Справа № 461/855/26
Провадження № 1-кп/461/336/26
УХВАЛА

підготовчого судового засідання

05.02.2026 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні у залі суду у м. Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001015 від 22.08.2025 про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

встановив:

26 січня 2026 року до Галицького районного суду м. Львова надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001015 від 22.08.2025 про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Ухвалою суду від 27 січня 2026 року призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні в процесі обговорення питання підсудності даного обвинувального акту встановлено наступне.

Прокурор зазначив, що питання підсудності справи вирішувалось виходячи з місця припинення (закінчення) злочину.

Згідно формулювання обвинувачення наведеного у обвинувальному акті, стрілець-помічник гранатометник 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_4 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-133, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командування, 21.07.2025 о 08:30 год. нез`явлення вчасно на службу без поважних причин до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що дислокується за адресою: _______**, та перебував поза межами її розташування, знаходячись безпідставно, тривалістю понад три доби, за місцем свого проживання, до моменту добровільного прибуття 03.12.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що за адресою: _______, чим припинив вчиняти триваюче кримінальне правопорушення, тобто ОСОБА_4 вчинив нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

(** З метою уникнення оприлюднення інформації щодо розташування об`єктів де можуть перебувати військовослужбовці, суд не зазначає їх повної адреси у даному процесуальному рішенні).

Згідно пояснень прокурора встановленим під час досудового розслідування місцем закінчення злочину є ІНФОРМАЦІЯ_4 , з огляду на що визначалась підсудність даного обвинувального акту.

Обвинувачений та його захисник в процесі обговорення даного питання зауважень чи доповнень не висловили.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до наступних висновків, виходячи з наведених нижче доводів та мотивів.

В процесі дослідження та розгляду питання підсудності обвинувального акту встановлено, що відповідно до загальних правил підсудності, з врахуванням обставин, які враховуються при вирішенні цього питання, зокрема місця вчинення злочину, мають місце обґрунтовані підстави вважати, що даний обвинувальний акт підсудний Перемишлянському районному суду Львівської області.

До такого висновку суд прийшов виходячи з наступних міркувань.

Згідно формулювання обвинувачення наведеного у обвинувальному акті, стрілець-помічник гранатометник 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_4 , діючи умисно, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командування, тобто 21.07.2025 о 08:30 год. вчинив нез`явлення вчасно на службу без поважних причин до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що дислокується за адресою: _____, та перебував поза межами її розташування, знаходячись безпідставно, тривалістю понад три доби, за місцем свого проживання.

Отже, місцем вчинення кримінального правопорушення, згідно обвинувального акту, є ІНФОРМАЦІЯ_2 , адже саме з моменту нез`явлення обвинуваченого (підозрюваного) до ІНФОРМАЦІЯ_2 солдат військової служби за призовом під час мобілізації такий злочин, за змістом ч. 5 ст. 407 КК України вважається закінченим.

Зазначений відділ розташований на території на яку поширюється юрисдикція Перемишлянському районному суду Львівської області.

Статтею 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

У свою чергу, згідно ч. 1 ст. 32 КК України, на яку посилається прокурор, як на підставу звернення саме до Галицького районного суду міста Львова, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування. Дія цього абзацу не поширюється на кримінальні провадження, що віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду згідно з правилами статті 33-1 цього Кодексу. Кримінальні провадження щодо кримінальних правопорушень, що вчинені на території України і віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, здійснює Вищий антикорупційний суд.

Аналіз положень чинного КПК України не містить жодної вказівки на скерування обвинувального акту «за місцем припинення злочину», тобто підстав якими керувався прокурор скеровуючи даний обвинувальний акт до суду.

В ході проведення підготовчого судового засідання прокурором не наведено належного нормативного обґрунтування підсудності обвинувальною акту саме Галицькому районному суду міста Львова. Більше того, виходячи з логіки прокурора, яка озвучена ним під час підготовчого судового засідання, з огляду на триваючий характер даного правопорушення, обвинувальні акти у цій категорії справ повинні розглядати саме ті суди в межах юрисдикції яких припинено відповідне правопорушення. Іншими словами, фактично коли підозрюваний переховується від слідства вчиняючи продовжуваний злочин, то належним судом для розгляду відповідного обвинувального акту є саме той суд під територіальну юрисдикцію якого підпадає територія де підозрюваний був затриманий або з`явився добровільно. Жодних положень з цього приводу чинний КПК не містить, як і відсутнє відповідне нормативне обґрунтування у доводах прокурора наведених в процесі обговорення цього питання. Не можна не відзначити і те, що така позиція прокурора не сприяє забезпеченню дотримання принципів правової визначеності у кримінальному провадженні, адже вирішення питання підсудності обвинувального акту без використання та дотримання вимог процесуального закону є неприйнятним.

Також, суд виходить з того, що злочин інкримінований ОСОБА_4 , передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, за загальним правилом вважається вчиненим після трьох діб з моменту залишення військової частини, а не з моменту затримання підозрюваного чи його явки до військової частини. Тривалість самовільної відлучки є фактором який впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого. Крім того, прокурором у підготовчому судовому засіданні не наведено належного нормативного обґрунтування щодо підсудності обвинувального акту, виходячи з встановленого органом досудового розслідування місця вчинення злочину.

У свою чергу, з обвинувального акту також встановлено, що злочин фактично було завершено за місцем знаходження ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на території яка відноситься до територіальної юрисдикції відповідного місцевого суду (Перемишлянського районного суду Львівської області).

Таким чином, наведене вказує на те, що відповідно до формулювання обвинувачення зазначеного у обвинувальному акті, кримінальне правопорушення інкриміноване ОСОБА_4 скоєно на території іншого населеного пункту, тобто на території яка не належить до юрисдикції Галицького районного суду міста Львова.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України, кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

Саме в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, має здійснюватися судовий розгляд, як це передбачено вимогами ст. 337 КПК України.

Значення меж судового розгляду кримінального судочинства допомагають провести гласний, відкритий змагального характеру судовий розгляд стосовно обвинуваченого, який має право на захист.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Судом встановлено, що відповідно до обвинувального акту, інкриміноване ОСОБА_4 кримінальне правопорушення скоєно на території, яка не належить до юрисдикції Галицького районного суду міста Львова.

Як наведено вище, відповідно до ч. 1 ст. 32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення.

Положення КПК не містять норм на підставі яких підсудність обвинувального акту визначається «за місцем припинення злочину».

Неможливо не відзначити, що суд вже звертав увагу прокурора, який погодив даний обвинувальний акт та скерував його до суду, на відповідні положення закону.

Так, прокурор у цій справі (щодо ОСОБА_4 ) також приймав участь у розгляді справи №461/502/25 (провадження №11-кп/811/169/25), у якій цим же складом суду в ухвалі від 07.02.2025 року були наведені аналогічні за змістом доводи та положення закону щодо визначення підсудності кримінального провадження за ч. 5 ст. 407 КК України не за «за місцем припинення злочину», а за місцем вчинення злочину.

Не можна залишити поза увагою і те, що прокурором у наведеній вище справі № 461/502/25 (провадження № 11-кп/811/169/25) було подано апеляційну скаргу.

У свою чергу, Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в ухвалі від 13.03.2025 року постановленої за результатами розгляду відповідної апеляційної скарги, серед іншого, зазначила наступне.

«У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, які є в матеріалах клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності.

Висновок суду першої інстанції про подачу стороною обвинувачення зазначеного вище клопотання з порушенням територіальної підсудності є обґрунтованим.

15.01.2025 ОСОБА_7 добровільно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_5 , яке знаходиться у АДРЕСА_1 , та повідомив про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та про намір повернутися для продовження проходження військової служби на яку його було призвано 30.10.2023 року по мобілізації.

Отже підозрюваний ОСОБА_7 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка розташована у Волинській області 03.04.2024 та добровільно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2, який розташований у АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення.

У даному випадку місце вчинення кримінального правопорушення чітко вказано.

Такої думки дотримується Верховний Суд у постановах від 02.12.2024 по справі № 295/16798/24 та від 31.10.2024 у справі № 452/2430/24.

Тобто основною юридичною ознакою для визначення територіальної підсудності є місце вчинення злочину, яке, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, належить до обставин, що підлягають доказуванню у кожному конкретному провадженні.

При чому «місце вчинення злочину» в контексті ч.1 ст.32 КПК України розглядається лише як ознака, що дозволяє визначити підсудність кримінального провадження - це одиниця адміністративно-територіального поділу, на підставі якої побудована судова система в цілому.

Згідно ч.2 ст.34 КПК України, питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання.

Виходячи зі змісту диспозиції ч. 5 ст. 407 КК України, об`єктивна сторона якої містить два склади злочину: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення вчасно без поважних причин на службу.

При цьому умисел спрямований саме на самовільне залишення або нез`явлення військовослужбовця до певного місця дислокації військової частини, а з`явлення до військової комендатури, військового комісаріату, прокуратури та інше не охоплюється умислом спрямованим на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України.

На противагу кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. ч. 1, 2, 3 ст. 407 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 407 КК України, не є продовжуваним, і є закінченим з моменту самовільного залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем саме в умовах воєнного стану. Таким чином, місцем вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, є місце розташування військової частини або місця служби.

За таких обставин кримінальне провадження щодо підозрюваного ОСОБА_7 надійшло в Галицький районний суд м. Львова з порушенням територіальної підсудності.»

У обвинувальному акті, у цій справі ОСОБА_4 також добровільно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_5 , а отже обставини наведених справ фактично є схожими, окрім питань, які виносились на розгляд до суду (клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо вчинення злочину передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, відповідно).

Згідно ч. 1 ст. 11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення. Як вже підкреслено судом, згідно ч. 1 ст. 32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення.

Водночас, суті питань винесених на розгляд до суду не впливає на розуміння та трактування вимог процесуального закону щодо підсудності, які є імперативними.

Стосовно покликання прокурора на ухвалу Верховного Суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 27.03.2025 року у справі №441/48/25, провадження №51-1129 впс 25, суд відзначає наступне.

У наведеній справі касаційний суд вирішував питання підсудності обвинувального акту скерованого до суду в порядку ч. 9 ст. 615 КПК України.

Так у зазначеному судовому рішення прямо вказано наступне:

«Враховуючи неведене, обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 скерований прокурором, у відповідності до вимог ч. 9 ст. 615 КПК України, а тому підстав для задоволення подання Львівського апеляційного суду колегія суддів Касаційного кримінального суду не вбачає.».

У свою чергу, обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 скеровано до суду в порядку ст. 32 КПК України, що прямо зазначено у супровідному листі до обвинувального акту.

Наведений факт вже сам по собі свідчить про нерелевантність наведеної прокурором ухвали касаційного суду до обставин справи щодо ОСОБА_4 .

Разом з тим, суд також звертає увагу на наступне.

Згідно ч. 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Згідно ч. 4 ст. 442 КПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів або палата, об`єднана палата, що передала справу відповідно на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду.

Обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 6 ст. 368 КПК України).

У даному випадку суд не вирішує під час підготовчого судового засідання питання застосування норми закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь, адже такі вирішуються при ухваленні вироку. Отже, положення ч. 6 ст. 368 КПК України у цій ситуації застосуванню не підлягають.

Ухвала Верховного Суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду наведена прокурором є процесуальним рішенням у конкретному кримінальному провадженні. Така ухвала не являється постановою палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду яка містить висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів або палата, об`єднана палата, що передала справу відповідно на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду. Вона не містить висновків щодо застосування норм права та не викладена у формі постанови Верховного Суду.

Отже, посилання на дану ухвалу прокурором є безпідставним, необґрунтованим та не відповідає вимогам закону.

Крім того, оцінюючи доводи прокурора щодо посилання на існуючу практику суду касаційної інстанції, суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

Для належного розуміння питання, яке розглядає суд та більш детального окреслення мотивів якими він керувався, можна привести декілька прикладів рішень касаційної інстанції, які за своєю суттю більш детально розкривають питання пов`язані з даною категорією злочинів. Водночас, суд підкреслює, що ці рішення наводяться не як висновки палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду, а лише як приклади оцінки схожих за своєю суттю обставин.

Так, у постанові від 26 листопада 2024 року (справа № 125/773/23, провадження № 51 - 2209 км 24) Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, зазначив наступне.

Початком нез`явлення вчасно без поважних причин на службу для всіх категорій військовослужбовців слід вважати закінчення встановленої тривалості правомірного перебування поза службою.

Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що військовослужбовець у законному порядку залишив розташування частини або місце служби та не повертається в зазначений час для подальшого несення військової служби.

Під розташуванням військової частини розуміється територія, на якій знаходяться підрозділи та служби частини.

Місце служби - це будь-яке місце, яке співпадає з розташуванням військової частини, та визначене військовослужбовцю для виконання обов`язків з військової служби протягом встановленого часу або місце, де він повинен знаходитися за наказом або за розпорядженням командування.

Злочин, передбачений ст. 407 ч. 5 КК України вважається закінченим з моменту: самовільного залишення винним військової частини або місця служби чи нез`явлення вчасно без поважних причин на службу.

У постанові від 23 листопада 2022 року (справа № 373/108/16-к, провадження № 51-1502км 22) Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати, серед іншого, вказав такі мотиви та доводи.

Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що, залишивши військову частину або місце служби на законній підставі та маючи об`єктивні можливості для повернення в установлений час, військовослужбовець своєчасно до частини не з`являється і перебуває поза її розташуванням понад установлений строк.

Початком нез`явлення вчасно без поважних причин на службу для всіх категорій військовослужбовців вважається закінчення встановленої тривалості правомірного перебування поза службою.

Під розташуванням військової частини розуміється територія, на якій розташовано підрозділи та служби частини. Місце служби - це будь-яке місце, яке збігається з розташуванням військової частини та визначене військовослужбовцю для виконання обов`язків з військової служби протягом встановленого часу, або місце, де він повинен перебувати за наказом або за розпорядженням командування.

Не може залишитись поза увагою і те, що, за переконанням суду, така позиція прокурора щодо порядку та підстав визначення підсудності обвинувального акту, у разі її запровадження, містить низку потенційних ризиків для забезпечення реалізації завдань кримінального провадження (захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура), а також може стати підставою для її використання з метою зловживань учасниками провадження.

Так, у разі застосування даної позиції прокурора на практиці, кожен потенційний обвинувачений, який перебуває у самовільному залишенні військової частини, фактично зможе регулювати питання підсудності обвинувального акту. Зокрема, будь-який підозрюваний фактично зможе самостійно обрати підрозділ ЗСУ, Військової служби правопорядку чи іншого правоохоронного органу, для явки з метою припинення злочину, знаючи про те, що територія на якій розташований відповідний об`єкт належить до юрисдикції того чи іншого суду.

Більше того, у разі якщо такий суд буде знаходитись в районі проживання підозрюваного чи його близьких, а не за місце проходження військової служби, це потенційно може спонукати обвинуваченого вчиняти процесуальні дії спрямовані на затягування судового процесу, адже цілком природним є бажання людини знаходитись поряд з місцем проживання та близькими родичами.

Крім того, така практика може породити спори або невизначеність щодо підсудності обвинувальних актів у разі затримання підозрюваних на адміністративних межах (кордонах) того чи іншого населеного пункту або району чи області, наприклад у транспорті.

Таким чином, під час підготовчого судового засідання встановлено, що обвинувальний акт не належить до підсудності Галицького районного суду міста Львова.

Відповідно до п.4 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Положенням ч. 1 ст. 34 КПК визначено, що кримінальне провадження може бути передано на розгляд до іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності.

У свою чергу, згідно положень ч. 1,2 ст. 347 КПК України, після закінчення підготовчих дій головуючий оголошує про початок судового розгляду. Судовий розгляд починається з оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта.

Отже, судовий розгляд даного обвинувального акту ще не розпочався, що зокрема відповідає наведеним вище критеріям ст. 34 КПК України щодо застосування порядку передачі кримінального провадження до іншого суду.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 34 КПК України, питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала. Питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом (ст. 24 Конституції України та ст. 10 КПК України). Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на «законного суддю», тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Водночас, згідно положень ст. 409,412 КПК України, порушення правила підсудності є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, що є підставою для скасування вироку.

У свою чергу, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях вказує, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Враховуючи наведені положення кримінального процесуального законодавства, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, а також наведені вище встановлені обставини, суд виходить з того, що він буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції, у законному складі суду станом на момент вчинення певних процесуальних дій(процедур).

Приймаючи до уваги наведене, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для скерування обвинувального акту до Львівського апеляційного суду для вирішення питання про його передачу на розгляд іншого належного суду (Перемишлянського районного суду Львівської області) з дотриманням правил підсудності, в порядку встановленому ст. 32, 34 КПК України.

Керуючись ст. 32, 34 КПК України,

постановив:

обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001015 від 22.08.2025 про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України - направити до Львівського апеляційного суду для вирішення питання про передачу обвинувального акту на розгляд іншого належного суду з дотриманням правил підсудності.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1