ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1317/26 Справа № 180/718/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в порядку дистанційного судового провадження апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Чечелівського районного суду м. Дніпра від 13 лютого 2026 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

В провадженні Чечелівського районного суду м. Дніпра перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України.

Ухвалою Чечелівського районного суду м. Дніпра від 13 лютого 2026 року, зокрема, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком на 60 днів, до 13 квітня 2026 року із застосуванням заходів безпеки у відповідності до п. «а» ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві».

Одночасно обвинуваченому ОСОБА_7 встановлено заставу у розмірі 130 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 432 640,00 грн. Також судом визначено, що у разі внесення обвинуваченим ОСОБА_7 застави, у відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України, на нього будуть покладені процесуальні обов`язки.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту про зміну запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, а також зменшення розміру застави.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою зменшити розмір застави обвинуваченому ОСОБА_7 .

Зазначає, що визначений судом розмір застави є непомірним для обвинуваченого. Акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції не навів належного обґрунтування саме такого розміру застави, не оцінив реальний майновий стан обвинуваченого та його родини, не врахував відсутність доказів про наявність значних доходів чи активів, не встановив, що саме такий розмір застави є необхідним і достатнім для забезпечення процесуальної поведінка.

Будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи прокурор у судове засідання не з`явився, клопотання про його участь у розгляді провадження під час апеляційного перегляду не направляв, у зв`язку з чим відповідно до ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги проведено за відсутності прокурора, проти чого не заперечували обвинувачений та захисник.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які наполягали на задоволення апеляційної скарги, перевіривши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК України є особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та експертів у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, введений на території країни воєнний стан, встановлена ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України процедура отримання показань від осіб, які є свідками у цьому ж кримінальному провадженні, у зв`язку з чим ризик впливу на свідків існує не лише на стадії зібрання доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних учасників провадження та дослідження їх судом, а також тривалість вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Окрім того, місцевий суд врахував, що судовий розгляд триває, на даний час продовжується стадія дослідження письмових матеріалів справи, ще не допитано свідків та експертів, а вказані ризики не зменшилися та не втратили своєї актуальності до теперішнього часу.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому враховуючи характер висунутого обвинувачення та наявність загроз, передбачених кримінальним процесуальним законом, колегія суддів погоджується також з рішенням суду першої інстанції в частині продовження застосування заходів безпеки, передбачених п. «а» ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві».

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.).

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, з огляду на обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, тривалість перебування його під вартою та факту того, що сума застави, визначена ухвалою Чечелівського районного суду м.Дніпра від 13 лютого 2026 року у розмірі 130 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, обвинуваченим на протязі строку перебування під вартою внесена не була, що свідчить про її непомірність для останнього, колегія суддів вважає, що розмір застави необхідно зменшити до 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 332 800,00 грн., який на цьому етапі кримінального провадження, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання спробам вчинити дії, передбачені п.п.1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний (обвинувачений) може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа.

Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Тому такий розмір застави, на думку колегії суддів, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загально-суспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні та не порушує права обвинуваченого ОСОБА_7 .

За приписами ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу сторони захисту слід задовольнити частково, а ухвалу Чечелівського районного суду м. Дніпра від 13 лютого 2026 року скасувати в частині визначення розміру застави на підставі п. 2 ч. 1 ст. 409 та п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України, у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, з постановленням апеляційним судом в цій частині нової ухвали про визначення обвинуваченому ОСОБА_7 альтернативного виду запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 332 800,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 182-183 та ст.ст. 404, 405, 407, 409, 411,418, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовільнити частково.

Ухвалу Чечелівського районного суду м. Дніпра від 13 лютого 2026 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 в частині визначення розміру застави скасувати.

Ухвалити в цій частині нову, якою визначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу у розмірі 100 (ста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 332 800 (триста тридцять дві тисячі вісімсот) гривень 00 копійок, у разі внесення якої ОСОБА_7 підлягає звільненню з-під варти.

У випадку внесення застави та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 з-під варти, покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду у визначений час;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без письмового дозволу суду;

- утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченим, потерпілими та свідками у кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі не з`явлення за викликом до слідчого, прокурора чи суду без поважних причин або не повідомлення ним про причини своєї неявки, або порушення ним обов`язків, покладених на нього цією ухвалою, застава звертається у дохід держави.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4