Провадження №: 1-кп/336/853/2026
У Х В А Л А

іменем України

25 березня 2026 року м. Запоріжжя

Шевченківський районного суду м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003954 від 22.05.2025, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бурундай Каскеленського району Алма-Атинської області Республіки Казахстан, громадянина України, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

в с т а н о в и в:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003954 від 22.05.2025, за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 407 КК України.

25.03.2026 в судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, мотивуючи тим, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не зникли і продовжують існувати.

Обвинувачений та його захисник з приводу продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заперечували. Захисник зазнчаив, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання, після самостійного повернення до військової служби був фактично прийнятий на службу і зарахований до складу військової частини наказом командира. Лише через декілька місяців йому повідомили про підозру і обрали запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Тому захисник вважає, що подальше утримання обвинуваченого під вартою є недоцільним та він має продовжувати військову службу.

Заслухавши думку учасників судового засідання, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, переліченим у вказаній статті.

В силу ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.

Виходячи із змісту ч. ч. 3-5 ст. 199 КПК України при продовженні строку дії запобіжного заходу мають бути встановлені достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК України ризиків, на які вказує прокурор, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Як вбачається із змісту обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.12.2025 на стадії досудового розслідування кримінального провадження було обрано ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 19.02.2026. Під час підготовчого судового засідання дія запобіжного заходу була продовжена до 10.04.2026.

Вирішуючи питання про доведеність існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя встановив наявність ризиків, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, що підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, а також п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що підозрюваний може незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Вказані висновки мотивовані тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому, а також його можливістю впливати на свідків та їх покази.

Під час судового розгляду ОСОБА_5 визнав вину частково, а також на підтвердження його вини судом досліджені докази, які на теперішній час не спростовують винуватості обвинуваченого та не вказують на зменшення ризиків неналежної процесуальної поведінки останнього.

На теперішній час рівень раніше встановлених ризиків не зменшився, і сторонами кримінального провадження не приведено будь-яких фактичних обставин, які б свідчили про протилежне.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_5 , отримавши короткострокову відпустку, умисно не повернувся до військової частини і не виконував обов`язки військової служби в період з 19.03.2025 до 22.08.2025, не приймаючи будь-яких заходів до повернення на військову службу чи повідомлення командування про своє місце перебування.

Щодо доводів обвинуваченого, суд зауважує, що його бажання повернутись до лав Збройних Сил України необхідно вирішувати у відповідний процесуальний спосіб, отримавши згоду командування військової частини на продовження проходження військової служби.

Санкція ч. 5 ст. 407 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

Суд також зазначає, що суворість можливого покарання не може бути єдиною підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проте як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року, суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, у справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Наявність у підозрюваного місця проживання, не виключає можливість застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не засвідчують відсутність наміру переховування від слідства та суду.

Як зазначає Європейський Суд з прав людини, у кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечувати не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

У рішенні «Чеботарь проти Молдови» 13.11.2007 Європейський суд з прав людини зазначив, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності зі статтею 5 § 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ані в момент арешту, ані під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.

Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993.

Фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення свідчать про наявність конкретного суспільного інтересу, який кореспондується з визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Крім того, факт винесення наказу та постановки ОСОБА_5 на всі види забезпечення у військовій частині, не свідчить про добровільність його повернення на службу.

Військова частина НОМЕР_1 НГУ на запит прокурора повідомила, що письмова згода на проходження військової служби солдату ОСОБА_5 не надавалась та надаватись не буде.

Витяг з наказу №274 від 25.08.2025 командира військової частини НОМЕР_1 НГУ, який долучено захисником і яким ОСОБА_5 поставлено на всі види забезпечення після прибуття після самовільного залишення місця служби, суд на може вважати належною письмово згодою, враховуючи останню відповідь військової частини на запит прокурора.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжними заходами є, зокрема, тримання під вартою.

Згідно з ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Враховуючи мету застосування запобіжних заходів, доведеність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, приймаючи до уваги, що ОСОБА_5 є військовослужбовцем і підозрюється у вчиненні злочину під час дії в Україні воєнного стану, суд доходить висновку про збереження на даний час суттєвих ризиків та достатніх підстав, які свідчать про необхідність продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів. Такий висновок відповідає ч. 3 ст. 197 КПК України, оскільки інший, менш суворий запобіжний захід за ч. 5 ст. 407 КК України не передбачений, а відсутність будь-якого запобіжного заходу не зможе забезпечити виконання ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків.

За наведеного суд вважає, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 331, 376, 369 - 372, 392 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 строком на 60 (шістдесят) днів, тобто по 24 травня 2026 року включно.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Дата виготовлення повного тексту ухвали 27.03.2026.

Суддя ОСОБА_1