ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/523/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 26 лютого 2026 року про продовження строку тримання під вартою обвинувачених

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований у АДРЕСА_1 , фактично проживає у АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Санкт-Петербург рф, зареєстрований у АДРЕСА_3 , фактично проживає у АДРЕСА_4 ,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду до 26.04.2026 року включно продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.2 ст.28, ч.2 ст.111, ч.3 ст.15, п.п.5, 6, 11 ч.2 ст.115, ч.1 ст. 263 КК та ОСОБА_9 , обвинуваченого за ч.2 ст.28, ч.2 ст.111 КК.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просила ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 відмовити. Свої вимоги мотивувала тим, що оскаржуване судове рішення винесено з порушенням норм кримінального процесуального закону. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обґрунтованості підозри та існування передбачених ст.177 КПК ризиків щодо ОСОБА_8 . У клопотанні прокурора не наведено підстав неможливості застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Апелянт вказує, що сама по собі лише тяжкість пред`явленого обвинувачення не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою. Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_8 є особою раніше не судимою, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки. Будь-які родинні зв`язки поза межами України у обвинуваченого відсутні. На утриманні у ОСОБА_8 перебувають двоє неповнолітніх дітей та матір похилого віку, яка є інвалідом ІІ групи.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; з`ясувавши позицію обвинуваченого і захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала районного суду в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 в апеляційному порядку ніким не оскаржена, тому з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК, ухвала суду в цій частині не переглядалась.

В провадженні Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.2 ст.28, ч.2 ст.111, ч.3 ст.15, п.п.5, 6, 11 ч.2 ст.115, ч.1 ст. 263 КК та ОСОБА_9 за ч.2 ст.28, ч.2 ст.111 КК.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, виходив з того, що у справі існують ризики того, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків; а також вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_8 ; тому необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого. При цьому застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Згідно із ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим ст.177 КПК ризикам.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати й передбачені ст.178 КПК обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання судової колегії, рішення суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ґрунтується на вказаних вимогах кримінального процесуального закону.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності передбачених ст.177 КПК ризиків, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики переховування від суду, незаконно впливу на потерпілого, свідків; а також вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , об`єктивно існують, і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого.

На підтвердження існування передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику свідчать ті обставини, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень різного роду тяжкості, серед яких особливо тяжкий та тяжкий злочини, а також незакінчений замах на скоєння особливо тяжкого злочину, і за їх вчинення передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Вказані обставини, на переконання судової колегії, дають достатні підстави для висновку, що обвинувачений, будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини.

З матеріалів провадження вбачається, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 наразі триває і не завершено.

А тому з огляду на конкретні обставини вчинення злочинів, які поставлено у провину обвинуваченому, існують достатні підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків, які ще не допитані у даному кримінальному провадженні.

Колегією суддів встановлено, що в рамках даного кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_8 , з-поміж іншого, інкримінується вчинення передбаченого ч.2 ст.111 КК злочину в умовах воєнного стану, дія якого наразі продовжується, оскільки триває збройна агресія рф, а вказаний злочин вчинено саме на користь держави-агресора.

Згідно обвинувального акта вбачається, що у провину ОСОБА_8 поставлено вчинення спрямованих на шкоду державному суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності та державній, економічній, інформаційній безпеці України дій шляхом надання представникам іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненому в умовах воєнного стану, за попередньою змовою групою осіб.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на характер інкримінованих злочинів, конкретні обставини їх вчинення, суд першої інстанції обґрунтовано встановив й існування передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК ризику.

На переконання колегії суддів, зазначений ризик посилюється з огляду на дані про існування у обвинуваченого зв`язків із представником держави-агресора рф та встановлені з матеріалів кримінального провадження обставини про корисливу спрямованість інкримінованої діяльності ОСОБА_8 , який законного та стабільного джерела доходу не має.

Відтак, апеляційний суд, усупереч доводам апеляційної скарги, вважає, що прокурором доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_8 перебувати на волі.

На переконання апеляційного суду, гарантувати запобігання встановленим ризикам та дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 не вбачається можливим.

Вказані апелянтом відомості, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та осіб на утриманні, не можуть бути єдиними та беззаперечними підставами для зміни запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не здатні у повному обсязі нівелювати ймовірність настання конкретних встановлених у даному провадженні ризиків.

Колегія суддів зауважує, що навіть за наведених позитивних характеризуючих обставин ОСОБА_8 офіційного джерела доходу не має.

Надаючи юридичну оцінку аргументам апеляційної скарги захисника проти обґрунтованості підозри відносно ОСОБА_8 , судова колегія виходить з наступного.

Апеляційний суд під час перевірки ухвали про продовження строку тримання особи під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, аналізує лише наявність передбачених ст.177 КПК ризиків, необхідність та доцільність продовження застосування щодо неї обмежувального заходу.

Відтак, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою є законним і обґрунтованим, відповідає характеру і тяжкості інкримінованих діянь та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Апеляційний суд відзначає, що судом першої інстанції дотримано вимог ч.6 ст.176 КПК, згідно якої під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених зокрема ст.111 КК, за наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, застосовується запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 цієї статті КПК, тобто тримання під вартою.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що сама по собі тяжкість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення не є самостійною підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, натомість судом першої інстанції враховано усі встановлені у даному провадженні обставини у їх взаємозв`язку, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою особи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника щодо необхідності визначення обвинуваченому розміру застави як альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ч.4 ст.183 КПК під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи передбачені ст.ст.177, 178 КПК підстави та обставини, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо, зокрема, і передбачених ст.111 КК злочинів.

Колегія суддів погоджується із твердженнями районного суду, який під час продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 врахував передбачені ст.ст.177, 178 КПК підстави і обставини, характер і ступінь ризиків. Відповідно суд реалізував зазначену регламентовану кримінальним процесуальним законом міру можливої поведінки (право) та обґрунтовано не визначив обвинуваченому розмір застави у даному кримінальному провадженні.

При цьому судом першої інстанції було враховано усі передбачені законом обставини для прийняття такого рішення.

Натомість захисником у апеляційній скарзі не наведено переконливих аргументів, що свідчать про можливість визначення ОСОБА_8 застави як альтернативного запобіжного заходу у даному кримінальному провадженні.

Правових підстав для застосування щодо обвинуваченого застави як альтернативного запобіжного заходу у даному кримінальному провадженні судова колегія не вбачає.

Даних, які би безумовно унеможливлювали подальше утримання ОСОБА_8 під вартою, матеріали провадження не містять.

Отже, колегія суддів, виходячи з наведених в апеляційній скарзі захисника мотивів, не вбачає законних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали за наслідками апеляційного розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 26 лютого 2026 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4