Справа № 405/568/15-к
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року Ленінський районний суд м.Кіровограда в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Кіровограді угоду про визнання винуватості в кримінальному провадженні №0000005 від 16.01.2015 р. за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Знам`янка, Кіровоградської обл., українця, гр. України, з середньою спеціальною освітою, працюючого, розлученого, маючого на утриманні двох неповнолітній дітей, раніше не судимого, без постійного місця реєстрації, постійно проживаючого у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч. 1 ст. 410 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 вчинив привласнення військовослужбовцем бойового припасу.

Крім цього, ОСОБА_4 вчинив зберігання бойового припасу без передбаченого законом дозволу.

Кримінальні правопорушення вчинено за наступних обставин.

06 вересня 2014 року ОСОБА_4 призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу, у зв`язку із частковою мобілізацією до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , на посаду водія протитанкового взводу, у військовому званні солдат.

Маючи досвід поводження зі зброєю і боєприпасами, при проходженні військової служби, ОСОБА_4 знав вимоги законодавства України про те, що бойові припаси відносяться до предметів обмежених в обігу та не можуть знаходитися у власності громадян без спеціального дозволу, а також те, що військовослужбовцям Збройним Силам України забороняється зберігати за територією військової частини боєприпаси.

Водночас, проходячи військову службу солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст.9-11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України Постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 року №2471-ХІІ «Про право власності на окремі види майна», п.п.11, 15 «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576, п.п.13-15 Положення про порядок обліку, збереження, списання і використання військового майна у Збройних Силах України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1225 від 4 серпня 2000 року, п. 1.15 «Інструкції по організації обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї і боєприпасів у Збройних Силах України», затвердженого Наказом Міністра оборони України від 29.06.2005 р. №359, повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Однак, солдат ОСОБА_4 , діючи всупереч інтересам військової служби та вищевказаним вимогам законодавства, в період проходження військової служби вчинив привласнення бойових припасів та незаконне поводження з бойовими припасами при наступних обставинах:

10 вересня 2014 року, солдат ОСОБА_4 разом із своїми співслужбовцями, тобто військовослужбовцями військової частини польова пошта НОМЕР_1 вибув до зони проведення антитерористичної операції (надалі АТО), з метою виконання службових обов`язків, у зв`язку з чим останньому була видана зброя та бойові припаси.

Так, в період з 10 вересня 2014 року по 29 грудня 2014 року солдат ОСОБА_4 перебуваючи в зоні проведення АТО, отримав бойовий припас - гранату з маркувальним позначенням « НОМЕР_2 » разом із запалом з маркувальним позначенням « НОМЕР_3 », яку у вказаний період не використав.

Надалі, вранці 29 грудня 2014 року, командир військової частини польова пошта НОМЕР_1 полковник ОСОБА_5 надав наказ особовому складу збирати свої речі та готуватись до виїзду у місто Кіровоград на постійне місце дислокації зазначеної військової частини.

В той же день, солдат ОСОБА_4 вибуваючи із зони проведення АТО, не використану гранату з маркувальним позначенням « ОСОБА_6 » разом із запалом з маркувальним позначенням « НОМЕР_3 » помістив до свого рюкзака.

Прибувши ввечері 29 грудня 2014 року до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливого мотиву, усвідомлюючи протиправність своїх дій, маючи реальну можливість здати до військової частини польова пошта НОМЕР_1 гранату з маркувальним позначенням « НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 » разом із запалом з маркувальним позначенням «УЗРГМ НОМЕР_5 », не здав, а вирішив привласнити собі вищевказаний бойовий припас.

Окрім цього, солдат ОСОБА_4 достовірно знав, що граната з маркувальним позначенням « НОМЕР_2 » разом із запалом з маркувальним позначенням «УЗРГМ 2 583 18-83», являється майном військової частини польова пошта НОМЕР_1 .

Проте, 29 грудня 2014 року, солдат ОСОБА_4 діючи умисно, всупереч інтересам служби, з корисливого мотиву, усвідомлюючи протиправність своїх дій, гранату з маркувальним позначенням «20-54-48 Т» разом із запалом з маркувальним позначенням «УЗРГМ 2 583 18-83» до військової частини польова пошта НОМЕР_1 не здав, а привласнив її для особистого користування.

Поряд із цим, солдату ОСОБА_4 було достовірно відомо, що граната Ф1 з маркувальним позначенням « НОМЕР_2 » разом із запалом з маркувальним позначенням «УЗРГМ НОМЕР_5 », яку він привласнив, відноситься до предметів, які обмежені в цивільному обігу та не можуть знаходитися у власності громадян без відповідного дозволу.

Проте, солдат ОСОБА_4 , 29 грудня 2014 року, переніс бойовий припас, а саме: гранату Ф1 з маркувальним позначенням « ОСОБА_6 » разом із запалом з маркувальним позначенням «УЗРГМ 2 583 18-83» з військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , до помешкання своєї колишньої дружини, тобто будинку який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , без передбаченого законом дозволу.

В подальшому, в період з 29 грудня 2014 року по 16 січня 2015 року, солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та діючи умисно, без передбаченого законом дозволу зберігав бойовий припас, а саме: гранату Ф1 з маркувальним позначенням «20-54-48 Т» разом із запалом з маркувальним позначенням «УЗРГМ 2 583 18-83» за адресою: АДРЕСА_2 .

Дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст. 263 КК України, та за ч. 1 ст. 410 КК України.

27 січня 2015 року між прокурором військової прокуратури Кіровоградського гарнізону юристом 3-ого класу ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_4 на підставі ст.ст.468, 469, 472 КПК України укладено угоду про визнання винуватості, за змістом якої ОСОБА_4 зобов`язується беззастережно визнати свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.410 КК України та ч. 1 ст. 263 КК України, сприяти розслідуванню кримінального провадження у встановленні обставин по виявленню та припиненню інших відомих йому подібних кримінальних правопорушень, сторони узгодили міру покарання ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 410 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинення менш сурового покарання більш суворим, призначити остаточне покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 2 роки.

В угоді передбачені наслідки укладання та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені ст.473 КПК України та наслідки її невиконання, передбачені ст.476 КПК України.

Заслухавши учасників судового провадження, перевіривши угоду на відповідність вимогам КПК України та закону, суд прийшов до висновку, що угода підлягає затвердженню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Відповідно до положень частин 2 та 4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.

Згідно з ч.5 ст.469 КПК України передбачено, що укладення угоди про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Судом встановлено, що кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 263 КК України та ч. 1 ст. 410 КК України відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, правову кваліфікацію кримінального правопорушення органом досудового розслідування здійснено правильно, угоду про визнання винуватості укладено після повідомлення ОСОБА_4 про підозру, потерпілих у даному кримінальному провадженні немає, узгоджена сторонами міра покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування покарання з встановленням іспитового строку на два роки, передбачена санкцією ч.1 ст.263 КК України та ч. 1 ст. 410 КК України. Зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам ст.472 КПК України та її умови не суперечать іншим вимогам закону, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.

Також судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_4 цілком розуміє права, визначені п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винним, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Обґрунтованих і достатніх підстав вважати, що укладення угоди між сторонами не було добровільним, тобто є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, а також, що обвинувачений не має можливості виконати взяті на себе за угодою зобов`язання, судом не встановлено.

Умови даної угоди відповідають вимогам Кримінально процесуального Кодексу України та Кримінального Кодексу України.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про наявність, передбачених законом підстав для затвердження угоди про визнання винуватості від 27 січня 2015 року і призначення узгодженої сторонами міри покарання.

Керуючись ст.ст.374, 472-475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду від 27 січня 2015 року про визнання винуватості, укладену між прокурором військової прокуратури Кіровоградського гарнізону юристом 3-ого класу ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та ч. 1 ст. 410 КК України і призначити узгоджене сторонами покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, за ч. 1 ст. 410 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинення менш сурового покарання більш суворим,остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 2 (два) роки.

Запобіжний захід ОСОБА_4 судом не застосовувався.

Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати, пов`язані із залучення експерта у сумі 614, 90 грн. на користь держави.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський райсуд м. Кіровограда протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ст.394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку після постановлення ухвали апеляційним судом.

Копію вироку вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда ОСОБА_1