АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року м. Київ

Колегія Суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_5 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_6
за участю сторін захисту обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілої ОСОБА_11 ,

УСТАНОВИЛА:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 р. у кримінальному провадженні №0007204, внесеному 23.08.2014 р. до ЄРДР, обвинувачені:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який народився в м. Одесі, має середню загальну освіту, неодружений, офіційно не працює, зареєстрований: АДРЕСА_1 , несудимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та йому призначене покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням зі встановленням трьох років іспитового строку.

Відповідно до п. п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладені відповідні обов`язки.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, яка народилась в м. Одесі, має середню загальну освіту, неодружена, не працює, зареєстрована: АДРЕСА_2 , несудима,

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ст. 198 КК України, та їй призначене покарання у виді трьох місяців двадцяти шести днів арешту.

Вироком вирішено питання про речові докази в кримінальному провадженні.

Міра запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_7 і ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили змінена із тримання під вартою на особисте зобов`язання, поклавши на них строком на два місяці до 19.02.2015 р. включно відповідні обов`язки, визначені ст. 194 КПК України.

Обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 звільнені з-під варти в залі судових засідань Голосіївського суду м. Києва.

Вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винуватим у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої);

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальні правопорушення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вчинені за таких обставин.

23.08.2014 р. в період часу з 15:30 до 16:00 годин ОСОБА_7 , перебуваючи на вул. Кіровоградській в м. Києві на території Байкового кладовища підбіг ззаду до ОСОБА_12 та наніс їй серію ударів кулаками рук в область голови, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження, які потягли в подальшому короткочасний розлад здоров`я, після чого заволодів її сумкою чорного кольору, в якій знаходилися два мобільні телефони марки Нокіа, загальною вартістю 2220 грн., пенсійне посвідчення, перепустка на роботу, окуляри та інші речі, завдавши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

23.08.2014 р. близько 16:00 години ОСОБА_8 , рухаючись по вул. Кіровоградській в напрямку вул. Грінченка в м. Києві, побачила як їй назустріч біжить її знайомий ОСОБА_7 , який тримав в руках жіночу сумку та сказав їй бігти разом з ним. Побігши із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , усвідомлюючи та в подальшому достовірно впевнившись, що сумка в руках ОСОБА_7 була одержана ним злочинним шляхом, заздалегідь не обіцяючи останньому, отримала від нього вказану сумку, якою ОСОБА_7 заволодів в результаті нападу на ОСОБА_12 , та почала її зберігати.

Через незначний проміжок часу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були затримані. У останньої була виявлена жіноча сумка потерпілої ОСОБА_13 , яку обвинувачена намагалась видати за свою.

Не погодившись із ухваленим щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вироком суду першої інстанції, прокурор прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_5 , який приймав участь у розгляді судового провадження судом першої інстанції, 16.01.2015 р. подав апеляційну скаргу, в якій, уважаючи цей вирок незаконним, необгрунтованим і невмотивованим просить: вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2014 р., ухвалений щодо обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити апеляційним судом свій вирок, яким: призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 187 КК України у виді трьох років позбавлення волі; діяння ОСОБА_8 кваліфікувати за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 187 КК України, яка своїми діями вчинила пособництво у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій); визнати ОСОБА_8 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 187 КК України, та призначити їй покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На обгрунтування апеляційних вимог прокурор ОСОБА_5 зважає на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось щодо ОСОБА_7 у застосуванні закону (ст. 75 КК України), який не підлягав застосуванню; щодо ОСОБА_8 незастосуванні судом закону (ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 187 КК України), який підлягає застосуванню, а також невідповідність призначеного обвинуваченим покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, яке є явно несправедливим через м`якість.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів прокурора прокуратури Голосіївського району м. Києва, викладених у поданій апеляційній скарзі; вислухавши доводи прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення за наведених у ній обставин; доводи представника потерпілої ОСОБА_11 , який підтримав позицію прокурора частково відносно вимог апеляційної скарги стосовно ОСОБА_7 ; доводи обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , а також захисників ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , які заперечували відносно задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обгрунтованим і вмотивованим, просили залишити його без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченим ОСОБА_7 і ОСОБА_8 останнє слово, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши й обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції уважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до змісту вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, (розбої), за обставин, установлених судом, відповідають фактичним обставинам і підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які ретельно досліджені, належно оцінені та детально викладені судом у вироку.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним даним, які містяться в наступних зібраних і наведених у вироку джерелах доказів:

- показаннях обвинуваченого ОСОБА_7 , який в стадії судового розгляду в суді першої інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю та показав, що дійсно 23.08.2014 р. в період часу з 15:30 до 16:00 години він, після сварки із ОСОБА_8 , перебуваючи в тяжкому психологічному стані, пішов в бік вул. Кіровоградської в м. Києві, де на території Байкового кладовища побачив жінку потерпілу ОСОБА_12 та, підійшовши до неї ззаду, наніс їй ряд ударів рукою в область голови, від чого вона впала обличчям на землю, а він, ОСОБА_7 , взяв її сумку, яка теж поряд впала на землю й побіг. Пробігаючи по вул. Кіровоградській він, побачивши ОСОБА_8 , сказав їй бігти за ним. По дорозі він розповів їй, що вкрав сумку у жінки та віддав цю сумку ОСОБА_8 , на що вона, узявши сумку, сказала, що її треба повернути. Потім ОСОБА_8 знову сказала йому, що потрібно зупинитися і повернути сумку, проте в цей час їх затримали. З ОСОБА_8 про вчинення злочину він, ОСОБА_7 , не домовлявся, вона нічого не знала, лише коли він підхопив її і сказав бігти з ним, пояснив їй про те, що трапилось. ОСОБА_8 у злочині не винна. У вчиненому щиро кається, просить вибачення у потерпілої, не може пояснити причини свого вчинку, дуже шкодує про вчинене. Вважає, що повинен понести покарання за свій вчинок, просить не карати за злочин ОСОБА_8 , оскільки вона до нього непричетна;

- показаннях обвинуваченої ОСОБА_8 , яка свою вину у вчиненні злочину за викладених у вироку суду першої інстанції обставин визнала повністю та показала, що 23.08.2014 р. у післяобідній час вона перебувала із ОСОБА_7 і вони посварились. Після цього він пішов від неї, а вона через деякий час вирішила його, ОСОБА_7 , знайти та помиритись. Близько 16:00 години, знаходячись по вул. Кіровоградській та рухаючись в напрямку вул. Грінченка в м. Києві, вона побачила як їй назустріч біжить ОСОБА_7 , який при цьому тримав в руці жіночу сумку. Він сказав їй бігти з ним. Коли вони бігли, він пояснив, що вкрав цю сумку у невідомої жінки і віддав цю сумку їй. Утримуючи сумку при собі, через деякий проміжок часу їх затримали і вона, ОСОБА_8 , пояснила охоронцям, що дана сумка належить їй. Вказані дії вчинила з метою допомогти ОСОБА_7 . Про вчинення ним нападу на жінку вони заздалегідь не домовлялись, про злочин вона дізналась лише після його вчинення ОСОБА_7 ;

- показаннях потерпілої ОСОБА_13 , яка суду першої інстанції показала, що 23.08.2014 р. в період часу з 15:30 до 16:00 години вона, перебуваючи по вул. Кіровоградській в м. Києві на території Байкового кладовища, відчула як ззаду кулаками рук їй нанесли два удари в ліву та праву частини голови і почали виривати сумку. Вона, ОСОБА_13 , намагалася чинити опір, проте, як вона потім побачила, обвинувачений ОСОБА_7 , повалив її на землю та продовжив наносити удари по обличчю. Коли вона не могла більше чинити опір, він вирвав у неї сумку та почав тікати. Вона піднялась та кричала, щоб він їй повернув сумку, оскільки там були важливі для неї документи. Вона бачила як ОСОБА_7 побіг в бік автозаправки, дівчину вона, ОСОБА_13 , не бачила. Через незначний проміжок часу до неї підійшов незнайомий чоловік та сказав, що їх затримали. Коли її підвели до заправки, то вона побачила ОСОБА_7 , який на неї напав, та ОСОБА_8 , яку вона раніше не бачила, але яка тримала її сумку, стверджуючи при цьому, що вона належить їй, ОСОБА_8 ;

- показаннях свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що 23.08.2014 р. близько 15:30-16:00 години побачив, як повз заправки Ультра по вул. Грінченка в м. Києві зі сторони кладовища пробігали чоловік та жінка, вказавши, що в обвинувачених він впізнає підсудних осіб. Обвинувачений мав при собі рюкзак і також тримав у руках сумку. Через деякий час повз заправку пройшла жінка, яка після приїзду міліції повідомила, що в неї викрали сумку

- показаннях свідка ОСОБА_15 , який у суді першої інстанції показав, що 23.08.2014 р. він, перебуваючи на заправці Ультра по вул. Грінченка в м. Києві, побачив як повз нього пробігли дівчина та хлопець, який тримав під рукою сумку. Через деякий час він, ОСОБА_15 , побачив, як повз заправку йде жінка, в якої все обличчя було розпухле та в крові, яка кричала Сумка!. Він зрозумів, що ймовірно було вчинено злочин, тому разом із своїми колегами по роботі на службовому автомобілі поїхали наздоганяти осіб, що пробігли повз нього. Наздогнавши їх, попросили затриматись для з`ясування всіх обставин, викликали міліцію. Коли вони їх наздогнали, то сумка, яку раніше тримав хлопець, була в руках у дівчини. В цей час до них підійшла жінка, що була в крові, сказала, що сумка належить їй, дістала звідти свої речі. Дівчина і хлопець під час того як чекали міліцію і після її приїзду нічого не говорили, хлопець лише нервував. Стверджував, що обвинувачені ОСОБА_16 та ОСОБА_17 саме ті особи, яких вони затримали

- показаннях свідка ОСОБА_18 , який суду першої інстанції показав, що 23.08.2014 р. він разом з ОСОБА_15 та іншими колегами інкасували заправку Ультра по вул. Грінченка в м. Києва. ОСОБА_15 повідомив їм, що бачив як повз заправку пробігли хлопець і дівчина, а потім пройшла жінка, у якої все обличчя було в крові і яка кричала Сумка!. ОСОБА_15 зробив висновок, що вчинено крадіжку, тому вони вирішили наздогнати пару для з`ясування всіх обставин. Через 300-500 м вони наздогнали пару та попросили їх затриматись. Цими особами виявились присутні в залі обвинувачені. Хлопець нервував та просив, щоб вони відпустили дівчину. Один з його напарників привів до них потерпілу, яка впізнала хлопця та свою сумку, яку тримала дівчина й казала, що сумка належить їй, але потерпіла підтвердила факт належності сумки їй. Потім вони викликали міліцію. У потерпілої обличчя було в крові, ніс розбитий та запухле око;

- протоколі прийняття заяви ОСОБА_13 про вчинення кримінального правопорушення від 23.08.2014 р., згідно даних якого потерпіла повідомила про здійснення на неї нападу чоловіком /а. с. п. 95/;

- протоколах огляду місця події від 23.08.2014 р. та 24.08.2014 р. /а. с. п. 96-103/;

- протоколі про здійснення перегляду відеозапису та вивчення знятої інформації від 9.10.2014 р. /а. с. п. 105/;

висновку експерта №2382 від 27.08.2014 р., згідно підсумків якого потерпілій ОСОБА_12 23.08.2014 р. були спричинені легкі тілесні ушкодження та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я /а. с. п. 107-110/.

Отже, вирок суду першої інстанції згідно з вимогами ст. 370 КПК України відносно ОСОБА_7 є законним, обгрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом відповідно до норм як матеріального права, так і з дотриманням вимог відносно кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені зазначеними в ньому доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом згідно визначених ст. 94 цього Кодексу правил, які грунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх дійсних обставин кримінального провадження, керуючись законом, кожний зібраний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність усіх зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення даного вироку, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення з вирішенням питань, зазначених у ст. 368 КПК України, з правильною кваліфікацією діянь обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 187 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити в цій частині законний та обгрунтований вирок, у стадії перевірки кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Між тим, доводи апеляційної скарги прокурора прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_5 в частині неправильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, яка виявилась у застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_7 закону (ст. 75 КК України), який не підлягав застосуванню; а також невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке є явно несправедливим через м`якість і виразилось у неправильному звільненні обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання, колегія суддів уважає небезпідставними та цілком обґрунтованими, виходячи з таких підстав.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Так, згідно з роз`ясненнями, які містить п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання (в редакції Постанови Верховного Суду №8 від 12.06.2009 р.), суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

До цього ж, у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Проте, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, не обгрунтував належним чином у вироку свого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування ним покарання.

Але, вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Як убачається з мотивувальної частини вироку /а. с. п. 206-207/, призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, та дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно не працює, добровільно приймав участь у миротворчій місії в Іраку, має нагороду та грамоту, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, його відношення до скоєного, визнав обставинами, які пом`якшують покарання, визнання своєї вини, щире каяття та активне сприяння в розкритті злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, вважав необхідним призначити йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 187 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням зі встановленням максимально можливого іспитового строку, дійшовши висновку про можливість його виправлення та перевиховання без відбування покарання.

Проте, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не надано належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке класифікується як тяжкий злочин (ч. 4 ст. 12 КК України), та є таким, яке спрямоване проти власності, життя чи здоров`я особи, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого, який фактично втягнув у злочинну діяльність ОСОБА_8 , намагаючись остаточно заволодіти викраденим у процесі розбійного нападу майном потерпілої, похилого віку ІНФОРМАЦІЯ_3 , але невдовзі вони були з ним затримані.

При цьому, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції фактично не розмежував мотиви призначення самого покарання і мотиви звільнення від його відбування, чим порушив вимоги, передбачені абз. 6 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, викладені обставини свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів без реального відбування ним покарання у виді позбавлення волі.

Отже, звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 із застосуванням статті 75 КК України від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, колегія суддів уважає таким, що пов`язане з неправильним застосуванням кримінального закону, який не підлягав застосуванню, повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню ним нових злочинів, а тому є явно несправедливим через м`якість.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції на підставі ст. ст. 409 ч. 1 п. 4, ч. 2; 413 ч. 1 п. 2; 414 КПК України в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень статті 75 КК України, які не підлягали застосуванню, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням за правилами ст. 420 ч. 1 п. 4, ч. 2 КПК України апеляційним судом у цій частині свого вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів апеляційного суду враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України, інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення класифікується як тяжкий злочин проти власності, життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.

Так, ОСОБА_7 несудимий, з середньою освітою, тимчасово працює, неодружений, є учасником бойових дій, має нагороду та грамоту.

Обставиною що пом`якшує покарання, колегія суддів визнає його щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання, немає.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, колегія суддів апеляційного суду уважає необхідним призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, визначених санкцією частини 1 статті 187 КК України, з реальним його відбуванням у відповідній виправній установі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 404, 405, 407 ч. 1 п. 3, 420 ч. 1 п. 4; ч. 2 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 р. щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за злочин кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 187 КК України, у вчиненні якого він визнаний винуватим, у виді трьох років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати: з 16 березня 2015 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення: з 23 серпня 2014 р. по 19 грудня 2014 р.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , взяти під варту в залі судових засідань Апеляційного суду м. Києва.

У решті цей вирок щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

С У Д Д І:

ОСОБА_19 с і п о в а