Справа № 466/9136/25
Провадження № 1-кп/466/433/26
У Х В А Л А

20 лютого 2026 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові кримінальне провадження №0000998 від 30.08.2025 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України

встановив:

в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться кримінальне провадження №0000998 від 30.08.2025 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Ухвалою суду від 14.10.2015, закінчено підготовче провадження та призначено до судового розгляду кримінальне провадження №0000998 від 30.08.2025 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

У судовому засіданні 20.01.2026 сторона захисту надала суду письмову угоду про примирення, укладену 20.01.2026р. між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_5 . Виходячи із змісту даної угоди, обвинувачена визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, погодилася на призначення узгодженого покарання, отримала роз`яснення наслідків укладення та затвердження угоди, що передбачені ст. 473 КПК України, та наслідків невиконання угоди. Згідно угоди сторони погодилися на призначення обвинуваченій ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на один рік.

Потерпілий проти затвердження вказаної угоди судом не заперечував та просив її затвердити.

Прокурор в судовому засіданні просив відмовити у затвердженні угоди про примирення, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. Додатково зазначив, що узгоджене сторонами угоди покарання із застосуванням ст. 69 КК України не відповідає вимогам закону, вказав на м`якість передбаченого угодою покарання.

В судовому засіданні обвинувачена просила затвердити укладену між нею та потерпілим угоду про примирення.

Захисник просив затвердити угоду про примирення.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обставини укладення угоди про примирення, суд приходить до наступного висновку.

Пунктом 1 частини 1 статті 468 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Відповідно з ч. 3 ст. 469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

У відповідності до ст. 474 КПК України після перевірки угоди на відповідність чинному законодавству, суд ухвалює рішення про затвердження угоди про примирення чи відмови у затвердженні угоди у разі встановлення підстав, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України.

Частиною 7 ст. 474 КПК України передбачено, що суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд, призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ч. 3 ст. 65 КК України підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтями 69 і 69-2 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

У постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 297/562/17 (провадження № 51-329км18) висловлено правову позицію за якою передбачені п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

Отже, визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Між тим, у ч.1 ст.69 КК визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Відповідно до вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, тобто в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Санкція ч.1 ст. 286-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

При цьому, угодою про примирення сторонами узгоджене покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000грн та позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Так, в угоді зазначено, що сторонами угоди було узгоджено застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання. У той же час, у змісті угоди зазначено, що обставинами, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також добровільне відшкодування шкоди.

Разом з тим, в тексті укладеної угоди відсутнє мотивування щодо кожної обставини та обґрунтування того, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, виходячи з вищенаведеного, є підстави стверджувати про відсутність чіткого зазначення в угоді декількох пом`якшуючих обставин, необхідних для можливості застосування ст. 69 КК України, і не просто пом`якшуючих, а які істотно знижують ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення, і в чому вони визнаються саме істотними.

Так, укладена угода не містить обґрунтування такої пом`якшуючої обставини як активне сприяння у розкриттю злочину, оскільки не зазначено які саме дії обвинуваченої сприяли у розслідуванні та розкритті інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Крім того, в умовах угоди відсутнє мотивування необхідності та можливості при призначенні ОСОБА_5 покарання перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст. 286-1 КК України.

Також відсутнє обґрунтування чому із різноманіття видів покарань, визначених у ст. 51 КК України, обрано покарання у вигляді штрафу, яким чином обґрунтовано його розмір та його достатність для визначеної ч. 2 ст. 50 КК України мети покарання.

Отже, вказані в угоді обставини, які пом`якшують покарання, не мотивовані, яким чином вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину за ч.1 ст.286-1 КК при умові, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчинені злочину, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (0,43%), припустилася грубих порушень вимог ПДР України, що призвело до спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_6 , а отже це кримінальне правопорушення має підвищену суспільну небезпечність, тому призначення покарання із застосуванням ст.69 КК утворює у суспільстві хибну думку про безкарність таких злочинів та можливість уникнення суворої відповідальності за їх скоєння, що є порушенням публічного інтересу.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року в справі №756/11661/17, при визначенні того, чи можна укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо двооб`єктних (багатооб`єктних) злочинів суд має не тільки керуватись вимогами статей 468, 469, 474 КПК України, а й встановити, чи не суперечить зміст такої угоди інтересам суспільства та чи забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму ВССУ від 11.12.2015 №13 Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод, приймаючи рішення про затвердження укладеної між сторонами кримінального провадження угоди, суд має врахувати, що у кримінальних правопорушеннях, де основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси (зокрема немайнові), а спричинена конкретним фізичним чи юридичним особам шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт, укладення угоди про примирення не допускається. Зокрема затвердження таких угод не допускається у справах про злочини, передбачені у тому числі і розділом XI Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту Особливої частини Кримінального кодексу України.

Згідно з вимогами ст.286-1 КК об`єктом цього злочину є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту. Основним безпосереднім об`єктом злочину є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а його додатковим обов`язковим об`єктом життя і здоров`я особи.

У злочинах (проступках), де основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси (зокрема немайнові), а спричинена конкретним фізичним чи юридичним особам шкода, у даному випадку - тілесні ушкодження потерпілому, є лише проявом посягання на основний об`єкт.

Отже, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, то у суду відсутні законні підстави для затвердження угоди про примирення між обвинуваченою та потерпілим, оскільки така угода не відповідає інтересам суспільства. Суд не вирішує питання доведеності чи недоведеності пред`явленого обвинувачення і виходить лише із змісту укладеної угоди про примирення.

Наведене свідчить, що згідно пред`явленого обвинувачення та викладеного тексту угоди видно, що обвинувачена поставила під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, зокрема, потерпілого. При цьому, така небезпека була не гіпотетичною, а реальною.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Разом з тим, саме по собі керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння тягне за собою адміністративну відповідальність передбачену ч. 1 ст. 130 КУпАП, санкція якої передбачає безальтернативне покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Однак, кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 має значно більшу суспільну небезпеку, ніж адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки згідно пред`явленого обвинувачення зазначено також, що за наслідками дорожньо-транспортної події потерпілий отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Злочин передбачений ч. 1 ст. 286-1 КК України є більш суспільно небезпечним ніж злочин передбачений ч. 1 ст. 286 КК України. А визначене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України покарання передбачає можливість призначення покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Крім того, суд звертає увагу, що санкція ч. 1 ст. 286-1 КК України передбачає додаткове покарання, а саме позбавлення права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

З аналізу частин 1 та 2 ст. 69 КК України видно, що можливість призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті застосовується лише до основного покарання, а згідно ч. 2 ст. 69 КК України додаткове покарання може судом не призначатися за наявності підстав, вказаних у ч. 1 ст. 69 КК України та за наявності умов, вказаних у ч. 2 ст. 69 КК України. Отже призначення судом додаткового покарання на підставі ч. 1 ст. 69 КК України, зокрема призначення додаткового покарання нижче нижчої межі, вказаної в санкції статті, не передбачено кримінальним законом.

Відтак, встановлено, що узгоджене покарання не відповідає інтересам суспільства та суперечать вимогам Кримінального кодексу України.

Враховуючи викладене, проаналізувавши зміст угоди про примирення, та перевіривши відповідність угоди вимогам КПК України та КК України суд дійшов висновку, що наявні підстави передбачені п. 1, 2 ч. 7 ст. 474 КПК України для відмови в затвердженні угоди.

Згідно положень ч. 7 ст.474 КПК у випадку відмови у затвердженні угоди судове провадження продовжується в загальному порядку.

Керуючись ст.ст. 468, 469, 474 КПК України, суд

постановив :

у затвердженні угоди про примирення, укладеної 20 січня 2026 року між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000998 від 30.08.2025 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України - відмовити.

Судове провадження продовжити в загальному порядку.

Ухвала суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 24 лютого 2026 року о 14.00 год. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Львова (м. Львів, вул. Січових Стрільців, 12).

Суддя ОСОБА_1