ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 756/16525/23

провадження № 51-2742 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року у кримінальному провадженні № 0003017 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Речові докази -вогнепальну зброю та боєприпаси постановлено знищити.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року вирок суду щодо ОСОБА_6 змінено в частині рішення щодо речових доказів. Постановлено речові докази у виді вогнепальної зброї та боєприпасів передати МВС України для використання.

В іншій частині вирок суду залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він у невстановлений час та місці знайшов 4 пістолети різного маркування, які належать до короткоствольної вогнепальної зброї та були виготовлені шляхом переробки саморобним способом із заводських моделей, а також патрони різного калібру, детально описані у вироку, загальною кількістю 204 штуки, що є боєприпасами, які залишив собі та зберігав за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 без передбаченого законом дозволу. Ця вогнепальна зброя та боєприпаси були виявлені і вилучені працівниками правоохоронних органів під час обшуку 27 вересня 2023 року.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що суд не дав мотивованих відповідей на доводи прокурора стосовно м`якості призначеного покарання внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, не обґрунтував які саме дані про особу винного свідчать про можливість такого звільнення, не дав належної оцінки ступеню суспільної небезпечності скоєного. Тому ухвала суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Від захисника ОСОБА_7 надійшло заперечення на касаційну скаргу прокурора, де захисник вказує на законність та обґрунтованість судових рішень і просить залишити скаргу без задоволення.

Прокурор у суді касаційної інстанції підтримала скаргу і просила її задовольнити.

Засуджений та його захисник у судовому засіданні заперечували проти задоволення скарги та просили залишити судове рішення без зміни.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. У касаційній скарзі прокурор не оспорює висновків суду щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 та кваліфікацію його дій. При перевірці доводів, наведених у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви суду

Доводи прокурора зводяться до його незгоди із висновками суду апеляційної інстанції про можливість звільнення засудженого від призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням із встановленням іспитового строку. Прокурор посилається на неврахування апеляційним судом його доводів щодо підвищеної суспільної небезпечності скоєного та вважає прийняте судами рішення про можливість застосування до ОСОБА_6 положень вказаної норми закону необґрунтованим.

З цими твердженнями колегія суддів погодитися не може.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ст. 75 КК України, у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування покарання з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Отже підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на основі ст. 75 КК України, є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання за умов, що вчинене діяння не підпадає під виключення, викладені в цій нормі закону. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, його суспільну небезпечність, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що при призначенні покарання ОСОБА_6 місцевий суд дотримався положень статей 50, 65 КК України, навів переконливі мотиви про необхідність призначення покарання у межах санкції статті, за якою його засуджено, зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 цього Кодексу, що на думку суду є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення винного та запобігання вчиненню нових злочинів.

Апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має ряд захворювань, офіційно працевлаштований. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, суд не встановив.

Урахувавши всі обставини які за законом мають правове значення суд дійшов висновку про можливість виправлення і перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства й призначив покарання у межах санкції ч. 1 ст. 263 КК України та звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 за апеляційною скаргою прокурора, належним чином проаналізував усі обставини справи, в тому числі й характер вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також врахував процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового і апеляційного розгляду, та погодився з ухваленим судом першої інстанції рішенням й вмотивовано залишив вирок без зміни. При цьому апеляційний суд проаналізував відповідно до ст. 419 КПК України усі доводи апеляційної скарги прокурора, зокрема й щодо неврахування судом першої інстанції суспільної небезпечності скоєного, та визнав за доцільним звільнення винного від відбування призначеного покарання з випробуванням.

У касаційній скарзі прокурор вказує на неможливість врахування одних і тих же обставин при призначенні покарання та звільненні від його відбування з випробуванням, а також на неврахування судами суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення. Проте прокурор не наводить будь-яких інших обставин на підтвердження своїх доводів, аніж висловлені ним в суді апеляційної інстанції та проаналізовані в судовому засіданні. Також прокурором не наведено інших даних про особу засудженого, які б могли слугувати підставою для висновку про неможливість його виправлення за умови встановлення іспитового строку.

Натомість, чинний кримінальний закон не визначає конкретних вимог до особи засудженого чи інших підстав, обов`язкових для застосування ст. 75 КК України, а лише вимагає належного мотивування такого рішення. Як убачається з судових рішень, висновки судів про розмір призначеного засудженому покарання та можливість виправлення його без реального відбування цього покарання належним чином мотивовані.

Більш того, суд касаційної інстанції констатує, що з моменту винесення вироку, яким встановлено ОСОБА_6 іспитовий строк тривалістю 1 рік, до моменту касаційного розгляду цей термін минув. Жодних відомостей про неналежну поведінку засудженого під час іспитового строку, притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності матеріали справи не містять, не навів їх і прокурор у касаційній скарзі. Зазначені обставини у своїй сукупності безумовно вказують на дотримання засудженим умов звільнення від відбування покарання з випробуванням, що свідчить про те, що мета покарання - виправлення винного досягнута.

З огляду на наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про можливість застосування до призначеного ОСОБА_6 покарання положень ст. 75 КК України та вважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення, а тому доводи касаційної скарги прокурора про протилежне теж неприйнятні.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8