УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 162/701/23

провадження № 51 - 1188 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 березня 2026 року,

встановив:

Вироком Любешівського районного суду Волинської області від 26 березня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

За вироком суду ОСОБА_5 17 червня 2023 року близько 22 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на узбіччі автодороги навпроти магазину по вул. Лісоградська, 5 у с. Залізниця Камінь-Каширського району Волинської області, під час сварки, яка виникла раптово на грунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер своїх дій, настання суспільно-небезпечних наслідків, умисно схопив рукою потерпілого ОСОБА_6 за ліве плече та силою повалив його на землю, після чого правою ногою наніс не менше двох ударів у живіт потерпілого та ліву задньо-бокову поверхню грудної клітки, чим спричинив останньому тілесні ушкодження, які відносяться за ступенем тяжкості до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 17 березня 2026 року вирок місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, просить скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 березня 2026 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог захисник ОСОБА_4 зазначає, що призначене його підзахисному покарання за своїм видом та розміром є явно несправедливим, внаслідок своєї надмірної суворості. Апеляційним судом належним чином не було враховано, що засуджений за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку нарколога та психіатра не перебуває, щиро розкаявся, добровільно відшкодував шкоду потерпілому. Крім того, судом не враховано позицію потерпілого, який просив не призначати покарання у виді позбавлення волі.

Перевіривши касаційну скаргу з доданими до неї матеріалами, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданого до неї судового рішення та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається із оскаржених судових рішень, суди попередніх інстанцій дотримались вимог закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання.

З матеріалів касаційного провадження вбачається, що місцевий суд під час призначення ОСОБА_5 виду та розміру покарання врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, одружений, на утриманні має двох малолітніх дітей, офіційно непрацевлаштований, до адміністративної відповідальності не притягувався, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра. Також судом враховано, що засуджений відшкодував шкоду потерпілому, проте, станом здоров`я потерпілого він не цікавився, та залишив його у небезпечному для життя стані.

Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено, а обставиною, що обтяжує покарання визначено - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Також суд врахував, що вчинене ОСОБА_5 суспільно небезпечне діяння спричинило тяжкі наслідки для потерпілого ОСОБА_6 - втрату життєво необхідного органу.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження місцевий суд дійшов висновку, що для запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень необхідно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 121 КК. При цьому, місцевий суд не знайшов підстав для застосування положення статей 69, 75, 76 КК.

За результатом перегляду вироку Любешівського районного суду Волинської області від 26 березня 2025 року суд апеляційної інстанції не встановив порушень, допущених місцевим судом під час призначення покарання, погодився з його висновками та зазначив мотиви, з яких залишив апеляційну скаргу захисників, та зміни і доповнення до апеляційної скарги засудженого, без задоволення.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_5 покарання саме в мінімальному розмірі передбаченому ч. 1 ст. 121 КК, вказавши, що районний суд правильно врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер і обсяг вчинених дій та їх наслідки, відомості про особу засудженого, відсутність пом`якшуючих обставин та наявність обтяжуючої обставини, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Судом апеляційної інстанції також враховано, що засуджений свою вину у інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав, лише на стадії апеляційного розгляду. Підстав для застосування ст. 75 КК колегія суддів апеляційного суду не встановила.

Отже суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги, які за своїм змістом, в частині призначення покарання, аналогічні доводам касаційної скарги, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно виду та розміру покарання.

Ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та відповідає приписам статей 370, 419 КПК.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваного судового рішення, умотивованість висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та справедливість обраного їй заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

Крім того, слід зазначити, що думка потерпілого щодо призначеного засудженому покарання сама по собі не може бути вирішальною, оскільки це відноситься до дискреційних повноважень суду.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 березня 2026 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7