Провадження № 11-кп/792/442/15
Справа № 676/39/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 липня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2015 року в кримінальних провадженнях №0002154 та №0000028,

в с т а н о в и л а:
Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , громадянина України, не одруженого, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, раніше судимого вироками Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області:
- від 11 грудня 2012 року - за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;
- від 11 січня 2013 року - за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;
- від 24 квітня 2013 року - за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70, ст.71 КК України до 3 років 9 місяців позбавлення волі, (звільненого 8 липня 2014 року від відбування покарання на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2014 році»);
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання:

* за ч.2 ст.185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

*за ч.2 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці.

Відбуття строку покарання постановлено обчислювати з 18 травня 2015 року, зарахувавши в цей строк час тримання його під вартою з 18 березня 2015 року по 17 травня 2015 року включно.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.

За вироком суду:
22 грудня 2014 року близько 23 год. 50 хв. ОСОБА_7 , скориставшись відсутністю потерпілої ОСОБА_9 , шляхом вільного доступу умисно повторно таємно викрав з одного із столів у кафе-барі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по просп. Грушевського, 44 в м. Кам`янці-Подільському Хмельницької області жіночу сумку чорного кольору зі шкірозамінника вартістю 120 грн., в якій знаходились 110 грн., 4 ключі вартістю 20 грн. кожен, загальною вартістю 80 грн., мобільний телефон марки «Nokia 225 DS» ІМЕІ 1: НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 вартістю 800 грн. з карткою пам`яті micro SD об`ємом 8 Гб вартістю 130 грн. та сім-картами мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 вартістю 15 грн. кожна, на рахунку яких знаходилися 9 грн. та 19 грн. відповідно, а всього викрав майна потерпілої на загальну суму 1298 грн.;
24 грудня 2014 року близько 1 год. 00 хв. в кафе-барі «Скіф» по просп. Грушевського, 44 в м. Кам`янці-Подільському Хмельницької області ОСОБА_7 повторно умисно відкрито шляхом зняття з безіменного пальця правої руки потерпілого ОСОБА_11 викрав золоту обручку вагою 2,44 г 585 проби, чим заподіяв потерпілому майнову шкоду на суму 912,56 грн.
В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм кримінального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, захисник просить вирок змінити, призначивши ОСОБА_7 покарання: за ч.2 ст.185 КК України - у виді арешту на строк 6 місяців; за ч.2 ст.186 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, - у виді одного року арешту, а на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити йому покарання у виді арешту на строк 1 рік. За змістом апеляційної скарги захисника він уважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд не дотримався положень статей 50, 65, 66 та 69 КК України. При цьому захисник зазначає, що обвинувачений є особою молодого віку, який за збігом життєвих обставин був позбавлений батьківського виховання та піклування, що за місцем проживання він характеризується позитивно, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, отримуючи дохід від здійснення ремонтних та будівельних робіт, щиро кається та активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, потерпілі просили суворо обвинуваченого не карати та не позбавляти його волі. Захисник також стверджує, що обвинувачений повністю добровільно відшкодував завдані збитки, і уважає, що цю обставину слід було визнати такою, що пом`якшує покарання. На думку захисника, суд необґрунтовано за ч.2 ст.185 КК України призначив обвинуваченому найбільш суворий з числа передбачених вид покарання, а при призначенні покарання за ч.2 ст.186 КК України безпідставно не застосував положень ст.69 КК України і не обрав більш м`якого виду покарання.
Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 також, посилаючись на порушення норм кримінального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, в своїх апеляційних скаргах просять вирок змінити, призначивши ОСОБА_7 покарання: за ч.2 ст.185 КК України - у виді арешту на строк 6 місяців; за ч.2 ст.186 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, - у виді арешту на строк один рік, а на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити йому покарання у виді арешту на строк 1 рік, та, відповідно до ст.ст.75, 76 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік з покладенням на нього відповідних обов`язків.
В обґрунтування своїх скарг зазначають, що протиправна поведінка обвинуваченого може бути пов`язаною з важкими життєвими обставинами, відсутністю батьківського піклування і виховання, а також умов для навчання та молодим віком. Вказують, що він працює на будівництві, не веде аморального способу життя, планує створити сім`ю. Звертають увагу на те, що вони подавали суду письмові заяви про відсутність матеріальних і моральних претензій та просили суворо його не карати.

ОСОБА_9 , крім того, уважає, що поведінка обвинуваченого в суді свідчить про його повне розкаяння, а ОСОБА_10 стверджує, що завдана йому злочином шкода була відшкодована Гранчаком особисто з отриманого ним доходу.
Вважають, що судом першої інстанції при визначенні ОСОБА_7 виду та міри покарання не було враховано обставин, що його пом`якшують, та особу винного. На думку потерпілих, ОСОБА_7 не є небезпечним для суспільства, його виправлення можливе без позбавлення волі на значний строк, до нього можна застосувати положення ст.75 КК України і звільнити від відбування покарання з випробуванням.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційних скарг з посиланням на зазначені у них доводи, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 185, ч.2 ст.186 КК України, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених доказах і сторонами не оспорюються.
При призначенні покарання, відповідно до вимог статей 65, 66 КК України, суд з достатністю врахував тяжкість вчинених злочинів, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обтяжуючих обставин.
Як видно із вироку, при оцінці особи винного суд виходив, у тому числі й з того, що він є особою молодого віку, позитивно характеризується, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, до досягнення повноліття був позбавлений батьківського піклування.
Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочинів.
При призначенні покарання суд врахував і відсутність у потерпілих матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого, і те, що вони просили суворо його не карати.
Тобто, судом були враховані й ті дані про особу винного та ті пом`якшуючі обставини і позиції потерпілих, на які вказують апелянти у своїх скаргах.
Попри наведені дані про особу винного, пом`якшуючі обставини та відсутність обтяжуючих обставин, суд навів у вироку докладні мотиви, з яких він дійшов висновку, що за ч.2 ст.185 КК України обвинуваченому слід призначити покарання саме у виді позбавлення волі, за ч.2 ст.186 КК України мінімальне, що передбачене санкцією цієї статті, зазначив, чому не знаходить підстав для застосування положень ст.69 КК України, а також, чому за сукупністю злочинів слід визначити остаточне покарання шляхом часткового складання призначених покарань.
За змістом ст.69 КК України при застосуванні її положень враховуються не тільки кілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а й особа винного.
Дослідженими судом матеріалами кримінальної справи встановлено, що обвинувачений неодноразово судимий за корисливі злочини проти власності, покарання за які відбував в місцях позбавлення волі, і ще до спливу піврічного строку після звільнення по амністії упродовж кроткого часу знову вчинив два корисливих злочини проти власності. До того ж попередніми вироками ОСОБА_12 , на підставі ст.75 КК України, вже звільнявся від відбування покарання з випробуванням, однак під час іспитового строку знову вчиняв корисливі злочини.
Така поведінка обвинуваченого спростовує доводи апелянтів з посиланням на те, що він не є небезпечним для суспільства і може виправитися без позбавлення волі на значний строк та за умови звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
За таких обставин колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відверте небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення, відсутність у зв`язку з цим підстав призначити йому покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді арешту чи обмеження волі, а за ч.2 ст.186 КК України більш м`якого виду покарання, не передбаченого санкцією вказаної статті.
З цих же підстав правильними є й висновки суду про необхідність визначення Гранчаку покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань.
На думку колегії суддів, саме призначене судом першої інстанції покарання, як за кожен із злочинів, так і за сукупністю злочинів, є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. При цьому порушень положень ст.50 КК України не убачається.
Як видно з технічного запису судового засідання, потерпіла ОСОБА_9 в дійсності повідомила суду, що їй шкода не відшкодована, але вона матеріальних та маральних претензій до обвинуваченого не має, вважає, що він розкаявся, тому просила суворо його не карати.
З журналу судового засідання та технічного запису також видно, що кримінальна справа за заявою потерпілого ОСОБА_10 розглядалася за його відсутності, а обвинувачений із захисником повідомили суду, що вони з потерпілим домовилися про відшкодування шкоди в майбутньому, що потерпілий дасть з цього приводу розписку.
Однак розписка ОСОБА_10 про відшкодування йому шкоди у справі відсутня, в апеляційній скарзі потерпілий способу та розміру відшкодування шкоди не зазначив і відповідної розписки до неї не додав.
У самих же заявах потерпілих, поданих суду першої інстанції, йдеться лише про відсутність у них претензій до обвинуваченого та про те, щоб його суворо не карати, але нічого не вказано про відшкодування їм шкоди і про те, щоб не позбавляти обвинуваченого волі.
За таких обставин, коли в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 стверджувала, що заподіяна злочином шкода їй не відшкодована, сам обвинувачений повідомив, що шкоду потерпілому ОСОБА_10 він не відшкодував, розписка у справі про її відшкодування відсутня, у суду першої інстанції не було підстав відповідно до положень ст.66 КК України визнавати добровільне відшкодування завданого збитку чи усунення заподіяної шкоди обставиною, що пом`якшує покарання.
Більше того, в апеляційному суді обвинувачений повідомив, що потерпілих після вчинення щодо них злочинів він не бачив, за виключенням проведення процесуальних дій на досудовому слідстві та допиту Крупельницької в суді, і особисто, зокрема й з особистих доходів, шкоди їм не відшкодовував, що спростовує доводи апелянтів з цього приводу та з приводу їх обізнаності про плани обвинуваченого, у тому числі й щодо створення сім`ї.
Заяви потерпілих про відсутність у них претензій до обвинуваченого та прохання суворо обвинуваченого не карати, давала суду лише можливість призначити йому мінімальне покарання у виді позбавлення полі, що передбачене санкціями частини другої статей 185 та 186 КК України, але за вказаних вище обставин не давала підстав для призначення йому більш м`якого виду покарання, зокрема й із застосуванням положень ст.69 КК України.
Крім того, відповідно до ст.60 КК України, максимальний строк арешту становить шість місяців, і за змістом статті 69 КК України не може бути більшим навіть при застосуванні її положень при призначенні покарання за злочин, за який цей вид покарання не передбачений.
Доводи апелянтів з посиланням на те, що обвинувачений є особою молодого віку, який до повноліття був позбавлений батьківської опіки, виховання та умов навчання, а також на те, що він неофіційно працює, має плани на створення сім`ї, наведених у вироку висновків суду не спростовують. До того ж наявність у нього роботи, доходів та відповідних планів нічим, крім слів обвинуваченого, не підтверджується.
Визначальним у необхідності призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та в межах санкцій ч.2 ст.185 та ч.2 ст.186 КК України є наявність у нього судимостей, кількість та обставини вчинення ним нових злочинів.
Яка саме поведінка обвинуваченого в суді свідчить про його повне розкаяння, потерпіла ОСОБА_9 в апеляційній скарзі не вказала.
Натомість з матеріалів справи видно, що обвинувачений в судові засідання на виклики не з`являвся, у зв`язку з чим до нього застосовувався привід, його було оголошено в розшук, а згодом до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, шкода ним потерпілим не відшкодована.
Отже колегія суддів уважає доводи захисника та потерпілих необґрунтованими і підстав для скасування чи зміни вироку в межах апеляційних скарг не убачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційні скарги захисника та потерпілих без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2