Ухвала іменем україни 20 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши в судовому засіданні у м.Києві касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року,

встановила:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2014 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 громадянина України, раніше не судимого,

визнано винним та засуджено за ч.1 ст.121 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_2 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_1 в доход держави 1844 грн 70 к. процесуальних витрат на залучення експерта у кримінальному провадженні.

Питання про речові докази вирішено у відповідності із ст.100 КПК України.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за те, що він 21 червня 2014 року о 04 год 15 хв, перебуваючи поблизу закладу громадського харчування «Майдан» по вул. Соборній, 338 у м.Рівне, після конфлікту із ОСОБА_2, який виник на побутовому ґрунті та переріс у бійку, умисно наніс останньому 4 удари невстановленим досудовим розслідуванням плоским одностороннє загостреним колюче-ріжучим предметом, на зразок клинка ножа в область лівої частини грудної клітини, в результаті чого заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді множинних проникаючих поранень грудної клітини зліва з пошкодженням верхньої долі та наскрізним пошкодженням нижньої долі легені, відкритого гемопневмоторексу, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, після чого зник з місця події.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року, вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2014 року відносно ОСОБА_1 залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений, вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить судові рішення змінити та перекваліфікувати його дії з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України і призначити покарання не пов'язане з позбавленням волі.

В обґрунтування своїх вимог, засуджений вказує на те, що він не умисно наносив удари потерпілому, а лише оборонявся від його протиправних дій, перевищивши при цьому межі необхідної оборони. Також зазначає, що при призначенні покарання, судом не враховано всі пом'якшуючі покарання обставини, зокрема визнання засудженим вини в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування збитків потерпілому. Крім того, він має постійне місце проживання та роботи, одружений, позитивно характеризується, раніше не судимий, є потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС.

Перевіривши касаційну скаргу, а також долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Так, відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень, а також інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст.438 КПК України року в суді касаційної інстанції підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч.1 ст.433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Вирішення питань, зазначених у касаційній скарзі щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків, які викладені у постановлених по справі судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, а також здійснення оцінки доказів у кримінальному провадженні до повноважень касаційного суду не віднесено.

Як вбачається з касаційної скарги та копій судових рішень, суд першої інстанції, розглянувши матеріали кримінального провадження, визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначив покарання.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, засудженим було подано апеляційну скаргу, в якій ставилось питання про зміну вироку суду першої інстанції. При цьому засудженим в апеляційній скарзі наводились відповідні доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які, у тому числі, аналогічні і доводам касаційної скарги засудженого.

Апеляційний суд в межах повноважень та в порядку, визначеному ст.404 КПК України, розглянув у повному обсязі доводи поданої апеляції, визнав ці доводи безпідставними і обґрунтовано дійшов висновку про законність вироку відносно ОСОБА_1

Доводи засудженого ОСОБА_1 про те, що він лише оборонявся від протиправних дій потерпілого, перевищивши при цьому межі необхідної оборони, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними з наведенням в ухвалі докладних мотивів такого рішення.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.419 КПК України.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З копій судових рішень вбачається, що при призначенні засудженому ОСОБА_1 покарання, суд першої інстанції згідно з вимогами ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, дані про особу засудженого, обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання та у відповідності до вимог ст.69 КК України прийшов до висновку про можливість призначення щодо ОСОБА_1 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією частини 1 статті 121 КК України.

Посилання у касаційній скарзі засудженого на те, що при призначенні покарання судом не враховано всі пом'якшуючі покарання обставини є безпідставними та необґрунтованими.

Призначене ОСОБА_1 покарання, на думку колегії суддів, відповідає вимогам, передбаченим статтею 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни чи скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, та виходячи з того, що з касаційної скарги і наданих копій судових рішень підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає, а тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити на підставі п.2 ч.2 ст. 428 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись п.2 ч. 2 ст. 428 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5