Справа № 153/324/25
Провадження №11-кп/801/165/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000022 від 21.01.2025 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 18.11.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Цекинівка Ямпільського району Вінницької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, із неповною середньою освітою, непрацюючого, одруженого, інвалідності немає, згідно ст.89 КК України судимості не має,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 18.11.2025 ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України за таких обставин.

Згідно ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби повинні виконувати військовий обов`язок, який включає, серед іншого, призов на військову службу та її проходження.

Статтями 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що виконання військового обов`язку громадянами України та їх призов на військову службу під час мобілізації здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки згідно Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабміну України від 16.05.2024 №560 (далі Порядок).

Відповідно до п.п. 27, 28 Порядку виклик громадян до районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, під час мобілізації здійснюється шляхом врученні (надсилання) повістки, у тому числі з метою призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.

Згідно ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», п.п. 20, 24 Порядку військовозобов`язані громадяни у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки зобов`язані з`явитись на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у місце та строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях. У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.

Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022, Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента України та триває по теперішній час, на території України оголошено проведення загальної мобілізації у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, у ході якої серед інших заходів, передбачено призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 є військовозобов`язаним, солдатом запасу Збройних Сил України, перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, у ході загальної мобілізації, ОСОБА_8 пройшов медичне обстеження та відповідно до довідки військово-лікарської комісії № 101/467 від 25.06.2024, картки обстеження та медичною позаштатною постійно діючою комісією при ІНФОРМАЦІЯ_2 , його визнано придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення охорони.

Уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 24.09.2024 ОСОБА_8 під особистий підпис в розписці про отримання, вручено та роз`яснено зміст повістки про його виклик до вказаного РТЦК та СП за адресою: АДРЕСА_2 на 05:00 год. 25.09.2024 з метою призову на військову службу під час мобілізації для отримання мобілізаційного розпорядження та вибуття у пункт прийому особового складу військової частини.

Однак, ОСОБА_8 будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби, не маючи права на відстрочку, без поважних причин та правових підстав, з метою ухилення від призову на військову службу до Збройних Сил України під час загальної мобілізації, безпідставно та умисно, до місця призову у вказаній у повістці час та місце не прибув, про причини неявки у встановлений спосіб не повідомив.

У зв`язку з чим, ОСОБА_8 10.01.2025 під особистий підпис в розписці про отримання, вручено повістку про його виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 на 08:00 год. 14.01.2025 з метою призову на військову службу під час мобілізації для отримання мобілізаційного розпорядження та вибуття у пункт прийому особового складу військової частини. Проте, ОСОБА_8 будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби, не маючи права на відстрочку, без поважних причин та правових підстав, з метою ухилення від призову на військову службу до Збройних Сил України під час загальної мобілізації, безпідставно та умисно, вдруге не прибув до місця призову у вказані у повістці час та місце, про причини неявки у встановлений спосіб не повідомив.

Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ст. 336 КК України, тобто ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Не погодившись із даним судовим рішенням обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу у якій просив скасувати вирок першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із істотним порушенням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що висновок суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, зроблено без урахування фактичних обставин справи та досліджених доказів, які, на його думку, свідчать про відсутність у нього умислу на ухилення від призову під час мобілізації.

Зокрема, у апеляційній скарзі наголошується, що поведінка обвинуваченого була зумовлена не наміром уникнути виконання конституційного обов`язку, а щирими, сталими та послідовними релігійними переконаннями, несумісними з проходженням військової служби. При цьому зазначається, що обвинувачений протягом тривалого часу є членом релігійного об`єднання Свідків Єгови, його належність до якого підтверджується письмовими доказами, показаннями свідків та довідками релігійної організації, а також фактичними обставинами його релігійної діяльності.

ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі звертає увагу, що суд першої інстанції, визнавши факт наявності у обвинуваченого релігійних переконань, водночас дійшов висновку про наявність складу кримінального правопорушення, не перевіривши належним чином їх щирість, сталість та правове значення у контексті права на свободу совісті.

Крім того, у апеляційній скарзі зазначено, що обвинувачений не відмовлявся від виконання обов`язків перед державою, а неодноразово звертався до компетентних органів із заявами про направлення його на альтернативну (невійськову) службу, що свідчить про прагнення виконати свій громадянський обов`язок у спосіб, який не суперечить його релігійним переконанням.

Також апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно відкинув докази сторони захисту, не надав належної оцінки показанням свідків, письмовим доказам та заявам обвинуваченого, а висновки суду фактично ґрунтуються на припущенні про ухилення від мобілізації.

Окремо у апеляційній скарзі наголошується на неправильному застосуванні судом положень ст. 35 Конституції України, відповідно до якої право на свободу світогляду і віросповідання включає право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою. На думку апелянта, зазначене право є нормою прямої дії та не залежить від наявності спеціального законодавчого механізму його реалізації.

У цьому зв`язку апелянт зазначає, що відсутність законодавчо врегульованого порядку проходження альтернативної служби в умовах воєнного стану не може бути підставою для притягнення особи до кримінальної відповідальності, оскільки така обставина свідчить про недосконалість правового регулювання, а не про протиправність поведінки обвинуваченого.

Крім того, у скарзі зазначено, що під час введення воєнного стану положення ст. 35 Конституції України не були обмежені, а тому право на свободу совісті продовжує діяти у повному обсязі.

Апелянт також посилається на практику Конституційного Суду України щодо прямої дії конституційних норм та неприпустимості звуження змісту конституційних прав у разі відсутності спеціального закону.

Разом із тим у апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції не врахував практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до законодавства України є джерелом права, зокрема рішення у справах «Баятян проти Вірменії», «Ерчеп проти Туреччини», «Феті Демірташ проти Туреччини», «Адан та інші проти Вірменії», «Мушфіг Мамедов та інші проти Азербайджану» та інших, у яких встановлено, що кримінальне переслідування осіб за відмову від військової служби з мотивів щирих релігійних переконань становить втручання у свободу віросповідання, гарантовану ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім цього, апелянт посилається на правові позиції Комітету ООН з прав людини, відповідно до яких право на відмову від військової служби з мотивів совісті є складовою свободи думки, совісті та релігії, передбаченої статтею 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, а покарання за реалізацію такого права визнається порушенням міжнародних зобов`язань держави.

На переконання апелянта, суд першої інстанції не забезпечив справедливого балансу між інтересами держави та правами особи, не врахував принципи необхідності, пропорційності та індивідуалізації юридичної відповідальності, а призначене покарання фактично стало санкцією за реалізацію конституційного права.

Узагальнюючи викладене, ОСОБА_8 вважає, що притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності стало наслідком реалізації ним права на свободу совісті та спроби проходження альтернативної служби, а тому оскаржуваний вирок підлягає скасуванню

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторони захисту та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовільнити, позицію прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши мотиви апеляційної скарги та вивчивши матеріали судової справи, колегія суддів прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду відповідає.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 ставить питання про повторне дослідження доказів судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів приходить до наступного висновку з огляду на таке.

Положення ч. 3 ст. 404 КПК України визначають, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд приймає до уваги позицію, викладену у постанові колегії суддів Третьої судової палати ККС у складі ВС від 18.07.2022 по справі № 698/937/13, відповідно до якої для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження. Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Окрім того, судом апеляційної інстанції враховується правова позиція суду касаційної інстанції, а саме колегії суддів у складі Третьої судової палати ККС у складі ВС у справі № 712/2341/15-к, у відповідності до якої повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту досліджень доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

На підставі аналізу вироку суду першої інстанції, а також журналів судових засідань, у судовому засіданні від 11.03.2025 був визначений порядок дослідження доказів (т.1, а.с. 31 - 34), у подальшому судом першої інстанції було допитано свідків, досліджено письмові докази у кримінальному провадженні, від допиту обвинувачений ОСОБА_8 відмовився у порядку ст. 63 Конституції України.

При цьому, суд першої інстанції дослідив докази в присутності сторін, із наданням їм можливості поставити допитуваним особам відповідні запитання, врахував всі клопотання учасників судового розгляду стосовно доказів, надав їм відповідну правову оцінку в ухваленому за результатами судового розгляду рішенні та виклав мотиви такої оцінки.

Відповідно до мотивувальної частини вироку суду, зміст всіх досліджених судом доказів, зокрема, показання свідків, а також письмових доказів, детально відтворений судом першої інстанції, із наданням таким доказам відповідної правової оцінки, повної та всебічної.

На переконання колегії суддів, у своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не навів переконливих підстав для необхідності повторного дослідження письмових доказів, наявних у кримінальному провадженні.

ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що його неприбуття за повістками було зумовлене належністю до релігійного об`єднання Свідків Єгови та особистими релігійними переконаннями, колегія суддів оцінює критично та вважає такими, що не спростовують наявності у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Свобода світогляду і віросповідання, гарантована Конституцією України, безумовно належить до фундаментальних прав людини та охоплює право особи сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати жодної, діяти відповідно до власних переконань і релігійних настанов. Водночас реалізація цього права здійснюється у взаємозв`язку з іншими конституційними цінностями, зокрема із встановленим ст. 65 Конституції України обов`язком громадян щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності держави.

За своїм юридичним змістом кримінальна відповідальність, передбачена ст. 336 КК України, настає за умисне невиконання особою покладеного на неї законом публічно-правового обов`язку з`явитися за викликом під час мобілізації. Ухилення від призову у цьому випадку має формальний характер і виражається не у світоглядній позиції особи чи її внутрішніх переконаннях, а у зовнішньо проявленій поведінці неприбутті без поважних причин до визначеного місця і часу після належного вручення повістки. Отже, кримінально-правовій оцінці підлягають не релігійні переконання обвинуваченого як такі, а фактичне невиконання ним встановленого законом обов`язку.

Колегія суддів виходить із того, що демократичне суспільство ґрунтується на балансі між автономією особистості та необхідністю забезпечення публічного інтересу, особливо в умовах мобілізації, коли виконання оборонного обов`язку має загальнообов`язковий характер. Саме тому особисті переконання, у тому числі релігійні, не можуть самі по собі звільняти особу від виконання встановлених законом обов`язків, якщо порядок реалізації таких переконань визначений правом і не був дотриманий особою у передбачений законом спосіб.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджено сукупністю досліджених доказів, ОСОБА_8 після проходження військово-лікарської комісії, що підтверджується довідкою ВЛК від 25.06.2024, карткою обстеження та медичного огляду щодо визначення ступеня придатності до військової служби по мобілізації та іншими медичними документами, був визнаний придатним до військової служби у визначених підрозділах забезпечення, що виключало наявність медичних перешкод для виконання мобілізаційного обов`язку.

З розписок про отримання повісток від 24.09.2024 та 10.01.2025, рапортів службових осіб, повідомлень про кримінальні правопорушення, відповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також відеозапису вручення повістки, оглянутого судом першої інстанції та чітко відтвореного змісту у вироці, беззаперечно встановлено факт особистого та належного вручення обвинуваченому повісток про необхідність прибуття 25.09.2024 та 14.01.2025 до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для отримання мобілізаційного розпорядження та подальшого вибуття до військової частини.

Зазначені докази свідчать про те, що обвинувачений був належним чином повідомлений про час і місце прибуття, усвідомлював правовий характер покладеного на нього обов`язку. При цьому матеріали провадження не містять жодних об`єктивних даних про існування поважних причин, які б унеможливлювали його прибуття у визначені дати, а надані медичні довідки підтверджують лише поодинокі звернення до лікарів і не свідчать про стан здоров`я, несумісний із виконанням вимог повістки.

Колегія суддів звертає увагу, що неприбуття обвинуваченого мало не одноразовий, а повторний характер, оскільки після отримання першої повістки він не з`явився до РТЦК та СП, а згодом, отримавши повторний виклик, знову без поважних причин не прибув, що виключає можливість розцінення його поведінки як непорозуміння чи випадковості та свідчить про послідовне і свідоме невиконання встановленого законом обов`язку.

За таких обставин сукупність доказів підтверджує наявність у діях ОСОБА_8 прямого умислу на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки він, будучи обізнаним про необхідність прибуття, маючи реальну можливість виконати відповідний обов`язок, умисно цього не зробив. Посилання ж обвинуваченого на належність до релігійного об`єднання Свідків Єгови, підтверджене відповідними довідками, характеризує його світоглядні переконання, однак не спростовує встановлених доказами об`єктивних обставин належного виклику та безпідставного неприбуття, а відтак не впливає на висновок про наявність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.

24 лютого 2022 року в Україні розпочалося повномасштабне збройне вторгнення збройних сил іноземної держави, у зв`язку з чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, на всій території України було введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє й на момент розгляду даного кримінального провадження.

В умовах воєнного стану, відповідно до ст. ст. 1, 2, 17, 65 Конституції України, захист суверенітету, територіальної цілісності та незалежності України є найважливішим обов`язком держави та справою всього Українського народу, а виконання військового обов`язку є конституційним обов`язком кожного громадянина України.

Умови воєнного стану об`єктивно накладають обмеження на реалізацію окремих прав і свобод, у тому числі на свободу віросповідання в тій частині, яка може перешкоджати виконанню громадянином конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни. Право на свободу світогляду і віросповідання, гарантоване ст. 35 Конституції України, не може тлумачитися як таке, що дає можливість особі уникати обов`язку, передбаченого ст. 65 Конституції України, а саме обов`язку із захисту незалежності та територіальної цілісності України.

Апеляційний суд погоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.04.2025 у справі № 573/406/24, відповідно до якої жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від виконання конституційного обов`язку у період мобілізації. Верховний Суд обґрунтовано вказав, що інститут альтернативної (невійськової) служби існує і може бути реалізований у мирний час, проте в умовах воєнного стану та загальної мобілізації держава має право очікувати від громадян виконання свого обов`язку із захисту Батьківщини незалежно від віросповідання.

У час, коли Україна здійснює збройну оборону проти зовнішнього агресора, питання забезпечення обороноздатності держави набуває статусу особливої суспільної потреби. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу пропорційності та «суспільної необхідності» при вирішенні питань співвідношення між виконанням громадянських обов`язків і свободою віросповідання.

Наявність такої суспільної потреби у випадку України є очевидною, оскільки держава веде виключно оборонну війну, зазнавши збройної агресії з боку чисельно переважаючого противника, а протяжність лінії активних бойових дій та потенційного нападу вимірюється тисячами кілометрів. У цих умовах мобілізація населення є закономірним і необхідним механізмом для забезпечення національної безпеки, а громадяни України повинні усвідомлювати обов`язок пошуку балансу між власними переконаннями та інтересами держави.

Апеляційний суд вважає за необхідне наголосити, що призов громадянина на військову службу під час мобілізації не означає обов`язкового залучення його до участі у бойових діях зі зброєю, оскільки відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та роз`яснень, викладених у постанові Верховного Суду від 13.06.2024 у справі № 601/2491/22, військовозобов`язаний може бути задіяний на посадах, не пов`язаних із застосуванням зброї, зокрема при виконанні робіт з інженерного забезпечення, транспортування поранених, ремонту техніки, будівництва укріплень тощо.

У період, коли український народ проходить через найважче випробування своєї історії, кожен громадянин має усвідомити, що держава тримається не лише на законах і зброї, а передусім на людях, які не залишають її в годину небезпеки. Любов до Батьківщини вимірюється не словами, а готовністю зробити свій внесок у її збереження, хай навіть найменший у праці, служінні, допомозі іншим. У цій боротьбі немає чужих чи другорядних ролей, бо кожен вчинок, спрямований на зміцнення держави, це крок до спільної перемоги над злом, що загрожує її існуванню. І саме від цієї єдності духу залежить майбутнє нашої держави.

Колегія суддів звертає увагу на правові висновки, викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27.10.2025 у справі № 573/838/24, якими надано офіційне тлумачення застосування положень ст. 35 Конституції України в контексті виконання військового обов`язку під час мобілізації.

У вказаній постанові зазначено, що відповідно до ч. 4 ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. Якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку може бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Водночас ст.ст. 17 та 65 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист Вітчизни, її незалежності та територіальної цілісності є конституційним обов`язком кожного громадянина України.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду підкреслила, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації є самостійними видами військової служби. Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» запроваджує можливість альтернативної служби виключно замість проходження строкової військової служби у мирний час. Натомість заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, альтернативною (невійськовою) службою цим Законом не передбачена.

Таким чином, держава створила правові умови для реалізації громадянами України права на альтернативну службу у мирний час, однак у період воєнного стану та загальної мобілізації цей обов`язок підлягає обмеженню, оскільки Україна зазнала збройної агресії, і на кожного громадянина покладається обов`язок захисту Вітчизни, незалежно від релігійних переконань.

Суд наголосив, що призов під час мобілізації передбачає не лише участь у бойових діях, а й виконання інших функцій, пов`язаних із забезпеченням обороноздатності держави зокрема будівництво укріплень, евакуацію поранених, ремонт техніки, роботу зв`язківців тощо. У розглядуваній справі засудженого планували залучити до проходження служби саме як зв`язківця, тобто на посаді, не пов`язаній із застосуванням зброї, що свідчить про врахування державою його релігійних переконань.

Відмова засудженого з`явитися за повісткою для проходження будь-якої служби, навіть такої, що не пов`язана з носінням зброї, є безпідставною та не може бути виправдана посиланням на ст. 35 Конституції України чи ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Під час воєнного стану держава може запроваджувати пропорційні обмеження у сфері свободи віросповідання, якщо такі обмеження мають законну мету захист територіальної цілісності та існування самої держави.

З огляду на масштаб військової агресії, протяжність бойових дій та характер порушень міжнародного гуманітарного права, Суд констатував, що мобілізація є єдино необхідним та невідкладним заходом для запобігання знищенню державності. Тому під час мобілізації можливість проходження альтернативної служби виключається, а відмова від виконання військового обов`язку з релігійних мотивів не має правового виправдання.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує зазначену правову позицію як таку, що відображає усталену практику Верховного Суду щодо співвідношення конституційного права на свободу віросповідання та обов`язку громадянина захищати Україну в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:

1)неповнота судового розгляду;

2)невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;

3)істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

4)неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з установленими судом висновками, однак не містять таких порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б відповідно до ст. 409 КПК України були підставою для скасування або зміни вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б перешкодити ухваленню законного та обґрунтованого рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним та визнаним придатним до військової служби, безпідставно відмовився від виконання свого обов`язку із захисту Батьківщини, чим фактично ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, порушивши вимоги ст. 65 Конституції України, Указу Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» та положення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Керуючись ст. ст. 405, 407, 413, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 18.11.2025, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4