поінформування про умови праці та проведення відповідного
інструктажу.

Згідно наказу від 2 листопада 2003 року № 5 ОСОБА_1 були прийняті на посаду
водолазів ОСОБА_5і ОСОБА_4, а ОСОБА_3- старшиною водолазної станції.

26 січня 2004 року, приблизно о 9 год., ОСОБА_1, не маючи відповідного
дозволу на підняття з дна моря об'єктів, що затонули, в порушення статей 88 і
127 Кодексу торгового мореплавання України від
23 травня 1995 року, без дозволу капітана морського порту на підняття
таких предметів, дав згоду своїм підлеглим ОСОБА_5, ОСОБА_4у і ОСОБА_3 провести водолазні роботи по пошуку і
підняттю з дна моря металевих об'єктів з метою їх подальшої здачі на
металобрухт, видавши їм відповідне знаряддя.

Здійснюючи водолазні роботи в районі бухти Камишової м.Севастополя ОСОБА_5,
ОСОБА_4 і ОСОБА_3виявили авіаційну неконтактну донну міну часів Другої світової
війни, яку прийняли за гідроакустичний буй. Цю міну вони підняли та перевезли в
район причалу бухти Козача м. Севастополя, не повідомивши про неї Міністерство
оборони.

30 січня 2004 року ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_3в районі бухти
Камишової виявили і підняли з дня моря два якорі та ланцюг, які також перевезли
до причалу бухти Козача.

Наступного дня приблизно о 14 год. 30 хв. ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_3під
керівництвом ОСОБА_1а перевезли на вантажному автомобілі міну, два якорі та
ланцюг з бухти Козача до гаражу останнього на вул. Каспійську в м. Севастополі.
Коли ОСОБА_3, ОСОБА_5і ОСОБА_4 стали проводити роботи по демонтажу стався вибув
двох тротилових «пасток» міни, внаслідок якого ОСОБА_3отримав тяжкі тілесні
ушкодження, а ОСОБА_5і ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень померли на
місці події.

У касаційних скаргах та доповненнях до них:

- засуджений ОСОБА_1 просить судові рішення в частині визнання його винним
за ст. 271 ч. 2, ст. 213 ч. 1 КК України скасувати, за відсутністю події
злочину;

- захисник ОСОБА_2 просить судові рішення щодо засудженого ОСОБА_1
скасувати, а справу закрити на підставі п. 1 ст. 6 КПК України за відсутністю
події злочину;

- потерпілий ОСОБА_3, за змістом скарги, просить судові рішення скасувати, а ОСОБА_1а виправдати, посилаючись
на те, що це був нещасний випадок, ОСОБА_1 як директор ніяких вказівок на
виконання водолазних робіт не давав, він, ОСОБА_5та ОСОБА_4 діяли самостійно,
бо мали потребу в грошах, оскільки підприємство, яке очолював ОСОБА_1, не
працювало і заробітної плати вони не отримували.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого, захисника та потерпілого
ОСОБА_3, які підтримали свої касаційні скарги, думку прокурора про часткове
задоволення касаційних скарг, скасування судових рішень та направлення справи
на додаткове розслідування, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи
касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги засудженого,
захисника і потерпілого підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 ст. 398 КПК України, підставою для
зміни або скасування судового рішення є неправильне застосування кримінального
закону.

Перевіривши матеріали справи за доводами касаційних
скарг, колегія суддів дійшла однозначного висновку про неправильне застосування
кримінального закону до ОСОБА_1 при визнанні його винним у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 1 ст. 213 та ч. 2 ст. 271 КК України з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 КК України, кримінальна
відповідальність за цим законом настає внаслідок порушення вимог законодавчих
та інших нормативно-правових актів про охорону праці службовою особою
підприємства, установи, організації або громадянином - суб'єктом
підприємницької діяльності, якщо це порушення заподіяло шкоду здоров'ю
потерпілого.

Диспозицією ч. 2 ст. 271 КК України передбачена
відповідальність за ті ж самі діяння, якщо воно спричинило загибель людей або
інші тяжкі наслідки.

Таким чином статтею 271 КК України охороняється безпека
праці працівників підприємств, установ, тощо від порушень, що вчиняються на
виробництві. У тому числі така відповідальність може наставати за порушення
вимог законодавства про охорону праці й під час виконання підводних робіт.

Разом із тим, як встановлено вироком суду, смерть
потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_4а настала, а потерпілому ОСОБА_3 були заподіяні
тяжкі тілесні ушкодження, не під час виробничого процесу, а вже під час
демонтажу міни часів Другої світової війни в гаражі ОСОБА_1а, яку потерпілі
помилково сприйняли за гідроакустичний буй, внаслідок спрацювання тротилових
«пасток» цієї міни.

При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази
того, що саме ОСОБА_1 примусив потерпілих здійснювати демонтаж міни, бо сам в
цей час займався здачею зібраного ними металобрухту. Як видно із показань
потерпілого ОСОБА_3а, рішення потерпілих про демонтаж міни було спільним і
ОСОБА_1 нікого із них до таких дій не примушував. Тобто вказані дії потерпілих
жодним чином не були пов'язані із виробничим процесом, а тому ОСОБА_1 не може
нести відповідальність за негативні наслідки власних дій потерпілих як власник
приватного підприємства та суб'єкт порушення вимог законодавства про охорону
праці.

Крім того суд у
вироку визнав, що ОСОБА_1 лише погодився на проведення потерпілими водолазних
робіт, під час яких ніяких негативних
наслідків для них не настало. А тому дії ОСОБА_1а ні в першому випадку, коли
він за вироком суду «погодився» на проведення потерпілими водолазних робіт, ні
у другому випадку, коли потерпілі за власним спільним рішенням приступили до
демонтажу міни, помилково прийнятої ними за гідроакустичний буй, не знаходяться
у причинному зв'язку із наслідками, що настали.

В основу такого висновку колегія суддів кладе також
висновок, що міститься в Акту розслідування групового нещасного випадку зі
смертельними наслідками, що стався 31 січня 2004 року з працівниками ПП
«ОСОБА_1», згідно п. 2 якого, нещасний випадок, що стався із потерпілими
ОСОБА_5м, ОСОБА_3им та ОСОБА_4им не пов'язаний з виробництвом.

За таких обставин висновки проведених у справі
судово-технічних експертиз, які покладені в основу обвинувального вироку, мали
бути прийняті судами до уваги лише в частині, що не суперечать фактичним
обставинам справи, бо предметом дослідження такої експертизи є лише технічні
питання або питання наявності чи відсутності певних правил, правильності
порядку доведення їх до працівників підприємства, дотримання правил самими
працівниками, тощо. Разом із тим, предметом такої експертизи не можуть бути
питання винності особи в порушені законодавства про охорону праці, бо
відповідно до ст. 15 КПК України, вирішення цих питань покладено виключно на
суди, функції якого ніхто не може перебирати на себе. Тому висновки зазначеної
експертизи мали отримати об'єктивну оцінку в сукупності з усіма встановленими у
справі доказами.

Тому в цілому правильно встановивши фактичні обставини
нещасного випадку, що стався з потерпілими ОСОБА_5м, ОСОБА_4им та ОСОБА_3им,
суд дав їм неправильну юридичну оцінку, бо цей нещасний випадок не був
безпосередньо пов'язаний із виробництвом під керівництвом ОСОБА_1а, а тому він
не може нести відповідальність за наслідки, що настали з потерпілими за ст. 271
ч. 2 КК України. У зв'язку з цим вирок щодо засудженого в цій частині підлягає
скасуванню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України за відсутністю в його діях
складу зазначеного злочину.

За цієї ж підстави підлягає скасуванню й вирок щодо
засудження ОСОБА_1а за ч. 1 ст. 213 КК України, бо відповідно до диспозиції
цього закону, відповідальність за ним настає у разі порушення порядку здійснення
операцій з металобрухтом.

Як визнав суд, засуджуючи ОСОБА_1а за ч. 1 ст. 213 КК
України, його злочинні дії виразилися у тому, що два якоря та цеп загальною
вагою 6,2т., підняті ОСОБА_5м, ОСОБА_3 та ОСОБА_4им, він 30 січня 2004 року
вантажним автомобілем відвіз та здав у пункт прийому металобрухту, отримавши за
нього гроші у сумі близько 3000 грн. Таким чином, вироком суду ОСОБА_1а визнано
винним лише у одноразовій здачі зібраного потерпілими металобрухту. При цьому
обвинувачення ОСОБА_1а в систематичності цих дій суд виключив як недоведене та
таке, що взагалі суперечить обвинуваченню.

Разом із тим,
операціями з металобрухтом є заготівля, переробка, металургійна переробка
брухту чорних і кольорових металів без передбаченого законом дозволу або ліцензії.
При цьому заготівлею металобрухту слід визнавати діяльність, пов'язану із
збиранням, купівлею, зберіганням та реалізацією металобрухту.

Проте встановлені судом обставини свідчать, що ОСОБА_1 не
займався систематичною діяльністю по заготівлі металобрухту, а лише 30 січня
2004 року за ініціативою потерпілих здав 6,2 т. піднятого ними металобрухту в
пункт прийому металобрухту. Такі дії ОСОБА_1а не підлягали ліцензуванню, не
охоплюються вони й поняттям «операції» в контексті диспозиції ст. 213 КК України.
Тому висновок суду про те, що зазначені у вироку дії ОСОБА_1а підпадають під
кримінальну відповідальність за незаконні дії з металобрухтом, колегія судів
визнає такими, що суперечать вимогам ч. 1 ст. 213 КК України.

Тому і в цій частині вирок підлягає скасуванню на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України за відсутністю в діях ОСОБА_1а складу
злочину, передбаченого ст. 213 ч. 1 КК України.

Оскільки апеляційний суд не звернув уваги на допущене у
справі судом першої інстанції неправильне застосування кримінального закону, то
підлягає також скасуванню й ухвала апеляційного суду, якою цей вирок
необгрунтовано залишено без зміни.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 394-396 КПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

касаційні скарги засудженого ОСОБА_1, захисника ОСОБА_2 та потерпілого
ОСОБА_3 задовольнити.

Вирок Нахімовського районного суду м. Севастополя від 5 лютого 2007 року та
ухвалу Апеляційного суду м. Севастополя від 18 липня 2007 року щодо
ОСОБА_1скасувати, а справу закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України за
відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 та ч. 2 ст.
271 КК України.

С У Д Д І :

Міщенко С.М. Вус С.М. Глос Л.Ф.