КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/2727/2026 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2026 року в кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025 про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно.

Просив накласти арешт на майно, яке було вилучено в ході проведення обшуку 09.12.2025 за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон марки «iPhone», сірого кольору в неробочому стані;

- мобільний телефон марки «iPhone», рожевого кольору в неробочому стані;

- тримач до сім-карти із номером телефону НОМЕР_1 ;

- тримач до сім-карти із номером телефону НОМЕР_2 .

В обґрунтування клопотання зазначив, що Офісом Генерального прокурора здійснюється нагляд за додержанням законів під час здійснення ГСУ НП України досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025 за підозрою ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, а також за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України.

На території України діє злочинна організація, до складу якої входять громадяни України, Чеської Республіки, Литовської Республіки, Латвійської Республіки та інших країн, які здійснюють заволодіння коштами громадян Європейського Союзу шахрайським шляхом із використанням електронно-обчислювальної техніки методами «вішинг» та «спуфінг», а саме шляхом надання потерпілим неправдивої інформації про нібито несанкціонований доступ до їхніх банківських рахунків та необхідність тимчасового переказу коштів на інший «безпечний банківський рахунок» або у придбанні криптовалюти.

Учасники злочинної організації здійснювали систематичні дзвінки до іноземних громадян під виглядом нібито представників правоохоронних органів та банківських установ, з метою переконання останніх про наявність начебто виявленої загрози викрадення коштів, що знаходяться на їх банківських рахунках чи нібито виявлення фактів спроби отримання від імені потерпілих кредитів у банківських установах. При цьому, використовуючи довіру потерпілих, одразу вказували останнім шляхи вирішення начебто існуючої загрози втрати коштів наступним чином:

- переконати потерпілого перевести кошти на вказаний зловмисниками нібито «безпечний» банківський рахунок, придбання біткоїнів, тощо;

- за допомогою програмного забезпечення віддаленого доступу до комп`ютерних пристроїв, яке потерпілий, на вимогу злочинця мав встановити на своєму пристрої, особисто здійснити переказ коштів на заздалегідь підготовлений рахунок (криптогаманець), отримавши від потерпілого реквізити банківської картки, термін її дії та CVV-код;

- пропонували потерпілому зняти готівку у найближчому відділенні банку (банкоматі) та передати її третій особі, яка начебто є представником служби безпеки іноземного банку з метою доставки її до безпечного місця.

На даний час встановлено, що учасники злочинної організації у вищевказаний протиправний спосіб здійснили заволодіння коштами 31 громадян Чеської Республіки, 13 громадян Латвійської Республіки та 3 громадян Литовської Республіки, в результаті чого останнім завдано збитку на загальну понад 50 000 000 грн.

Під час досудового розслідування встановлено, що до вчинення даного кримінального правопорушення причетний ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який виконував роль «заступника організатора злочинної організації - ОСОБА_10 ».

Зокрема, на нього було покладено виконання наступних функцій:

- повністю підпорядковуватися та неухильно виконувати вказівки керівника та організатора злочинної організації - ОСОБА_10 , а також інших довірених осіб останнього;

- забезпечувати безпеку керівника та організатора злочинної організації - ОСОБА_10 , а також інших довірених осіб останнього;

- організовувати зустрічі, наради та переговори, які стосуються злочинної діяльності;

- здійснювати контроль за виконанням доручень та завдань керівника та організатора злочинної організації - ОСОБА_10 , а також інших довірених осіб останнього;

- підшукувати транспортні засоби, організовували перевезення керівника та організатора злочинної організації - ОСОБА_10 , а також інших довірених осіб останнього, забезпечувати їх безпеку під час поїздок;

- виявляти потенційні небезпеки і загрозливі ситуації, вживати заходи з метою їх усунення;

- забезпечувати заходи конспірації з метою недопущення викриття злочинної діяльності правоохоронними органами, зокрема організовувати отримання та використовувати державні номерні знаки, у тому числі тих, які мають ознаки підробки, з метою використання останніх для прикриття незаконної діяльності, тощо;

- на вимогу керівника та організатора злочинної організації - ОСОБА_10 , а також інших довірених осіб останнього, застосовувати заходи покарання для учасників злочинної організації у вигляді фізичного впливу, погроз, штрафів, тощо;

- виконувати інші «спеціальні» завдання керівника та організатора злочинної організації - ОСОБА_10 , а також інших довірених осіб останнього;

- отримувати від керівника та організатора злочинної організації - ОСОБА_10 , а також інших довірених осіб останнього, грошові кошти, отримані злочинним шляхом.

Під час проведення слідчих (розшукових) дій по вказаному кримінальному провадженні здобуто достатньо даних підозрювати ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушеннях, що підтверджується наступними доказами:

1)протоколом за результатом проведення негласної слідчої (розшукової) дії - спостереження за місцем, а саме кол-центром, розташованим за адресою: м. Київ, вул. Євгенія Сверстюка, 11, прим літ. «Е» від 03.10.2025;

2)протоколом про пред`явлення особи для впізнання від 08.09.2025, ОСОБА_21 впізнав ОСОБА_8

09.12.2025 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено наступне майно:

- мобільний телефон марки «iPhone», сірого кольору в неробочому стані;

- мобільний телефон марки «iPhone», рожевого кольору в неробочому стані;

- тримач до сім-карти із номером телефону НОМЕР_1 ;

- тримач до сім-карти із номером телефону НОМЕР_2 .

Постановою слідчого від 11.12.2025 вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

В обґрунтування свого клопотання про накладення арешту на майно прокурором зазначено, що з метою забезпечення збереження речових доказів та забезпечення спеціальної конфіскації.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2026 року клопотання - задоволено.

Накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025 на майно, яке було вилучено в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 а саме:

- мобільний телефон марки «iPhone», сірого кольору в неробочому стані;

- мобільний телефон марки «iPhone», рожевого кольору в неробочому стані;

- тримач до сім-карти із номером телефону НОМЕР_1 ;

- тримач до сім-карти із номером телефону НОМЕР_2 .

Задовольняючи клопотання слідчий суддя дійшов до висновку про наявність достатніх даних про причетність ОСОБА_8 до інкримінованих злочинів, та наявність достатніх підстав вважати, що вилучене майно відповідає ознакам речових доказів, та підлягає арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , 20.02.2026 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що слідчий суддя виніс незаконне та необґрунтоване рішення, яке суперечить КПК України.

Зазначає, що володілець (власник) майна не являється ні підозрюваним, ні обвинуваченим у кримінальному провадженні, а також не відноситься до осіб, які несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи.

16.04.2026 на адресу Київського апеляційного суду від адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 надійшли зміни та доповнення до апеляційної скарги.

В доповненнях до апеляційної скарги зазначив, що тимчасово вилучене майно жодного відношення до вказаного кримінального правопорушення не має.

Вилучене вказане вище майно, має статус тимчасово вилученого майна, та не має жодного значення як речового доказу у кримінальному провадженні № 0000212 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.01.2025 року, за ч. 5 ст. 190, ч. З ст. 209 КК України.

Наголошує на тому, що під час проведення обшуку житлового будинку в селі Зазим`я Броварського району Київської області жодних речей, предметів, які були зазначені в ухвалі про проведення обшуку не відшукано, жодного значення як речовий доказ вилучене майно не має.

Клопотання прокурора про арешт майна не містить достатні відомості про те, що взагалі відбулася будь яка подія злочину. Обов`язковими ознаками події злочину ч. 1 ст. 91 КПК визначає час, місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення.

По завершенню проведення обшуку - копія невід`ємного додатку до протоколу обшуку від 09 грудня 2025 року - відеозапису проведення слідчої дії, старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_22 не була вручена учасникам обшуку.

Також, станом на 27 січня 2026 року ОСОБА_8 не надавались невід`ємні додатки до вказаного вище протоколу обшуку від 09 грудня 2025 року, а саме: відеозаписи фіксації процесуальних дій та не долучені до матеріалів клопотання про накладення арешту на майно.

Зазначає, що в самому клопотанні та й додатках до нього прокурор жодного разу взагалі не вказує про причетність власника (володільця) майна ОСОБА_8 до будь якого кримінального правопорушення, підозра ОСОБА_8 у будь якому кримінальному правопорушенні в даному кримінальному провадженні не повідомлялась, та які негативні наслідки можуть настати вразі накладення арешту на майно для власника (володільця) майна.

Що ж стосується постанови про визнання речовим доказом від 11 грудня 2025 року, то дане рішення містить формальний характер.

В самій постанові не зазначено жодних доводів щодо значення тимчасово вилученого майна як речового доказу, а зважаючи на те, що під час санкціонованого обшуку не було відшукано в будинку жодних речей, предметів та слідів кримінального правопорушення, то вказані дії слідчого є незаконними й саме вилучення речей під час проведення обшуку є незаконним.

Вказує, що дане клопотання про арешт майна від 11 грудня 2025 року подано (направлено засобами поштового зв`язку «Нова Пошта» трекінг № 7881) 11 грудня 2025 року о 20:46 годин до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва в порушення строків частини 5 статті 171 КПК України, тобто поза межами 48 годин після вилучення згідно протоколу обшуку від 09 грудня 2025 року обшук завершено 12.15 годин (тимчасове вилучення майна), тобто строк подання даного клопотання був завершений о 12.15 годин 11 грудня 2025 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника власника майна, в підтримку поданої апеляційної скарги, з наведених в ній підстав, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначав, що оскаржувана ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів судового провадження вбачається, що Офісом Генерального прокурора здійснюється нагляд за додержанням законів під час здійснення ГСУ НП України досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025 за підозрою ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, а також за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України.

09.12.2025 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено наступне майно:

- мобільний телефон марки «iPhone», сірого кольору в неробочому стані;

- мобільний телефон марки «iPhone», рожевого кольору в неробочому стані;

- тримач до сім-карти із номером телефону НОМЕР_1 ;

- тримач до сім-карти із номером телефону НОМЕР_2 .

Постановою слідчого від 11.12.2025 вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

17 лютого 2026 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва клопотання задоволено.

Накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025 на майно, яке було вилучено в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 а саме:

- мобільний телефон марки «iPhone», сірого кольору в неробочому стані;

- мобільний телефон марки «iPhone», рожевого кольору в неробочому стані;

- тримач до сім-карти із номером телефону НОМЕР_1 ;

- тримач до сім-карти із номером телефону НОМЕР_2 .

Задовольняючи клопотання слідчий суддя дійшов до висновку про наявність достатніх даних про причетність ОСОБА_8 до інкримінованих злочинів, та наявність достатніх підстав вважати, що вилучене майно відповідає ознакам речових доказів, та підлягає арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

З висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, досліджені матеріали судового провадження, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

При винесенні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, а також обставини кримінального провадження № 0000212 від 21.01.2025, та відношення до нього вказаного майна, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив вказане клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що зазначене в клопотанні майно, підпадає під ознаки речових доказів, а також постановою слідчого від 11.12.2025 вищевказане майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено відношення майна до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучене майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Твердження апелянта про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що володілець (власник) майна не являється ні підозрюваним, ні обвинуваченим у кримінальному провадженні, а також не відноситься до осіб, які несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, колегія суддів вважає, що вони не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що постанова про визнання речовим доказом від 11 грудня 2025 року містить формальний характер, так як вказана постанова слідчого, а також клопотання прокурора про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, всупереч твердженням представника власника майна, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема, посилання на те, що зазначене майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, що встановлюються під час кримінального провадження.

Що стосується доводів представника викладених в його апеляційній скарзі, щодо пропуску слідчим суддею розгляду клопотання про накладення арешту на майно, що є порушенням ч. 1 ст. 172 КПК України, то колегія суддів вважає за необхідне вказати, що пропуск строку розгляду клопотання про накладення арешту на майно не є виключною підставою для відмови у задоволенні такого клопотання і накладення арешту.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Всі інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника власника майна, слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без зміни.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2026 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

______________ _______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4