Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/205/26 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Справа № 389/1506/24 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2026 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

із секретарем ОСОБА_4 ,

за участі прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький дистанційно в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2026 року, якою щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 26 березня 2026 року, у кримінальному провадженні №0000143 від 13.02.2024

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу районного суду щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо нього скасувати, та ухвалити рішення, яким обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, мотивуючи тим, що ухвала суду є не мотивованою та не обґрунтованою.

У провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження внесене 13.02.2024 року за №0000143за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України.

26 січня 2026 року Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області щодо обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, який закон класифікує як особливо тяжкий та карається позбавленням волі на строк до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, а тому, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та суворість можливого покарання, існує ризик того, що у обвинуваченого може виникнути бажання переховуватися від суду, без перешкод залишити своє місце проживання з метою уникнення можливого покарання, чим перешкоджатиме кримінальному провадженню. Він офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходу, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх осіб (на підтвердження протилежного доказів суду не надано), що вказує на те, що ОСОБА_7 не має стійких (міцних) соціальних зв`язків та осіб, які б могли забезпечити належний за ним контроль, за його поведінкою та забезпечили б виконання ним процесуальних обов`язків у статусі обвинуваченої особи. Також, суд врахував наявність ризику можливого незаконного впливу на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні з метою зміни останніми своїх показів. Крім того, існування ризику переховування від суду додатково підвищується у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Зазначені вище обставини виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та вказує на недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наведеним вище ризикам.

Заслухавши доповідь судді, в дебатах обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без зміни, дослідивши матеріали клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч.4 ст.331 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.177,178,183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд першої інстанції повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону місцевим судом дотримані в повному обсязі.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження №0000143 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів.

Оцінюючи рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції обґрунтовано було визнано те, що ризики із яким пов`язувалось застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перестали існувати та не зменшився ступінь цих ризиків. Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винними у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується дають підстав вважати про високу імовірність ухилення обвинуваченого від суду.

Із урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставин його вчинення, кількості процесуальних дій, необхідних для проведення судового розгляду сумарний строк протягом якого обвинувачений тримається під вартою не можливо визнати таким, який відповідає критерію надмірності.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що є доведеним існування ризику ухилення обвинуваченого від суду. В умовах суспільно-політичної обстановки у державі, введення воєнного стану та існування непідконтрольних державі територій ступінь ризику ухилення обвинуваченого від суду є надзвичайно високим, а існування цього ризику достатнім для продовження строку тримання останнього під вартою.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З урахуванням фактичних обставин вчинення дій, згідно обвинувачення, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів уважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема, здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки людини, що відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

Судом першої інстанції належно враховано і те, що останній раніше не судимий, обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.348 КК України, який класифікується як особливо тяжкий злочин та передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років чи довічне позбавлення волі.

Також, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, та встановлені ризики; заяв про взяття на поруки обвинуваченого не надходило; домашній арешт, з огляду на інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого, оскільки вказаний запобіжний захід не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії його належної процесуальної поведінки.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Крім того, колегія суддів вважає, що зазначені в апеляційній скарзі доводи з яких обвинувачений просить скасувати ухвалу суду, не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків, колегією суддів не встановлено.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Будь-яких порушень КПК України при постановленні ухвали, що оскаржується, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 183, 193, 194, 376 ч.2, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2026 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: