ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кривому Розі Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , а також апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_9 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 13 січня 2026 року, якою продовжено строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, у кримінальному провадженні № 0000490,

в с т а н о в и л а :

у провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000490, за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

У межах зазначеного кримінального провадження судом першої інстанції за клопотанням прокурора було розглянуто питання щодо продовження строку застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За результатами розгляду клопотання суд першої інстанції постановив ухвалу від 13 січня 2026 року, якою продовжив строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , а також відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про зміну запобіжного заходу на особисту поруку військової частини.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник адвокат ОСОБА_7 , діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити обрану міру запобіжного заходу на більш м`яку.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , формально підійшов до оцінки ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не навів переконливих доводів, які б свідчили про їх реальне існування на момент розгляду клопотання прокурора. На думку апелянта, сторона обвинувачення не довела, що такі ризики не зменшилися або не втратили актуальності з плином часу.

Захисник звертає увагу на дані про особу обвинуваченого, зокрема на те, що ОСОБА_8 проходить військову службу, позитивно характеризується за місцем служби, має державні нагороди, міцні соціальні зв`язки та раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. На переконання сторони захисту, наведені обставини свідчать про відсутність ризику ухилення обвинуваченого від суду, а також про відсутність наміру незаконно впливати на свідків чи іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Окремо в апеляційній скарзі наголошується, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистої поруки військової частини, не надавши належної оцінки можливості забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого таким заходом, з урахуванням специфіки проходження ним військової служби та повноважень командування військової частини.

Також не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, захисник адвокат ОСОБА_9 , діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , подав апеляційну скаргу з аналогічними вимогами про скасування ухвали та зміну запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність у відношенні ОСОБА_10 ризиків, передбачених пп. 1), 3), 4), 5) ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки такі ризики, на думку апелянта, мають абстрактний характер та не підтверджуються конкретними фактичними даними. Захисник наголошує, що суд обмежився загальними посиланнями на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, не встановивши, яким чином це саме у даній справі зумовлює необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції не врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , його поведінку під час досудового розслідування та судового розгляду, а також можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема особистої поруки військової частини, без належного обґрунтування неможливості забезпечення цим заходом мети кримінального провадження.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просила ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 13 січня 2026 року скасувати та змінити обраний запобіжний захід на більш м`який; думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вказував на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали і просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг та зваживши аргументи сторін, колегія суддів доходить таких висновків.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим, ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на такі обставини.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

Відтак, на даній стадії апеляційний суд не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами дослідження всіх доказів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч. 1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, характер та тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у своїй сукупності, на переконання колегії суддів, дають достатні підстави вважати, що у разі звільнення з-під варти останні можуть вчинити дії, спрямовані на ухилення від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Так, обидва обвинувачені притягуються до кримінальної відповідальності за вчинення умисного тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, що об`єктивно підвищує ризик ухилення від суду. При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_10 раніше притягувався до кримінальної відповідальності та має невідбуте покарання за попереднім вироком суду, що свідчить про недостатню ефективність застосованих раніше заходів кримінально-правового впливу.

Що стосується ОСОБА_8 , то, незважаючи на наявність позитивних характеристик та проходження ним військової служби, колегія суддів бере до уваги сукупність обставин інкримінованого кримінального правопорушення, а також реальність загрози призначення суворого покарання, що в конкретних умовах цього кримінального провадження не виключає можливості вчинення ним спроб ухилення від суду.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Щодо ризику здійснення незаконного впливу обвинуваченим на свідків у провадженні, колегія суддів погоджується з думкою суду 1-ої інстанції, що зазначений ризик хоча і суттєво зменшився, проте не відпав та продовжує існувати, оскільки судовий розгляд ще триває.

Колегія суддів також звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Отже, не відповідають дійсності посилання сторони захисту на недоведеність стороною обвинувачення існування у цьому кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки, як убачається з матеріалів провадження та правильно зазначено судом першої інстанції, обґрунтовуючи необхідність подальшого застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що такі ризики на час постановлення оскаржуваної ухвали не втратили своєї актуальності, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для їх нейтралізації та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_8 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, що об`єктивно зумовлює підвищений ризик ухилення від суду у разі звільнення з-під варти. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував як характер та обставини інкримінованого злочину, так і дані про особу кожного з обвинувачених.

Зокрема, щодо ОСОБА_10 суд першої інстанції обґрунтовано врахував факт його попередньої судимості та наявність невідбутого покарання за вироком суду, що свідчить про підвищений ризик вчинення інших кримінальних правопорушень та недостатню ефективність застосування до нього більш м`яких заходів процесуального примусу. Щодо ОСОБА_8 , колегія суддів, погоджуючись із судом першої інстанції, бере до уваги сукупність обставин інкримінованого кримінального правопорушення та реальність загрози призначення суворого покарання, які в конкретних умовах цього провадження не виключають можливості ухилення від суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також про неможливість їх запобігання шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.ст. 177, 178, 183 КПК України.

У зв`язку з викладеним апеляційний суд також відхиляє доводи захисників про необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо неможливості застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів, оскільки такими доводами не наведено обставин та не надано доказів, які б спростовували встановлені судом ризики або свідчили про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених без застосування тримання під вартою.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування або зміни оскаржуваної ухвали, колегією суддів не встановлено.

Щодо доводів захисників про бажання та готовність обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 продовжувати проходження військової служби, апеляційний суд зазначає наступне.

Колегія суддів не ставить під сумнів факт проходження обвинуваченими військової служби, а також їх намір продовжувати виконання обов`язків військовослужбовців. Водночас зазначені обставини самі по собі не можуть розцінюватися як безумовна підстава для зміни запобіжного заходу або як такі, що автоматично виключають наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що в межах цього кримінального провадження обвинувачені притягуються до кримінальної відповідальності за вчинення умисного тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, а тому сам факт проходження військової служби чи намір її продовження не усуває ризиків ухилення від суду, можливості вчинення інших кримінальних правопорушень або перешкоджання кримінальному провадженню.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені доводи сторони захисту, хоча й заслуговують на увагу, не є достатніми для висновку про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

За приписами ч. 1 ст. 616 КПК України, у разі введення воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України, підозрюваний або обвинувачений, який під час досудового розслідування або судового розгляду тримається під вартою, за винятком осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, прямо визначених цією нормою, має право звернутися до прокурора з клопотанням про ініціювання перед слідчим суддею або судом питання про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою продовження та/або проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, та/або військової служби за контрактом.

За результатами розгляду такого клопотання прокурор, у разі наявності підстав, має право звернутися до слідчого судді або суду, який здійснює судовий розгляд кримінального провадження, з відповідним клопотанням про скасування запобіжного заходу. Водночас зазначена норма не передбачає обов`язку суду автоматично змінювати запобіжний захід лише з підстав проходження або наміру продовження військової служби, а встановлює спеціальний процесуальний порядок вирішення цього питання за ініціативою прокурора.

Таким чином, з огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у межах цього кримінального провадження не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою є допустимим у разі наявності достатніх підстав вважати, що воно є необхідним для запобігання ухиленню особи від правосуддя або вчиненню нею інших кримінальних правопорушень, а також для забезпечення належного здійснення кримінального провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити таку ухвалу без змін.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисників, подані в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , не підлягають задоволенню, а ухвала Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 13 січня 2026 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_8 залишенню без змін, як законна, обґрунтована та вмотивована.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532, 615, 616 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:

апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника адвоката ОСОБА_9 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 13 січня 2026 року, якою продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000490, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: