Справа № 307/2110/25
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2026 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/15/26 за апеляційною скаргою прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.12.2025.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , несудимий, засуджений:

- за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 01 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Речові докази: автомобіль марки «RENAULT ESPACE», д.н.з. НОМЕР_1 - повернуто ОСОБА_6 ; лазерний ком пакт-диск типу «DVD-R» марки «Fiesta» 4.7 Gb 16X,- ухвалено залишити при матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 28.01.2025 близько 18 год, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Renault» моделі «Espace» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю близько 45 км/год в селищі Тересва по вул. Головній, зі сторони м. Тячів у напрямку с. Грушово Тячівського району Закарпатської області, у нічний час доби час доби, без опадів та будь-яких інших атмосферних явищ, де дорога вкрита асфальтобетоном, в плані пряма, має по одній смузі руху в кожному напрямку, де у той час попереду у зустрічному напрямку, зустрічною смугою руху, правим краєм дороги рухався пішохід ОСОБА_9 , штовхаючи дитячий візок, який під час руху, при взаємному зближенні, в один із моментів змінив свій напрямок руху, перетинаючи автодорогу з ліва на право відносно руху автомобіля.

Водій ОСОБА_6 продовжуючи свій рух та наближаючись до пішохода ОСОБА_9 , якого він об`єктивно був спроможний виявити у полі свого зору з робочого місця водія, з моменту виявлення небезпеки для руху, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, в результаті чого не забезпечив

-2-

безпеку дорожнього руху та грубо порушив вимоги п. 2.3 «б», 12.3, 12.4 та 1.10 (в частині визначення поняття «небезпека для руху») Правил дорожнього руху України, будучи самовпевненим та самонадійним, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, внаслідок чого, у своїй смузі руху навпроти повороту на вул. Грушевського, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який за наслідками дорожньо-транспортної пригоди від отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в реанімаційному відділенні КНП «Тячівська РЛ».

За наслідками дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у виді: закритого багато уламкового перелому вертлюгової западини права, закритого фрагментального перелому правої сідничної кістки зі зміщенням, гематоми м`яких тканин тазу та розриву сечівника.

Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, вони утворилися в умовах дорожньо-транспортної пригоди, а саме, первинний контакт тіла з травмуючою поверхнею автомобіля відбувся в праву частину тіла у ділянку поясу нижніх кінцівок справа.

Дані тілесні ушкодження в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю, і за цією ознакою згідно п. 2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до вимушеного лежачого положення, що в свою чергу ускладнило перебіг виявленого захворювання, яке привело до смерті. Тому, дана причина смерті знаходиться у опосередкованому зв`язку з тілесними ушкодженнями, які були отримані громадянином ОСОБА_9 під час дорожньо-транспортної пригоди.

Невиконання водієм ОСОБА_6 вказаних вимог Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали, внаслідок яких потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію діянь ОСОБА_6 , просить вирок суду в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 02 (два) роки, з подальшим звільненням від відбування призначеного основного покарання на підставі ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку 03 (три) роки та з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України. Суд при призначенні обвинуваченому покарання не врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, внаслідок якого настала смерть потерпілого, а також відсутність обставин, які б пом`якшували покарання. Крім того, суд не застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, при цьому не в повній мірі врахував, що нехтування ОСОБА_6 вимогами Правил дорожнього руху України призвело до тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого. Також судом не враховано позицію прокурора щодо визначення обвинуваченому іспитового строку тривалістю 3 роки.

Судове провадження розглядається у відсутності потерпілої, яка належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, причини неявки не повідомила. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, її неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

-3-

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_10 судом першої інстанції дотримано в повній мірі.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Викладені у вироку висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у пред`явленому йому обвинуваченні, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами та учасниками кримінального провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряються.

Оцінюючи доводи прокурора про неправильне застосування закону України по кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного основного покарання тяжкості кримінального правопорушення через м`якість та необхідність призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк два роки, колегія суддів приходить до такого висновку.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання зазначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

-4-

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та від 07.11.2018 у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до вимог закону, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, необхідно враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 і статті 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання, зокрема, позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з вироку суду, при призначенні покарання ОСОБА_10 , суд першої інстанції у повній мірі виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, вчиненим з необережності, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, несудимий, повністю відшкодував потерпілій заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду, через що відсутні претензії з боку потерпілої, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, при відсутності обставин, що його обтяжують, і обґрунтовано прийшов до висновку про призначення ОСОБА_10 покарання, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов також і до правильного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, з іспитовим строком на один рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, та без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_10 має постійне місце проживання, за яким характеризується виключно позитивно, відсутність даних про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, позицію потерпілої, яка немає претензій ні морального ні матеріального характеру до обвинуваченого з огляду на повне відшкодування обвинуваченим заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди.

Доводи апеляційної скарги прокурора проте, що при призначені обвинуваченому ОСОБА_10 судом першої інстанції покарання не було враховано суспільну небезпеку та не надано оцінку наслідкам вчиненого, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки суд першої інстанції належним чином оцінив усі обставини вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки та особу обвинуваченого.

-5-

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що за характером вини кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до необережних злочинів, обвинувачений зробив для себе належні висновки, про що свідчить його процесуальна поведінка протягом усього часу розгляду кримінального провадження.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує те, що у кримінальному провадженні відсутні обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому.

Доводи прокурора про неврахування судом тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, внаслідок якого настала смерть потерпілого, суперечать обставинами, встановленим в обвинувальному акті, оскільки при кваліфікації дій обвинуваченого органом досудового розслідування не вказується про смерть, як наслідок, а лише про заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. При цьому, як зазначено в обвинувальному акті, причина смерті потерпілого знаходиться в опосередкованому зв`язку з тілесними ушкодженнями, які були отримані потерпілим під час дорожньо-транспортної пригоди.

Що стосується призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то в цій частині, відповідно до вимог чинного законодавства України та правозастосовної практики, його застосовування чи не застосування має бути індивідуалізованим та є факультативним.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що не призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України та є обґрунтованим.

Також, колегія суддів приймає до уваги ствердну позицію потерпілої ОСОБА_11 про відсутність до обвинуваченого претензій у зв`язку з повним відшкодуванням шкоди та прохання суворо не карати ОСОБА_10 .

На думку колегії суддів, виходячи з конкретних обставин даної дорожньо-транспортної пригоди, відношення до своїх дій з боку обвинуваченого, позицію потерпілої, зазначену вище, приймаючи до уваги юридичну конструкцію санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а також те, що позбавлення обвинуваченого прав керування транспортними засобами поставить його сім`ю у скрутне матеріальне становище, оскільки обвинувачений працює інженером-енергетиком КП «Тересважитло комунгосп» та за сумісництвом працює електромонтером з обслуговування підстанції ІV підгрупи кваліфікації служби підстанцій 35 Кв і вище ПАТ «Закарпаттяобленерго», останній обслуговує Тересвянську ТГ, в яку входять три населені пункти: селище Тересва, села Грушева і Крива, враховуючи специфіку виконуваних ОСОБА_10 робіт у надзвичайно важкий для Держави час у сфері енергетики, зумовлений постійним використанням транспортного засобу зі спеціальним робочим обладнанням, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_10 призначено законне і справедливе покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Досліджені під час апеляційного розгляду зазначені обставини у їх сукупності підтверджують правильність висновків суду першої інстанції щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання, та дають колегії суддів підстави для висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Аналогічні висновки зробив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду, виклавши їх в ухвалі 26.04.2023 (справа № 297/2114/21, провадження № 51-2450ск23), вказавши про відсутність підстав для призначення додаткового покарання з огляду на

-6-

відсутність претензій до засудженого у зв`язку з відшкодуванням шкоди, прохання потерпілого суворо не карати обвинуваченого, а також з огляду на те, що транспортний засіб ним використовується для забезпечення потреб родини і таке покарання суд касаційної інстанції вважав необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.12.2025 щодо ОСОБА_12 , - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді