Справа №127/926/15-к
Провадження №1-кп/127/397/15
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.02.2015 року Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого- судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
з боку обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
В С Т А Н О В И В:
Обвинувачений ОСОБА_4 старший сержант військової частини НОМЕР_1 , яка розташована в АДРЕСА_2 , був призваний 08 серпня 2014 року за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлений для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 , де відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08 серпня 2014 року №189 зарахований в списки особового складу частини та на всі види забезпечення на посаді санітарного інструктора 9 стрілецької роти 3 стрілецького батальйону.
Під час виконання своїх службових обов`язків старший сержант ОСОБА_4 , відповідно до положень Військової присяги, та ст.ст. 11, 16, 30, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги військових статутів, беззастережно виконувати накази начальника, стримувати інших й самому не допускати негідних вчинків.
Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного ( неповного) виконання.
26 вересня 2014 року командиром військової частини НОМЕР_1 на підставі розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25 вересня 2014 року №2/2-257 дск було видано наказ №441 дск на здійснення маршу 29 вересня 2014 року резерву військової частини НОМЕР_1 з метою безперебійного та своєчасного прибуття в район виконання службово бойових завдань.
Однак, старший сержант ОСОБА_4 у цей час перебував на стаціонарному лікуванні та проходив військово лікарську комісію (далі ВЛК) у шпиталі МВС України у Вінницькій області у зв`язку із болями у спині. Після проходження ВЛК останньому був виданий висновок ВЛК від 02 жовтня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_4 визнано придатним до військової служби.
13 жовтня 2014 року на шикуванні особового складу частини, який додатково повинен був виїжджати в район проведення службово бойових завдань в зону антитерористичної операції (далі АТО), т.в.о. першого заступника командира військової частини - начальником штабу майором ОСОБА_5 було віддано наказ командира частини щодо вибуття у зону АТО, однак зі строю вийшов старший сержант ОСОБА_4 та заявив, що не може виконати наказ за станом здоров`я. Майор ОСОБА_5 у свою чергу повідомив ОСОБА_4 , що відповідно до висновку ВЛК №Д-192 його визнано придатним до військової служби, а тому законних підстав не виконувати наказ командира у нього немає. Крім того, ОСОБА_4 було попереджено щодо кримінальної відповідальності за непокору, тобто невиконання наказу командира.
У той же день старшому сержанту ОСОБА_4 при здійсненні підготовки до маршу в зону АТО командиром 6 роти 3 стрілецького батальйону старшим лейтенантом ОСОБА_6 знову було віддано наказ на вибуття та спрямовано до кімнати зберігання зброї отримувати спорядження, але обвинувачений ОСОБА_4 знову відмовився виконувати наказ.
Після чого старшим лейтенантом ОСОБА_6 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 був написаний відповідний рапорт щодо відмови старшим сержантом ОСОБА_4 здійснювати марш для виконання службово бойових завдань у зоні АТО.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ст. 402 ч. 1 КК України - непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника.
15 січня 2015 року між прокурором Військової прокуратури Вінницького гарнізону Центрального регіону України ОСОБА_3 з одного боку та підозрюваним ОСОБА_4 з іншого боку, в порядку, передбаченому ст.ст. 468, 469, 472 КПК України, укладено угоду про визнання винуватості.
Згідно з даною угодою прокурор ОСОБА_3 та підозрюваний ОСОБА_4 дійшли згоди щодо формулювання підозри, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ст. 402 ч. 1 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі сформульованої підозри беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення. Сторонами угоди визначено узгоджене покарання, яке ОСОБА_4 повинен понести за вчинене кримінальне правопорушення, у виді двох років позбавлення волі з іспитовим строком на один рік із застосуванням ст. 76 ч. 1 пп. 2, 3, 4 КК України.
Відповідно до ст. 314 КПК України, суд вважає за можливе затвердити угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим.
Прокурор в судовому засіданні вважав, що при укладанні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК України та КК України, просив дану угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.
Обвинувачений ОСОБА_4 просив вказану угоду про визнання винуватості затвердити і призначити узгоджене в ній покарання та інші передбачені угодою заходи, при цьому беззастережно обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 ч. 1 КК України, в обсязі підозри, дав згоду на застосування узгодженого виду покарання, заявивши, що здатен реально виконати взяті на себе, відповідно до угоди, зобов"язання та дав суду зізнавальні показання про обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме, що він за станом здоров"я 13 жовтня 2014 року відмовився виконати наказ командира військової частини НОМЕР_1 , вибути разом з іншими військовослужбовцями даної частини для проведення службово бойових завдань у зоні АТО, оскільки у нього шість міжхребцевих гриж, які дають больовий синдром та обмежують його рухи.
Згідно ст. 12 КК України злочин, вчинений обвинуваченим ОСОБА_4 , відноситься до злочинів середньої тяжкості.
Суд, переконавшись, що укладена між прокурором та обвинуваченим угода про визнання винуватості є добровільною, з"ясував, що ОСОБА_4 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені ст. 474 КПК України, а також наслідки укладання та затвердження даної угоди, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України, вважає, що умови угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 відповідають вимогам КПК України та КК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий.
Обставинами, що пом"якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, що у нього на утриманні знаходиться неповнолітня донька, він страждає помірним больовим синдромом обумовленим патологією міжхребцевих дисків L3 - L5 на тлі остеохондрозу хребта, як зазначено у довідці КЗ «ВОПНЛ ім. акад. О.І. Ющенка» №2-8237 від 05 грудня 2014 року.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, що він вчинив злочин середньої тяжкості, визнав себе винуватим, дав згоду на застосування узгодженого покарання, приймаючи до уваги обставини, що пом"якшують покарання, суд вважає за необхідне затвердити угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 і призначити останньому покарання, визначене в угоді про визнання винуватості, у виді двох років позбавлення волі з іспитовим строком на один рік із застосуванням ст. 76 ч. 1 пп. 2, 3, 4 КК України.
Керуючись ст.ст. 314, 370, 373, 374, 475 КПК України, ст. 65 КК України, суд,-
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 ч. 1 КК України, і призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально - виконавчої інспекції, повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися у кримінально - виконавчу інспекцію для реєстрації.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Вінницької області виключно з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: