Номер провадження: 11-сс/813/751/26
Справа № 496/997/26 1-кс/496/173/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської обл. від 05.03.2026 про арешт майна у к/п № 0000033 від 31.01.2026 за ч. 4 ст. 358 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеною ухвалою слідчого судді в межах к/п № 0000033 від 31.01.2026 було задоволено клопотання дізнавача СД ОРУП № 2 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_8 та було накладено арешт із забороною користування, розпорядження та відчуження на посвідчення державної соціальної допомоги серії ДДА № 229790 від 20.06.2024 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке було вилучене в ході огляду місця події 30.01.2026 за адресою: Одеська обл., Одеський район, КрПП «Маяки».

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що метою накладення арешту є необхідність збереження речового доказу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із ухвалою слідчого судді представник власника майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що вона є незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити дізнавачу у задоволенні його клопотання.

На адресу апеляційного суду надійшли заперечення прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_9 , в яких вона вказує на те, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою оскільки слідчий суддя належним чином врахував існування ризиків та відповідність вилученого майна критеріям речового доказу. Окрім того, прокурор ОСОБА_9 просила розглядати апеляційну скаргу за її відсутності.

У судове засідання апеляційного суду призначене на 11.05.2026 власник майна та його представник повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із жодними клопотаннями до суду не звертався.

Відтак, відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України розгляд проведено без учасників судового розгляду та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Водночас, 11.03.2026 представник власника майна ОСОБА_10 подав скорочену апеляційну скаргу, зазначивши про те, що підстави скасування та додаткові пояснення будуть надані окремим клопотанням (а.с. 71). В той же час будь-які доповнення із зазначенням того, у чому полягає незаконність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали на адресу апеляційного суду не надходили.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Приписами ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні,3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч.2 ст.170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як вбачається з матеріалів, які надані апеляційному суду, 30.01.2026 до ч.ч. ОРУП № 2 ГУНП в Одеській обл. надійшло телефонне повідомлення зі спец-служби 102 про те, що на КПП Маяки, 49 кілометр автодороги «Одеса-Рені» під час перевірки документів гр. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав працівникам ДПСУ посвідчення серії НОМЕР_1 від 20.06.2024, видані на його ім`я, які містить недостовірні відомості та за своїми характеристиками мають ознаки підробки. Даний факт був зареєстрований в ЄО ОРУП №2 Одеської обл. №1641 від 30.01.2026 та відомості внесені до ЄРДР.

Метою накладення арешту слідчий визначив необхідність збереження речових доказів.

Відповідно до ст. 98 КК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Постановою дізнавача СД ОРУП №2 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_12 від 31.01.2026 посвідчення державної соціальної допомоги серії ДДА № 229790 від 20.06.2024 на ім`я ОСОБА_7 , 12.08.2000 було визнано речовим доказом.

На переконання колегії суддів, вилучене посвідчення відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки може містити відомості, які входять до предмету досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні.

Апеляційний суд враховує наявні в матеріалах судової справи документи, надані представником, а саме відповідь на адвокатський запит, відповідно до якого 09.02.2026 в Єдиній інформаційній системі соціальної сфери інформація щодо посвідчення серії НОМЕР_1 відсутня, однак в Централізованому банку даних з проблем інвалідності відображена інформація щодо наявності статусу особи з інвалідністю у ОСОБА_7 тому строк розгляду адвокатського запиту було продовжено до 20 днів.

Разом з тим, будь-які додаткові відомості не були надані як слідчому судді, так і апеляційному суду.

З огляду на те, що посвідчення на ім`я ОСОБА_7 відповідає критеріям речового доказу, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді є законною та вмотивованою.

Істотних порушень положень КПК України які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

Приписами п. 1) ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, апеляційний суд вважає, що на теперішній час підстави для задоволення апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_6 та скасування ухвали слідчого судді відсутні.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської обл. від 05.03.2026 про накладення арешту на посвідчення державної соціальної допомоги серії ДДА № 229790 від 20.06.2024 на ім`я ОСОБА_7 у № 0000033 від 31.01.2026 за ч. 4 ст. 358 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4