ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/1154/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/94/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2026 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні - начальника Підволочиського відділу Теребовлянської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено в ЄРДР за №0000087 від 13 травня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Сарата Одеської області, жителя АДРЕСА_1 ,із середньою освітою, раніше не судимого відповідно до ст.89 КК України

визнано винуватим вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 100 (ста) годин.

Застосовано до ОСОБА_7 обмежувальний захід у вигляді направлення для проходження програми для кривдників, у порядку п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, на строк 1 (один) місяць.

Як визнав суд, ОСОБА_7 13 вересня 2025 приблизно о 15 год. 05 хв., перебуваючи в приміщенні житлового будинку, що за адресою АДРЕСА_1 , під час словесного конфлікту із ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи цілеспрямовано, взяв у руки дзеркало з дерев`яною рамкою та ним умисно наніс удар в область голови ОСОБА_8 , в наслідок чого ОСОБА_8 не встоявши, впала на підлогу. Надалі ОСОБА_7 руками наніс 2-3 удари в область голови та тулуба ОСОБА_8 , чим спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді забійної рани потиличної ділянки волосяної частини голови, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи фактичні обставини справи та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вважає, що судом помилково витлумачено положення ст.91-1 КК України, що суперечить його буквальному змісту та до особи необґрунтовано застосовано обмежувальні заходи, що відповідно до п.3 ч.1 ст.413 КПК України є неправильним застосуванням кримінальського закону.

Звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.91-1 КК України відповідні обмежувальні заходи можуть бути застосовані в інтересах потерпілого саме від злочину, пов`язаного з домашнім насильством. Тобто вказаною правовою нормою не передбачено застосування таких обмежувальних заходів у разі вчинення кримінального проступку.

Вказує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, за якою судом першої інстанції визнано винним та засуджено ОСОБА_7 , відноситься до кримінального проступку.

За таких обставин, на переконання апелянта, Підволочиський районний суд при ухваленні вироку, не повинен був застосовувати положення ч.1 ст.91- КК України та покладати на обвинуваченого заходи, передбачені цією нормою.

Також апелянт зазначає, що місцевим судом при призначенні покарання ОСОБА_7 , не враховано вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 04 листопада 2026 року, яким ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт на строк 60 годин.

Вважає, що із врахуванням цієї обставини, суд повинен застосувати ч.4 ст.70 КК України, оскільки кримінальне правопорушення згідно вироку від 24 листопада 2025 року вчинено до ухвалення попереднього вироку від 04 листопада 2025 року і призначити покарання за сукупністю кримінальницях правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Просить вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2026 року у кримінальному провадженні № 0000087 про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, змінити. Із застосуванням ч.4 ст.70 КК України визначити ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, із врахуванням вироку Підволочиського районного суду Тернопільської області від 4 листопада 2026 р., у виді громадських робіт на строк 100 годин. Виключити із резолютивної частини вироку вказівку суду про застосування до ОСОБА_7 обмежувальний захід у вигляді направлення для проходження програми для кривдників, у порядку п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, на строк 1 (один) місяць.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу і просить її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілу ОСОБА_8 , які не заперечують щодо задоволення апеляційної саги сторони обвинувачення; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ст.409 КПК України однією з підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За змістом ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є:1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню;3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Вирок суду в частині доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за встановлених судом обставин, та кваліфікації його дій за частиною 1 статті 125 КК України в апеляційній скарзі не оспорюється.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів виходить з наступного.

Вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2026 року застосовано до ОСОБА_7 обмежувальний захід у вигляді направлення для проходження програми для кривдників, у порядку п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, на строк 1 (один) місяць.

Обмежувальні заходи, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство, регламентовано приписами ст.91-1 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, зокрема і направити для проходження програми для кривдників.

За змістом вказаної правової норми, відповідні обмежувальні заходи можуть бути застосовані в інтересах потерпілого саме від злочину, пов`язаного з домашнім насильством. Тобто застосування таких обмежувальних заходів у разі вчинення кримінального проступку чинним законодавством не передбачено.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 обвинувачується та визнаний судом першої інстанції винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, визначених ст.12 КК України, відноситься до кримінальних проступків.

Тому, підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 обмежувальних заходів, передбачених ч.1 ст.91-1 КК України, у суду першої інстанції були відсутні.

Таким чином, застосувавши закон, який не підлягає застосуванню, місцевий суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що згідно ст.413 КПК України є підставою для зміни або скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Окрім того, як встановлено судом апеляційної інстанції з апеляційної скарги прокурора, вироком Підволочиського районного суду від 04.11.2025 року у кримінальному провадженні № 0000090 ОСОБА_7 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 60 годин.

При цьому, кримінальне правопорушення згідно вироку від 24.11.2025 р. вчинено до ухвалення попереднього вироку від 04.11.2025 р.

В обвинувальному акті у даному кримінальному провадженні № 0000087 було зазначено, що 30.09.2025 р. відносно ОСОБА_7 направлено до Підволочиського районного суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000090 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

На даний час вирок Підволочиського районного суду від 04.11.2025 року у кримінальному провадженні № 0000090 від 27.09.2025 р. відносно ОСОБА_7 набрав законної сили.

За таких обставин, покарання ОСОБА_7 повинно бути призначено за правилами ч.4 ст.70 КК України.

Відповідно д ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24.11.2025 року у кримінальському провадженні № 0000087 відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного йому покарання слід змінити, призначивши йому остаточне покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Підволочиського районного суду від 04.11.2025 року у кримінальному провадженні № 0000090, більш суворим покаранням призначеного за даним вироком.

Також із оскаржуваного вироку слід виключити вказівку суду на застосування до ОСОБА_7 обмежувального заходу у вигляді направлення для проходження програми для кривдників, у порядку п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, на строк 1 (один) рік.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2025 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 100 (сто) годин.

На підставі ч.4 ст.70 КК України визначити ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання у виді 60 (шістдесяти) годин громадських робіт, призначеного вироком Підволочиського районного суду від 04.11.2025 року у кримінальному провадженні № 0000090 від 27.09.2025 р., більш суворим покаранням призначеного за даним вироком, у виді 100 (сто) годин громадських робіт.

Виключити з резолютивної частини вироку вказівку суду на застосування до ОСОБА_7 обмежувального заходу у вигляді направлення для проходження програми для кривдників, у порядку п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, на строк 1 (один) місяць.

В решті вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2025 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді