Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів
Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Синявського О.Г.,

суддів за участі прокурорів захисників представника потерпілої засуджених

ОСОБА_1та ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6,ОСОБА_7,ОСОБА_8 ОСОБА_9., ОСОБА_10та ОСОБА_11,

розглянувши в судовому засіданні в
місті Києві 08 липня 2008 року кримінальну справу за касаційними скаргами
захисників ОСОБА_6, ОСОБА_5,ОСОБА_7, засуджених ОСОБА_9., ОСОБА_10та ОСОБА_11 на вирок
апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2008 року,

встановила:

цим вироком

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Барвінкове Харківської області, мешканця
міста Києва, громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за:

- ч. 3 ст. 166 КК України 1960 року до
позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права займати атестовані
посади, пов'язані з виконанням функцій представника влади на строк 3 роки;

- п.
і ст. 93 КК України 1960 року до позбавлення волі на строк 12 років.

На підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового
складання призначених покараньОСОБА_9 визначено остаточне покарання -
позбавлення волі на строк 13 років з позбавленням права займати атестовані
посади, пов'язані з виконанням функцій представника влади на строк 3 роки.

Відповідно до ст. 37 КК України 1960 року ОСОБА_9. позбавлено спеціального
звання - полковника міліції.

ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та мешканця міста Києва, громадянина України,
такого, що не має судимості,

засуджено за:

- ч. 3 ст. 166 КК України 1960 року до
позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права займати атестовані
посади, пов'язані з виконанням функцій представника влади на строк 3 роки;

- п.
і ст. 93 КК України 1960 року до позбавлення волі на строк 11 років.

На підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового
складання призначених покарань ОСОБА_10 визначено остаточне покарання -
позбавлення волі на строк 12 років з позбавленням права займати атестовані
посади, пов'язані з виконанням функцій представника влади на строк 3 роки.

Відповідно до ст. 37 КК України 1960 року ОСОБА_10позбавлено спеціального
звання - полковника міліції.

ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця села Криштопівка Драбівського району Черкаської
області, мешканця міста Києва, громадянина України, такого, що не має
судимості,

засуджено за:

- ч. 3 ст. 166 КК України 1960 року до
позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права займати атестовані
посади, пов'язані з виконанням функцій представника влади на строк 3 роки;

- п.
і ст. 93 КК України 1960 року до позбавлення волі на строк 11 років.

На підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового
складання призначених покарань ОСОБА_11 визначено остаточне покарання -
позбавлення волі на строк 12 років з позбавленням права займати атестовані
посади, пов'язані з виконанням функцій представника влади на строк 3 роки.

Відповідно до ст. 37 КК України 1960 року ОСОБА_11 позбавлено спеціального
звання - майора міліції.

Постановлено стягнути судові витрати на користь експертних установ з
ОСОБА_11 в сумі 6 861 гривня 92 копійки, ОСОБА_10в розмірі 7 162 гривні 69
копійок, а з ОСОБА_9. гроші в сумі 40 596 гривень 36 копійок та 505 доларів
США, на які в ході досудового слідства було накладено арешт, звернено на користь
держави в рахунок погашення судових витрат у сумі 10 474 євро 25 центи за
проведення експертних досліджень фахівцем Інституту судової медицини
Університету Мюнхена.

Як установив суд, злочини було скоєно за таких обставин.

ОСОБА_9 обіймаючи з 03 серпня 2000 року посаду помічника начальника
чергової частини управління організації боротьби з небезпечними злочинами та
організованою злочинністю Головного управління кримінального пошуку МВС України
(далі ГУКП МВСУ), ОСОБА_10 - з 15 липня 2000 року посаду начальника
відділення, а ОСОБА_11- з 11 травня 2000 року посаду оперативного уповноваженого
того ж спеціального підрозділу міліції, 15 вересня 2000 з ініціативи та
вказівки особи, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження
(далі - невстановленої особи), керівника зазначеного підрозділу, були залучені до
здійснення негласних оперативних заходів у місті Києві щодо журналіста
ОСОБА_12., який протягом 1999-2000 років опублікував низку статей та провів ряд
аналітичних теле- та радіопрограм з критикою дій найвищих посадових осіб
держави. У другій половині дня, перебуваючи в службовому автомобіля ГУКП МВСУ
“Хюндай-Соната”, невстановлена особам запропонувалаОСОБА_9, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11, який знаходився за кермом автомобіля, безпідставно затримати ОСОБА_12.

Хоча об'єктивних даних, які б свідчили про протиправну поведінку ОСОБА_12.,
вчинення ним злочину або готування до нього, не було, засуджені, діючи з
особистої зацікавленості та кар'єрних спонукань, догоджаючи невстановленій
особі, усупереч вимогам ст.ст. 10-13 Закону України “Про міліцію”, ст.ст. 6-10
Закону України “Про оперативно-розшукову діяльність”, відомчого наказу МВС
України, яким передбачені права та обов'язки працівників міліції при проведенні
заходів кримінального пошуку, погодилися спільно вчинити запропоноване
затримання. При цьому вони усвідомлювали, що реалізація такого затримання явно
виходить за межі наданих їм прав та повноважень і завдасть істотної шкоди
державним інтересам та охоронюваним законом правами громадянина на свободу та
особисту недоторканність.

Оскільки того дня не вдалося затримати ОСОБА_12., невстановлена особа та
засуджені вирішили завершити задумане наступного дня.

16 вересня 2000 року близько 22 години 30 хвилин, діючи відповідно до
запропонованого невстановленою особою плану, з розподілом ролей кожного із
учасників групи, після того, як ОСОБА_12. вийшов з будинку № 7 на бульварі Лесі
України, ОСОБА_11під'їхав до нього на службовому автомобілі “Хюндай-Соната” й
під виглядом попутного транспорту погодитися підвезти додому. Він навмисно
запропонував ОСОБА_12. розміститися на задньому сидіння, куди згодом за задумом
по обидва боки від нього сіли ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Невстановлена особа сіла на
переднє сидіння. Після затримання автомобіль за вказівкою невстановленою особи
поїхав за межі міста.

По дорозі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 завели руки ОСОБА_12. за спину та нахили
голову вперед, а невстановлена особа гумовим кийком завдала йому декілька
ударів по тілу. На неодноразові повідомлення затриманого про своє ім'я,
прізвище, професію, його запевнення про непричетність до злочину та прохання
відпустити, або ж надати можливість передати дружині ключі від квартири,
засуджені не реагували. Близько 23 години 45 хвилин вони приїхали в село
Сухоліси Білоцерківського району Київської області, де з подвір'я будинку № 32
на вулиці 30 річчя Перемоги, невстановлена особа взяла мотузку та лопату, які
поклала до багажника автомобіля. Після цього за вказівкою останньої приїхали в
безлюдне місце - ліс, що знаходиться неподалік згаданого села.

Близько 00 годин 10 хвилин 17 вересня 2000 року, перебуваючи під дією тих
же мотивів, засуджені та невстановлена особа попередньо змовились групою осіб
умисно вбити ОСОБА_12. З цією метою
ОСОБА_13 неподалік від місця зупинки автомобіля став копати яму. ОСОБА_9
та ОСОБА_10 вивели ОСОБА_12. з автомобіля, зняли з нього куртку, взуття й
повалили на землю. Невстановлена особа та ОСОБА_9 стали утримувати його на
землі, а ОСОБА_10 в той час зв'язав мотузкою руки і ноги. Потім вони втрьох
віднесли тіло до ями. Невстановлена особа запхнула в рот ОСОБА_12. носову
хусточку й далі стала стискати шию руками. ОСОБА_9 в той час утримував
потерпілого за плечі. За вказівкою невстановленої особи ОСОБА_11зняв із
ОСОБА_12. ремінь й передав невстановленій особі, яка з нього зробила зашморг,
накинула його на шию ОСОБА_12. й стала затягувати його. Долаючи опір
останнього, ОСОБА_10 тримав його за ноги, ОСОБА_9 продовжував тримати за плечі,
а ОСОБА_11завдав декілька ударів ногою в живіт. Внаслідок механічної
странгуляційної асфіксії, яка розвинулась від здавлення шиї, ОСОБА_12. помер.

Після цього засуджені облили труп пальним й підпалили його, а потім рештки
тіла закопали. По дорозі додому позбулися частини речей, які належали убитому.

У касаційних скаргах:

- засуджений ОСОБА_11заперечує наявність
між ним та іншими засудженими попереднього зговору на умисне вбивство, у
зв'язку з чим просить вирок змінити й призначити йому покарання за фактично
вчинені дії;

- захисник ОСОБА_14 просить змінити
вирок щодо його підзахисного ОСОБА_11; виключити з нього кваліфікацію дій
останнього за п. і ст. 93 КК України та пом'якшити покарання;

- засуджений ОСОБА_10, не заперечуючи
фактичних обставин справи, просить вирок змінити й пом'якшити йому покарання;

- захисникОСОБА_5 зазначає, що суд не
врахував випадкової появи його підзахисного ОСОБА_10у складі групи, яка провела
затримання ОСОБА_12., та визнання ним вини у вчиненні цього діяння. Вважає, що
у справі немає доказів наявності попереднього зговору між засудженими на умисне
вбивства ОСОБА_12. У зв'язку з цим просить вирок змінити, закрити справу
відносно ОСОБА_10за п. і ст. 93 КК України та пом'якшити йому покарання;

- засуджений ОСОБА_9 теж заперечив
існування попереднього зговору на умисне вбивство ОСОБА_12. На його думку, суд
не врахував, що на момент скоєння злочину він по суті діяв як фізична особа,
оскільки в ті дні був у відпустці й не знаходився при виконанні своїх службових
обов'язків. При визначенні покарання суд фактично не зважив на стан його
здоров'я, зокрема, хвороби серця, крові, що він є інвалідом 2 групи, позитивні
характеристики, відсутність судимостей. Вважає також, що неправильно вирішено
питання про розподіл судових витрат. Доповнив, що через неправильне позбавлення
його спеціального звання, він позбавлений можливості отримати статус ветерана
органів внутрішніх справ. Просить вирок змінити, закрити справу за ч. 3 ст. 166
КК України, перекваліфікувати його дії на ст. 94 КК України й призначити
найм'якіше покарання;

- захисник ОСОБА_6, посилаючись на
доводи, аналогічні тим, що зазначені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_9.,
теж просить вирок змінити й прийняти рішення подібне тому, що зазначене в
касаційній скарзі його підзахисного. Також зазначає, що, зважаючи на однакові
дії засуджених, суд мав би застосувати солідарний спосіб стягнення судових
витрат.

На касаційні скарги від прокурорів, які брали участь у розгляді справи
судом першої інстанції, надійшли заперечення, у яких вони, посилаючись на
фактичні обставини справи та роль кожного із засуджених у настанні злочинного
результату, просять касаційні скарги залишити без задоволення. У запереченні
представник потерпілоїОСОБА_8, не оспорюючи фактичні обставини та зважаючи на
другорядну роль засуджених у злочинах, вважає, що їм слід призначити більш
м'якше покарання.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, міркування захисників
ОСОБА_5, ОСОБА_6,ОСОБА_7, засуджених ОСОБА_9., ОСОБА_10та ОСОБА_11, які просять
зміни вирок й ухвалити рішення відповідно до прохань, зазначених у касаційних
скаргах, думку представника потерпілоїОСОБА_8, висновки прокурорів ОСОБА_2. та
ОСОБА_4, що аналогічні тій позиції, яку кожен з них висловив у запереченнях на
касаційні скарги, дослідивши матеріали, колегія суддів вважає, що касаційні
скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Під час досудового слідства та судового розгляду справи засуджені ОСОБА_9
ОСОБА_10 та ОСОБА_11визнали фактичні обставини умисного вбивства ОСОБА_12.,
вчиненого з їх участю, й у своїх показаннях неодноразово, послідовно, детально,
в об'єктивно можливому та необхідному обсязі розповіли про час, місце, спосіб,
обстановку злочину, роль кожного з них під час його скоєння. Не заперечили вони
й того, що, будучи працівниками міліції та, відповідно, службовими особами, які
здійснюють функції представників влади, за наведених у вироку обставин вчинили
умисні дії, що явно виходять за межі наданих їм законом прав і повноважень,
якими спричинили істотну шкоду державним інтересам та охоронюваним законом
правам та інтересам ОСОБА_12. Призналися, що при здійсненні цих повноважень
застосовували до потерпілого насильство, болісні та такі, що ображають його
особисту гідність, дії та спричинили тяжкі наслідки.

Те, що засуджені вчинили інкриміновані їм злочини, окрім їхніх визнавальних
показань, підтверджується також сукупністю зібраних та досліджених у судовому
засіданні доказів, дійсність, правдивість та достатність яких ніким не
оспорюються, у тому числі й у касаційних скаргах захисників та засуджених.

Зокрема, посилаючись на показання потерпілих ОСОБА_15,ОСОБА_16., свідків
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 суд обґрунтував
коли, у якому саме місці та за яких обставин зник ОСОБА_12.; у який одяг він
був одягнутий, які речі тримав у руках та мав при собі, що незадовго до
захоплення та вбивства їв.

Свідченнями потерпілих, свідків ОСОБА_17, ОСОБА_23, ОСОБА_24, оглянутими в
судовому засіданні офіційними документами, відео матеріалами, суд мотивував, що
стеження та незаконне затримання ОСОБА_12. було зумовлене його журналістською
діяльністю протягом 1999-2000 років, критичними за змістом публікаціями проти
тодішнього Президента України та про прояви корупції у владі, проведеними з тих
же питань аналітичні програми на радіо та телебаченні, заснуванням Інтернет
видання ”Українська правда” й оприлюдненням на ньому фактів зловживання владою.

Оглядом відкритого листа ОСОБА_12. від 14 липня 2000 року, адресованого
Генеральному прокурору України, про стеження за ним працівниками органу
внутрішніх справ, показаннями названих у вироку свідків з числа працівників
ГУКП МВС України доказано, що влітку та у вересні 2000 року, зокрема 15-16
числа, за вказівкою невстановленої особи працівники зазначеного спеціального
підрозділу міліції, дійсно незаконно слідкували за ОСОБА_12., а потім
невстановлена особа разом із засудженими з використанням службового автомобіля
затримали його та вивезли за межі Києва.

На підставі показань свідків ОСОБА_25., ОСОБА_26, які побачили неподалік
лісової дороги в Улашівському лісництві Таращанського району Київської області
частину руки людини, що стирчала з-під землі, даних огляду цього місця від 03
листопада 2000 року, показань свідків ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29,
ОСОБА_30свідків ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34., ОСОБА_35, результатів
ґрунтознавчих експертиз та інших даних, суд з'ясував, що в названому свідками Шушками
місці було перезахоронено з іншого місця обезголовлений труп чоловіка,
встановив низку індивідуально-особливих ознак, на підставі яких пізніше труп
було персоналізовано, а також утвердився в правдивості свідчень засуджених.

Зокрема, на трупі було виявлено перстень і браслет, а у місці його
захоронення - фрагменти ланцюжка та кулон, які відповідно за розміром, місцем
та способом виготовлення, металом, композиційною характеристикою та іншими
ознаками, впізнали свідки ОСОБА_17., ОСОБА_18, ОСОБА_36., ОСОБА_37 За даними
криміналістичних експертиз виявлені прикраси піддавалися дії помірно-високої
температури. При розтині тіла були виявлені неперетравлені повністю об'єкти
рослинного походження, зокрема, насіння та м'якоть плоду рослини роду кавуна,
залишки листя капусти. Дані висновків цієї експертизи збігаються з показаннями
свідків ОСОБА_17 й ОСОБА_20 про найменування продуктів харчування, які особа,
труп якої було виявлено у лісі, незадовго до смерті спожила. Тоді ж на правій
руці трупа були виявлені осколки та загоєні травми. При порівнянні рентгенограм
тієї руки, зроблених у різний час під час проведення експертиз, видно, що вони
аналогічні рентгенограмам тієї ж руки, які були зроблені за життя ОСОБА_12. й
представлені експертам його матір'ю - потерпілою ОСОБА_15 Результати висновку
вибухотехнічної експертизи, по суті, підтверджують показання потерпілих,
свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_38про
походження виявлених та вилучених з руки осколків.

З урахуванням наведених та інших доказів, а також посилаючись на численні
судово-медичні експертизи, у тому числі на дані молекулярно-генетичних
експертних досліджень, які проводилися у різний час та із залученням іноземних
фахівців, суд встановив, що виявлений в Улашівському лісництві труп належить
ОСОБА_12.

Даними комплексної судово-медичної експертизи суд обґрунтував, що смерть
останнього настала незадовго до його викрадення від механічної странгуляційної
асфіксії, спосіб та механізм спричинення якої відповідає обстановці й характеру
дій, які засуджені описали у своїх показаннях. На тілі також були виявлені
ушкодження, які свідчать про посмертне відділення голови від тулуба та дію на
тіло термічного фактору - полум'я.

Колегія суддів відзначає, що висновки, яких дійшов суд, були зроблені на
підставі тривалого, ретельного, повного, всебічного та об'єктивного дослідження
усіх фактичних обставин справи. Матеріали справи не містять обставин, що можуть
викликати сумніви в правильності рішення суду, чи суперечливих доказів, які б
суд невмотивовано відкинув.

Усе зазначене дає підстави вважати, що суд постановив законний та
обґрунтований вирок.

Кваліфікація дій засуджених ОСОБА_9., ОСОБА_10та ОСОБА_39 за ч. 3 ст. 166,
п. і ст. 93 КК України 1960 року є правильною.

Доводи засудженого ОСОБА_9. та його захисника ОСОБА_6 про відсутність в
діях першого ознак перевищення службових повноважень не випливають з фактичних
обставин справи, а тому не можуть бути підставами для зміни вироку.

Як убачається з матеріалів справи, на день скоєння злочину ОСОБА_9 працював у спеціальному підрозділі
МВС України. Прямим його начальником була невстановлена особа, з ініціативи та
вказівки якої він 15-17 вересня 2000 року був залучений до виконання обов'язків
співробітника зазначеного підрозділу, які входили в коло його владних та
службових повноважень. Знаходження на роботі в ті дні, як і характер фактично
вчинених ним дій, що передували вбивству ОСОБА_12., ОСОБА_9 не заперечив. Ця
обставина стверджується також показаннями інших засуджених, а також свідками з
числа працівників ГУКП МВСУ. З особової справи засудженого, його власних
показань та даних комплексної судової психолого-психіатричної характеристики
видно, що ОСОБА_9 був обізнаний не тільки зі своїми безпосередніми
функціональними обов'язками помічника чергової частини, але й з повноваженнями
працівника міліції, в тому числі працівника кримінального пошуку, які
регламентовані профільними нормативними актами. Він розумів значення дій, які
вчинювалися засудженими й ним самим, міг оцінювати їх характер, передбачати
правові наслідки. Отож, за даних обставин справи, суд дійшов правильного
висновку, що ОСОБА_9 добре знаючи
обсяг своєї службової та владної компетентності, будучи при виконанні
обов'язків представника влади, очевидно й усвідомлено вийшов за її межі наданих
йому службових повноважень і протиправно перевищив їх.

Перевищенням службових повноважень ОСОБА_9 як правильно зазначив суд,
дискредитував звання працівника міліції. Ці дії не сумісні як з його посадовим
становищем, так і зі спеціальним званням, яке йому було присвоєно, в тому числі
й як подяка за участь у злочинах. Зважаючи на такі обставини суд обґрунтовано
позбавив засудженого спеціального звання. Зазначені з цього приводу доводи
ОСОБА_9. та його захисника не спростовують правильності висновків суду.

Посилання засудженого ОСОБА_9. на те, що без спеціального звання він не
зможе користуватися пільгами, передбаченими для ветеранів органів внутрішніх
справи, знаходяться поза межами оцінки предмета судового розгляду, а тому не
мають правового значення при перевірці правильності оскарженого ним рішення.

При визначенні розміру стягнення судових витрати суд керувався вимогами ст.
93 КК України, якими передбачений частковий порядок їх відшкодування. При його
визначенні було враховано ступінь вини кожного із засуджених та їх майновий
стан. За даних обставин твердження захисника ОСОБА_6 про застосування
солідарного способу відшкодування витрат, а також засудженого ОСОБА_9. про
безпідставність обернення в рахунок погашення судових витрат коштів, виплачених
йому у зв'язку з виходом у відставку, не ґрунтуються на вимогах закону та
фактичних обставинах справи.

Індивідуальні, характерологічні, емоційно-вольові особливості особи кожного
із засуджених, хронологія, характер та послідовність дій, які розгорталися
15-17 вересня 2000 року, особливо від часу захоплення ОСОБА_12. й до його
вбивства, вказують на те, що ОСОБА_9 ОСОБА_10 та ОСОБА_11не могли не розуміти,
що незаконно затримують ОСОБА_12., що накази невстановленої особи є очевидно
незаконними, а, отже, й необов'язковими до виконання. Між тим, усвідомлюючи
протиправність своїх дій та дій своїх спільників, вони, фактично, погодилися
виконували вказівки ініціатора злочинів, й, діючи спільно, узгоджено та
цілеспрямовано, умисно позбавили життя
ОСОБА_12.

За таких обставин кваліфікація інкримінованого засудженим убивства за
ознакою вчинення його за попереднім зговором є правильною та обґрунтованою.
Кримінально-правова оцінка дій засуджених за цією ознакою у вироку належним
чином мотивована, її висновки опираються на зібрані у справі докази.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає необґрунтованими та непереконливими
твердження засуджених ОСОБА_11, ОСОБА_9., захисників ОСОБА_5, ОСОБА_6 таОСОБА_7
про відсутність в діях засуджених зазначеної кваліфікуючої ознаки.

При визначенні покарання кожному із засуджених суд врахував ступінь
тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу засуджених, обставини, що
впливають на покарання. Зокрема, було надано значення тому, що засуджені
вчинили два злочини, які законом віднесені до категорії тяжких діянь. Кожне із
цих посягань супроводжувалося застосуванням насильства, внаслідок якого із
життя пішла молода людина. Щодо особи засуджених суд врахував їх вік, освіту,
соціальний стан, стан здоров'я, несудимість, позитивну характеристику з місця
проживання, а стосовно ОСОБА_10- й з місця військової служби, стаж роботи,
відсутність негативних наслідків, що негативно характеризували їх до злочинів,
наявність на утриманні ОСОБА_11 неповнолітньої дитини. Як обставини, що
пом'якшують покарання, суд визнав сприяння засуджених розкриттю злочину;
стосовно ОСОБА_9. - те, що він має хвороби, які потребують відповідного
лікування; ОСОБА_11 та ОСОБА_10- те, що вони засудили свої протиправні дії та
висловили готовність понести за них передбачене законом покарання.

З урахуванням наведеного вище, з додержанням вимог ст. 65 КК України, суд у
межах санкцій статей звинувачення обрав кожному із засуджених покарання, яке є
необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Тому доводи касаційних скарг про обрання засудженим невиправдано суворого
покарання є необґрунтованими.

Порушень вимог кримінального чи кримінально-процесуального закону, які
перешкодили чи могли перешкодити постановити законний, обґрунтований та
справедливий вирок, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

вирок апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2008 року щодо ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 залишити без зміни, а касаційні скарги захисниківОСОБА_7,
ОСОБА_6, ОСОБА_5, засуджених ОСОБА_9., ОСОБА_10, ОСОБА_11 - без задоволення.

Судді:

Синявський О.Г. Коротких О.А. Гриців М.І.