У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду
України

у складі:

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Глоса Л.Ф. і Коротких О.А.,

за участю прокурора

Микитенка О.П.,

захисника

ОСОБА_1

розглянувши в
судовому засіданні в м. Києві 23 жовтня 2007 року кримінальну справу за
касаційною скаргою захисника ОСОБА_1. на вирок Апеляційного суду м. Києва від
18 липня 2007 року щодо засудженого ОСОБА_2,

встановила:

вироком Подільського районного суду
м. Києва від 6 квітня 2007 року

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя м. Києва, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 368 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на
3 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з
виконанням організаційно-розпорядчих обов'язків в державних органах влади та
управління строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2. звільнено від відбування основного
покарання з випробуванням з іспитовим на
строк 2 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України на нього покладено обов'язки не виїжджати
за межі України на постійне проживання
без дозволу органів кримінально-виконавчої системи та повідомляти ці органи про
зміну місця проживання й роботи,

Зазначеним вироком ОСОБА_2. визнаний
винуватим і засуджений за те, що він, обіймаючи посаду головного
спеціаліста відділу контролю за
благоустроєм району Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації,
мав повноваження здійснювати обстеження територій району та в разі виявлення порушень стану їх
благоустрою складати приписи й адміністративні протоколи щодо юридичних і
фізичних осіб за порушення правил утримання об'єктів районної інфраструктури,
тобто був службовою особою, і одержав
хабарі за таких обставин.

17 серпня 2006 року він, виявивши, що ЗАТ “Укрторгпостач” проводить
будівельні роботи з порушенням встановленого порядку, склав припис, яким
зобов'язав генерального директора цього товариства ОСОБА_3 прибути до відділу контролю за
благоустроєм району Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації
та надати проектно-дозвільну документацію на проведення будівельних робіт.
Через декілька днів ОСОБА_2., зустрівшись з ОСОБА_3. у приміщенні райдержадміністрації, висунув останньому вимогу про дачу йому хабара у сумі 1000 грн. за те,
що він не буде складати протокол про
адміністративне правопорушення щодо проведення будівельних робіт без відповідного
проекту, а складе тільки протокол про адміністративне правопорушення щодо
незадовільного санітарно-технічного стану прилеглої території. З такими умовами
ОСОБА_3. погодився та передав ОСОБА_2хабар у розмірі 1 000 грн.

У середині вересня та 11 грудня 2006 року ОСОБА_2. висунув ОСОБА_3аналогічні вимоги і ще двічі
одержав від останнього хабар у розмірі по 1000 доларів США кожного разу. При
одержанні хабара був затриманий працівниками міліції.

Цей вирок районного суду в частині
призначення ОСОБА_2 покарання за апеляцією прокурора, який брав участь у
розгляді справи судом першої інстанції,
скасовано вироком Апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2007 року і
призначено за ч. 2 ст. 368
КК України із застосуванням ст. 69 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на
3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих обов'язків в державних органах влади та управління,
строком на 3 роки з конфіскацією майна,
яке є його власністю. У решті вирок залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник
засудженого - адвокат ОСОБА_1посилається на те, що апеляційний суд не в повній
мірі врахував сукупність всіх обставин, які пом'якшують покарання, і прийшов до
помилкового рішення про скасування вироку суду першої інстанції в частині
призначеного ОСОБА_2 покарання. На його думку, визначене місцевим судом
покарання було необхідним і достатнім. Просить вирок Апеляційного суду
скасувати та звільнити ОСОБА_2. від відбування покарання з випробовуванням.

Заслухавши доповідь судді
Верховного Суду України, захисника ОСОБА_1 який підтримав подану скаргу, думку прокурора Микитенка О.П. про
відсутність підстав для її задоволення, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_2. у одержанні хабара повторно, підтверджується доказами,
дослідженими судом у порядку ч.3 ст. 299 КПК України, і в касаційній скарзі не
заперечується. Дії засудженого правильно кваліфіковано за ч.2 ст. 368 КК
України.

Призначаючи ОСОБА_2 покарання, апеляційний суд дотримався вимог ст. 65 КК
України, врахувавши характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про
особу винного та обставини, що пом'якшують покарання, й навів у вироку
переконливі мотиви прийнятого рішення.

Зокрема, апеляційний суд взяв до уваги, що ОСОБА_2 умисно вчинив злочин,
який згідно зі ст.12 КК України, є тяжким.

Також апеляційним судом ураховано ті дані й обставини, на які є посилання в
касаційній скарзі, зокрема, щире каяття засудженого, його сприяння розкриттю
злочину, позитивну характеристику, наявність на утриманні малолітньої дитини,
стан здоров'я ОСОБА_2. та членів його
родини, відсутність обставин, які обтяжують покарання. З урахуванням цих даних
у сукупності апеляційний суд визнав можливим призначити засудженому покарання
із застосуванням ст.69 КК України, тобто більш м'якого ніж передбачено ч.2
ст.368 КК України.

У той же час апеляційний суд, з наведенням у вироку відповідних мотивів
обґрунтовано визнав неможливим
звільнення ОСОБА_2. від
відбування покарання з випробовуванням.

Враховуючи викладене, колегія
суддів не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги захисника і
скасування чи зміни вироку апеляційного суду щодо засудженого ОСОБА_2

На підставі
наведеного та, керуючись ст. ст. 394 - 396 КПК України, колегія суддів

у
х в а л и л а:

касаційну скаргу захисника ОСОБА_1.
залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2007
року щодо ОСОБА_2 - без зміни.

Судді:

Паневін ОСОБА_11 Коротких О.А. Глос Л.Ф.

Так, з показань потерпілих ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6вбачається, засуджена, обіцяючи їм допомогти влаштуватися на
роботу домогосподинями в Туреччині,
особисто відвозила їх в цю країну до своєї знайомої ОСОБА_7 та її чоловіка
ОСОБА_8, а сама поверталася в Україну. Після чого, ці особи ставили їх перед фактом , що ОСОБА_9 продала їх їм, а тепер вони зобов'язані
працювати на них, займаючись проституцією. Щоб змусити їх займатися
проституцією вони були позбавлені особистих документів, до них застосовували
фізичне та психічне насильство. Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_6згодом були
перепродані іншим особам для їх подальшої сексуальної експлуатації.

Дані протоколів огляду закордонних
паспортів потерпілих свідчать, про те, що вони в зазначений у вироку час,
дійсно перебували в республіці Туреччина.

Дослідженими в судовому засіданні
показаннями свідка ОСОБА_10 підтверджується, що її дочка ОСОБА_7 із своїм
чоловіком ОСОБА_8 живуть в Туреччині.

Засуджена, під час досудового слідства, давала покази
про те, що вона, прийнявши пропозицію
своєї знайомої ОСОБА_7., організовувала виїзд

жінок з м. Херсона в Туреччину для заняття
проституцією. За це вона отримувала гроші як безпосередньо від ОСОБА_7 в Туреччині, так і через її матір, якій гроші надходили із
Туреччини в м. Херсон через систему “Вестерн
Юніон”.

Ці покази засудженої узгоджуються з
даними, які містяться в довідці ОСОБА_11 президента Товариства “Українська
фінансова група”, що з жовтня 2002 року ОСОБА_10. отримувала грошові перекази в
доларах США із Туреччини через систему “Вестерн
Юніон”.

Відповідно до встановлених у справі фактичних
обставин суд правильно застосував кримінальний закон і вірно кваліфікував дії
ОСОБА_9. за ч.2 ст. 149 КК України .

Доводи в скарзі захисника ОСОБА_13.
про те, що апеляційний суд призначив їй занадто суворе покарання, і про
пом'якшення його до меж, встановлених
районним судом, є безпідставними.

Оскільки з матеріалів справи вбачається,
що скоєний ОСОБА_9 злочин є особливо
тяжким, обставин, які б свідчили про можливість її виправлення без відбування покарання
немає, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що визначене їй
покарання із застосуванням ст. 75 КК
України не відповідає тяжкості злочину
та особі засудженої внаслідок м'якості , і призначив їй покарання 5 років позбавлення волі реально.

Ті обставини, на які посилається
захисник ОСОБА_13 у касаційній скарзі, зокрема на те, що засуджена має двох неповнолітніх
дітей, що на її утриманні перебуває
мати, а сама вона є інвалідом дитинства не є достатніми підставами для
зміни вироку у цій частині.

Керуючись ст. ст. 394-396 КПК
України , колегія суддів

У х в а л и л а :

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_13. залишити без задоволення, а вирок
апеляційного суду Херсонської області від 1 листопада 2005 року щодо ОСОБА_9 - без зміни.

Судді:

Драга В.П. Глос Л.Ф. Федченко О.С.

.

З показань свідка Галицького видно,
що він прийняв від ОСОБА_14 явку з
повиною, в якій засуджений власноруч написав, що 4.07.2005р. в місті Ковелі він
убив жінку. Це підтверджується дослідженою в судовому засіданні явкою з
повиною. (а.с. 54).

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_18 пояснили, що
4.07.2005р. ОСОБА_16 прийшла додому разом з ОСОБА_14, а наступного дня вона
повідомила їм, що цей хлопець вбив жінку. На стадії досудового слідства ОСОБА_14
під час його допиту 4. 07. 2005р., при відтворенні обстановки та обставин події
5. 07. 2005р.,проведених з участю захисника, також давав показання про те, що
він наносив удари ножем в живіт та груди
потерпілої (а.с. 113,130)

Тому
посилання засудженого на те, що він вбивства Зорі не вчиняв, колегією суддів
розцінюється, як необґрунтоване.

Суд ретельно перевірив в
судовому засіданні і доводи ОСОБА_14 про його непричетність до викрадення майна
потерпілої. Викладені у вироку мотиви про визнання цих доводів безпідставними
колегія суддів розцінює аргументованими, такими, що відповідають матеріалам
справи.

Так, як видно з протоколу відтворення обстановки та обставин події,
ОСОБА_14 чітко вказував, звідки саме були викрадені гроші та дезодорант
потерпілої (а.с. 128-132).

З послідовних пояснень засудженої
ОСОБА_16 вбачається, що вони спільно з
ОСОБА_14 скоїли крадіжку 400 грн. та дезодоранта з помешкання потерпілої.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що вона
4.07.2005р. бачила, як засуджені разом рахували гроші.

ОСОБА_14 в судовому засіданні підтвердив, що викрадені гроші якими в подальшому він
розпоряджався разом з ОСОБА_16., знаходились
у нього.

На підставі цього суд дійшов правильного висновку про наявність спільного
умислу у засуджених на заволодіння майном
Зорі.

Виходячи з доказів, які були
перевірені в судовому засіданні,суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_14. за ч.1
ст. 115 та ч. 2 ст. 185 КК України.

Істотних порушень кримінально-
процесуального закону, які тягнуть скасування чи зміну вироку, по справі не
встановлено.

Покарання засудженому
призначено відповідно до вимог ст. 65
КК України в межах санкції статей КК України, за якими його засуджено, з
врахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого, і
покарання є справедливим.

Підстав для пом'якшення покарання
колегія суддів не знаходить.

Враховуючи викладене, керуючись ст..
ст.. 394-396 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_14. залишити без
задоволення, а вирок колегії суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Волинської області від 23 листопада 2005 року щодо ОСОБА_14 -
без зміни.

Судді:

Глос Л.Ф. Короткевич М.Є. Стрекалов Є.Ф.