27.03.2026 Справа № 756/4226/26
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/4226/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.03.2026 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження №0010635 від 06.11.2015 за ч. 3 ст. 185 КК України у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 31 ч. 1 ст. 284 КПК України,

в с т а н о в и в:

Прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження №0010635 від 06.11.2015 за ч. 3 ст. 185 КК України у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 11 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Обґрунтовуючи вимоги клопотання, прокурор зазначає, що слідчим відділом Оболонського УП ГУНП у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному №0010635 від 06.11.2015 за ч. 3 ст. 185 КК України, в ході якого встановлено, що 05.11.2015 приблизно о 09:30 невстановлена особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1, таємно, шляхом проникнення до приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», викрала ноутбук «Асус», 8 комплектів дитячої форми і 2 комплекти роликів, чим спричинила матеріальну шкоду ОСОБА_4 (ЖЄО 59710). На теперішній час, слідчим за погодженням прокурора або прокурором по даному кримінальному провадженню про підозру жодній особі не повідомлялось, проведеними слідчими (розшуковими) діями не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення

Прокурор у клопотанні посилається на те, що подія кримінального правопорушення мала місце 05.11.2015 у зв`язку з чим, відповідно до ст. 49 КК України строки притягнення до кримінальної відповідальності сплинули, з огляду на що, на думку прокурора, у нього виникло право звернутися до суду з вказаним клопотанням, оскільки особу, яка вчинила вказане кримінальне правопорушення не встановлено, а строки щодо притягнення до кримінальної відповідальності сплили

У підготовче судове засідання прокурор не з`явився. До суду надійшла заява прокурора ОСОБА_3 , в якій останній просить проводити судове засідання за його відсутності. .

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація під час розгляду клопотання судом за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Дослідивши долучені до матеріалів клопотання документи, судом встановлено наступне.

Так, слідчим відділом Оболонського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0010635 від 06.11.2015 за ч. 3 ст. 185 КК України.

Диспозиція ч. 3 ст. 185 КК України передбачає кримінальну відповідальність за крадіжку, поєднану з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище, санкція цієї норми передбачає позбавлення волі на строк від трьох до шести років.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України в редакції Закону від 15.11.2011 №4025-VI, яка діяла на момент вчинення злочину, тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

Отже, відповідно до вимог ч. 4 ст. 12 КК України, в редакції від 15.11.2011 №4025-VI, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України, є тяжким злочином.

Положеннями п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України передбачено, що в підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Положеннями пункту п. 11 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої п. 31 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу в разі, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, та в разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно закону може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Аналіз вказаної норми процесуального законодавства свідчить про те, що закриття кримінального провадження можливе виключно за наявності двох обставин: 1) якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення; 2) у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, які є взаємозалежними та повинні існувати в поєднані між собою. Тобто законодавцем встановлено імперативне правило, за яким суд приймає рішення про закриття кримінального провадження у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за умови, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Дана правова позиція викладена в постанові Касаційного кримінального суду Верховного суду від 23.02.2021 у справі №397/42/20 (провадження №51-5156км20).

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, на який посилається прокурор у клопотанні, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення тяжкого злочину минуло 10 років.

Водночас, суд звертає увагу на те, що віднесення законодавцем вирішення питання про закриття кримінального провадження до компетенції суду свідчить про неприпустимість формального спрощеного підходу щодо встановлення правових підстав до закриття кримінального провадження та покладає на суд обов`язок перевірити належним чином обставини, які свідчать про ефективність досудового розслідування та реальну неможливість органів досудового розслідування встановити особу, яка вчинила правопорушення.

Слід зауважити, що строк давності притягнення до кримінальної відповідальності встановлено ст. 49 КК України, якою передбачено порядок перебігу строку давності, правові підстави для його зупинення та переривання.

Суд звертає увагу на те, що для закриття кримінального провадження за підставами, передбаченими п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, необхідно встановити конкретну особу, яка вчинила певне кримінальне правопорушення. Тобто закриття кримінального провадження з цих підстав можливе виключно щодо конкретної особи із з`ясуванням її згоди на закриття кримінального провадження з цих підстав.

У випадку, коли особу, яка вчинила кримінальне правопорушення не встановлено, застосовуються положення ч. 2 ст. 49 КК України, за якими особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло 15 років.

Крім того, з досліджених до клопотання документів, які були надані суду, вбачається, що слідчий надавав доручення щодо проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, однак матеріали провадження не містять відомостей, які саме дії було вчинено уповноваженими особами на виконання наданих вказівок, а містять лише однакові рапорти, які не містять як дати їх складання так і долучених доказів та обгрунтування тих обставин, про які зазначено у згаданих рапортах (як-то пояснення певних осіб).

Вказане унеможливлює дати обґрунтовану оцінку тому, чи було здійснено стороною обвинувачення належних заходів по збиранню та дослідженню доказів в порядку, визначеному статтями 91-94 КПК України, чи проведено в достатньому обсязі слідчі дії, а отже, чи є обґрунтованим клопотання прокурора про закриття кримінального провадження, оскільки суд під час вирішення питання про закриття кримінального провадження має враховувати, чи дотримано органом досудового розслідування та прокурором вимоги кримінального процесуального закону щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, що є необхідною умовою належного вирішення завдань кримінального провадження (ст. 2 КПК), та свідчить про нездійснення належного та повного проведення слідчих дій у кримінальному провадженні.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21.11.2022 у справі №463/11055/21 (провадження №51-2632км22) зазначає, що у кримінальному процесуальному праві широко використовуються як імперативний (від лат. impero - наказувати, припис), так і диспозитивний (від лат. dispositio - вільне розпорядження, розсуд) метод правового регулювання. Проте, посадові особи органів, які ведуть кримінальне провадження, не є суб`єктами диспозитивності. Вони гарантують її дотримання.

Законність, відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, полягає у тому, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Публічність, згідно ст. 25 КПК України, передбачає, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Вказані висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18.10.2023 у справі №750/1575/23 (провадження №51-4007км23), від 25.08.2021 у справі №142/536/20 (провадження №51-1546 км 21), від 29.06.2022 у справі №725/3569/21 (провадження №51-1061км22), від 07.06.2023 у справі №545/51/22 (провадження №51-2327км23).

Оскільки Україна визнала юрисдикцію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), то рішення цього Суду є обов`язковими для застосування. Це закріплено як положеннями ст. 9 КПК України, так і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до яких суди застосовують практику ЄСПЛ як джерело права. Це стосується не лише рішень ЄСПЛ стосовно України, оскільки розглядаючи справи, ЄСПЛ перевіряє, чи дотримані принципи, які випливають з його рішень з аналогічних питань, навіть якщо вони ухвалені стосовно інших держав (рішення ЄСПЛ у справі «Опуз проти Туреччини» від 09.06.2009). Тобто висновки цього Суду, зроблені у рішеннях стосовно іншої держави, повинна враховувати й держава, у правовій системі якої існує така сама принципова проблема.

Практика ЄСПЛ щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім, своєчасним та невідкладним, підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю (зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, «Бати та інші проти Туреччини» від 03.06.2004, «Барабанщиков проти Росії» від 08.01.2009, «Каверзін проти України» від 15.05.2012, «Тімуртас проти Туреччини» від 13.06.2000, «Текін проти Туреччини» від 09.06.1998, «Інделікато проти Італії» від 08.10.2001, «Олексій Михайлович Захаркін проти України» від 24.10.2010). Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції, що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним.

Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (рішення у справах «Олександр Ніконенко проти України» від 14.11.2013, «Мута проти України» від 31.07.2012, «Карабет та інші проти України» від 17.01.2013, «Михалкова та інші проти України» від 13.01.2011, «Євген Петренко проти України» від 29.01.2015, «Юрій Іларіонович Щокін проти України» від 03.10.2013, «Огур проти Туреччини» від 20.05.1999, «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000, «МакКерр проти Сполученого Королівства» від 04.06.2001)

Органи влади зобов`язані провести ефективне розслідування. Це зобов`язання не є обов`язком досягнення результатів, а обов`язком вжиття заходів. ЄСПЛ зазначає, що не кожне розслідування обов`язково має бути успішним або дійти висновку, який співпадає із викладом подій скаржника. Проте воно, в принципі, має бути здатним призвести до встановлення фактів справи, а якщо твердження виявляться правдивими - до встановлення та покарання винних осіб (рішення у справах «Джуліані та Гаджіо проти Італії» від 25.08.2009, «Армані да Сілва проти Сполученого Королівства» від 30.03.2016, «Каплатий проти України» від 04.02.2021).

Органи державної влади повинні вживати всіх заходів для збереження доказів, які мають відношення до події. Прогалини у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальних осіб, чи то прямих виконавців, чи то тих, хто замовив або організував злочин, створюють ризик недодержання такого стандарту (рішення у справі «Гонгадзе проти України» від 08.11.2005).

У рішенні у справі «Начова та інші проти Болгарії» від 26.02.2004 ЄСПЛ наголосив, що розслідування не буде ефективним доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обгрунтовані.

Як зазначив ЄСПЛ в рішенні по справі «Падура проти України» від 11.12.2014 ефективність розслідування передбачає вимогу щодо оперативності й розумної швидкості. Навіть якщо в певній ситуації можуть існувати складнощі та перепони, які перешкоджають прогресу у розслідуванні, негайна реакція органів влади є необхідною для підтримки громадської впевненості у їхній відданості принципу верховенства права та попередженню будь-яких ознак незаконних дій або їх безкарності (рішення у справі «Шиліх проти Словенії» від 09.04.2009).

Дослідивши надані суду матеріали кримінального провадження було встановлено, що за 11 років досудового розслідування в період з 2015 по 2026 роки, не було вчинено жодної слідчої дії, що не може свідчити про те, що органом досудового розслідування було докладено всіх належних та необхідних засобів та зусиль для відновлення справедливості та притягнення винних до відповідальності. Відтак, незважаючи на тривалий час проведення досудового розслідування, вищезгадані вимоги КПК України щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин справи в повній мірі не були виконані.

Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення клопотання прокурора про закриття кримінального провадження через не встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та через закінчення строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Керуючись ст. 49 КК України, статтями 314, 376 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволені клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження №0010635 від 06.11.2015 за ч. 3 ст. 185 КК України у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 31 ч. 1 ст. 284 КПК України, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1