ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 646/7293/24

провадження № 51-1173 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000615 від 29 травня 2024 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Безлюдівки Харківського району Харківської області, мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Харківського апеляційного суду від 22 січня 2025 року.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2024 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк покарання термін його перебування під вартою з 06 червня по 15 липня 2024 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

За обставин, детально наведених у вироку, у якому зазначено положення законів України та інших нормативно-правових актів щодо введення на території України воєнного стану, ОСОБА_6 було визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому в умовах воєнного стану (ч. 4 ст. 186 КК України), з огляду на таке.

25 травня 2024 року в період часу з 09:00 до 10:00 ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою наживи та незаконного збагачення за чужий рахунок, шляхом вибиття вхідних дверей будинку АДРЕСА_2 потрапив у середину житлового приміщення, де в той час перебували ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Надалі, продовжуючи свій протиправний задум, ОСОБА_6 , побачивши в спальній кімнаті телевізор марки «Хіаоmі», з метою реалізації виниклого на той момент злочинного умислу, спрямованого на відкрите заволодіння згаданим майном, яке належить ОСОБА_8 , діючи відкрито, свідомо ігноруючи вимоги останньої припинити протиправні дії, взяв у руки зазначений телевізор, покинув вказане житлове приміщення та, маючи можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд, зник у невідомому напрямку, чим завдав потерпілій майнової шкоди в розмірі 6879,00 грн.

Вироком Харківського апеляційного суду від 22 січня 2025 року апеляційну скаргу прокурора було задоволено частково, вирок місцевого суду скасовано та ухвалено новий вирок, яким засуджено ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість, просить змінити вирок суду апеляційної інстанції, призначити засудженому покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

На обґрунтування своїх вимог захисник звертає увагу на те, що засуджений ОСОБА_6 :

- раніше не судимий, вчинив тяжке кримінальне правопорушення проти власності без застосування насильства;

- на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду надавав правдиві показання, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення;

- офіційно працює експедитором у ФОП ОСОБА_10 , за місцем роботи характеризується позитивно, має постійне місце проживання, за яким також характеризується позитивно, мешкає разом із жінкою без реєстрації шлюбу, з якою веде спільне господарство, та її двома неповнолітніми дітьми, які перебувають на його утриманні;

- під час судового провадження повністю відшкодував завдану потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду, що підтверджується заявою останньої про примирення з обвинуваченим і відсутністю до нього претензій матеріального і морального характеру. Разом з тим, на думку захисника, факт добровільного відшкодування збитків свідчить про неформальне визнання своєї провини й щире каяття, підтверджене активними діями, спрямованими на усунення засудженим негативних наслідків його протиправного діяння;

- у ході судового розгляду повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, критично оцінив свої дії та вибачився перед потерпілою.

При цьому захисник зауважує, що наведені вище обставини:

- свідчать про те, що ОСОБА_6 не становить суспільної небезпеки;

- підтверджують обґрунтованість і справедливість застосування до обвинуваченого місцевим судом положень статей 69, 75 КК України;

- спростовують висновки суду апеляційної інстанції про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.

Водночас захисник вказує, що посилання суду апеляційної інстанції на практику Верховного Суду щодо неправильності врахування одних і тих самих обставин, що пом`якшують покарання, під час застосування положень статей 69, 75 КК України є необґрунтованим і незаконним, оскільки суперечить загальним принципам призначення покарання.

Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі захисника доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ця скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.

Зі змісту касаційної скарги видно, що рішення судів попередніх інстанцій у частині доведеності винуватості ОСОБА_6 та кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 186 КК України захисник у суді касаційної інстанції не оскаржує, а тому в касаційному порядку вони не перевіряються.

Що стосується доводів захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то Суд, зважаючи на надані матеріали кримінального провадження, не може взяти їх до уваги як обґрунтовані з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, обираючи вид і міру покарання ОСОБА_6 , урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога й психіатра не перебуває, за місцем мешкання та роботи характеризується позитивно, розлучений, офіційно працевлаштований, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування потерпілій завданих злочином збитків у повному обсязі. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, суд не встановив.

З огляду на викладене місцевий суд дійшов переконання про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень, передбачених ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років. До того ж, посилаючись на принципи справедливості й індивідуалізації покарання, суд указав на наявність підстав для застосування до обвинуваченого норм ст. 75 КК України, зауваживши про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в порядку апеляційної процедури за апеляційною скаргою прокурора, зазначив, що наведені у вироку обставини, які пом`якшують обвинуваченому покарання, разом зі щиросердним розкаянням останнього, засудженням свого вчинку, готовністю взяти на себе відповідальність та позицією потерпілої, є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, а тому погодився з рішенням суду першої інстанції в частині необхідності призначення ОСОБА_6 покарання, нижчого від найнижчої межі, установленої ч. 4 ст. 186 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника, Верховний Суд не бачить підстав для висновку про незаконність і необґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій у частині призначеного ОСОБА_6 покарання, зважаючи на таке.

Питання, пов`язані з призначенням покарання, урегульовано розд. ХІ КК України.

Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують й обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас за приписамист. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені певною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, законодавець визначив, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.

Зі змісту прохальної частини касаційної скарги захисника вбачається, що останній просить Суд призначити засудженому ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років та застосувати до нього положення, передбачені ст. 75 КК України.

Тобто сторона захисту, наводячи доводи щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, фактично просить Суд призначити останньому таке саме покарання, яке визначили суди попередніх інстанцій, і звільнити ОСОБА_6 від відбування цього покарання з випробуванням.

З урахуванням наведеного колегія суддів уважає доводи касаційної скарги захисника такими, що фактично зводяться до необхідності застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, а тому посилання сторони захисту на несправедливість призначеного засудженому покарання через його суворість Верховний Суд не бере до уваги.

Стосовно доводів касаційної скарги захисника про необхідність застосування до засудженого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням урегульовано розд. ХІІ КК України.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, законодавець чітко визначив, що за наявності вказаних вище підстав, вирішуючи питання щодо застосування положень ст. 75 КК України, суд ураховує: тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.

Зі змісту матеріалів провадження видно, що суд апеляційної інстанції, узявши до уваги тяжкість вчиненого злочину, а також наведені у вироку дані про особу обвинуваченого та фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, дійшов переконання про необґрунтованість висновків суду першої інстанції в частині наявності підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

При цьому, мотивуючи своє рішення, апеляційний суд, посилаючись на зміст постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року в справі № 753/24347/18, зазначив, що місцевий суд, застосовуючи до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, фактично послався на ті ж самі обставини, що були ним ураховані під час вирішення питання призначення ОСОБА_6 покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, що є неприпустимим та не узгоджується зі згаданою практикою суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі захисник стверджує, що посилання суду апеляційної інстанції на практику Верховного Суду щодо неправильності врахування одних і тих самих обставин, які пом`якшують покарання, під час застосування положень статей 69, 75 КК України є необґрунтованим і незаконним, оскільки суперечить загальним принципам призначення покарання.

Однак, на переконання колегії суддів, вказана позиція сторони захисту є помилковою, з огляду на таке.

Зі змісту положень кримінального закону видно, що обставини, які пом`якшують та обтяжують обвинуваченому покарання (статті 66, 67 КК України), мають ураховуватися судом лише під час застосування інституту призначення покарання в межах санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення (ст. 65 КК України) або в ході вирішення питання про призначення більш м`якого покарання чи покарання, нижчого від найнижчої межі (ст. 69 КК України), та не беруться судом до уваги під час застосування або відмови в застосуванні інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням (ст. 75 КК України).

Отже, неврахування судом передбачених статтями 66, 67 КК України обставин, під час застосування до винної особи положень ст. 75 КК України, з огляду на згадані норми кримінального закону, жодним чином не свідчить про порушення загальних принципів призначення покарання, а також не вказує на незаконність й необґрунтованість такого судового рішення.

Водночас Суд звертає увагу, що згідно з приписами ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Разом з тим ч. 1 ст. 36 цього Закону встановлено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, посилаючись у своєму рішенні на практику Верховного Суду, повною мірою дотримався зазначених норм вказаного Закону, а тому касаційна скарга захисника в цій частині задоволенню не підлягає.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів доходить переконання, що зазначені вище висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України загалом є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що вказані в касаційній скарзі захисника обставини про те, що ОСОБА_6 :

- на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду повністю визнав свою вину та надавав правдиві показання;

- має постійне місце проживання, де мешкає разом із жінкою без реєстрації шлюбу, з якою веде спільне господарство, та її неповнолітніми дітьми;

- вибачився перед потерпілою ОСОБА_8 , унаслідок чого остання не має до нього жодних претензій морального та матеріального характеру;

- не становить суспільної небезпеки,

у цьому випадку не спростовують викладеної вище позиції апеляційного суду, а лише підтверджують правильність його висновків у частині необхідності застосування до обвинуваченого положень, визначених ст. 69 КК України, та призначення йому покарання, нижчого від найнижчої межі, установленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України (яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років), однак загалом не свідчать про можливість застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.

Також колегія суддів зауважує, що захисник, оскаржуючи вирок апеляційного суду в частині скасування застосованих до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, серед іншого, посилається на те, що засуджений щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував завдані збитки в повному обсязі. Проте, як вказано вище, ці обставини були визнані судами попередніх інстанцій як такі, що пом`якшують обвинуваченому покарання та захисник у своїй скарзі не зазначає, яким саме чином наведене свідчить про незаконність, та необґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції щодо незгоди з вироком місцевого суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з огляду на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України обставини, передбачені статтями 66, 67 КК України, враховуються саме під час призначення покарання, вид і міру якого (позбавлення волі на строк 5 років) сторона захисту, зважаючи на вимоги касаційної скарги, фактично в касаційному порядку не оскаржує.

Отже, з урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин справи, даних про особу засудженого, тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення (яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином), обставин та характеру його вчинення (зокрема й способу проникнення до житла потерпілої), Суд не бачить підстав для висновку про те, що ОСОБА_6 може виправитися без відбування реального покарання, у зв`язку із чим уважає, що застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципу законності, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення касаційної скарги захисника в цій частині.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а підстав, які б свідчили про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, не встановлено, то Верховний Суд уважає, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Харківського апеляційного суду від 22 січня 2025 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3