КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 23 березня 2026 року апеляційну скаргу з доповненнями представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2026 року,

за участі:

у режимі відеоконференцзв`язку прокурора ОСОБА_7 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 та накладено арешт на майно, вилучене 23 січня 2026 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: мобільний телефон «Iphone 17 Pro» IMEI: НОМЕР_1 , IMEI(2): НОМЕР_2 , три аркуші паперу з чорновими записами діяльності ТОВ «СВП «Квазар», ТОВ «МТК Група».

Не погоджуючись з таким рішенням, представник власника майна ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна відмовити та зобов`язати повернути майно.

Вважає оскаржувану ухвалу слідчого судді необґрунтованою та такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що слідчим суддею не перевірено належним чином правові підстави для накладення арешту на майно, а саме, не встановлено яким критеріям, визначеним ст. 98 КПК України відповідає вилучений мобільний телефон.

Наголошує, що висновки слідчого судді ґрунтуються виключно на припущеннях, які не підтверджені жодними належними доказами, а в оскаржуваній ухвалі не наведено жодних фактичних даних, які б свідчили про використання ОСОБА_5 мобільного телефону для вчинення кримінальних правопорушень.

Вказує, що мобільний телефон вилучено всупереч ухвалі слідчого судді, якою надано дозвіл на проведення обшуку.

Звертає увагу на те, що власником майна надано пароль мобільний телефон для огляду під час проведення обшуку, однак під час огляду допущено порушення права на приватне життя ОСОБА_5 , оскільки оперативний співробітник фотографував вміст переписок на телефоні.

Заслухавши доповідь судді, доводипредставника власника майна, який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів судового провадження, слідчими Головного слідчого управління СБ України за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 24 жовтня 2024 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0001008, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2, ч. 4 ст. 191 КК України.

У клопотанні прокурора зазначено, що у період з 2022 року по теперішній час ОСОБА_8 , а також інші невстановлені особи, перебуваючи на території міста Києва, здійснили умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), з метою завдання шкоди Україні шляхом підготовки та передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора.

Також, за версією досудового розслідування, у період 2023-2025 років службові особи ТОВ «СВП «Квазар» (), управління яким здійснює громадянин Російської Федерації ОСОБА_9 , шляхом зловживання своїм службовим становищем, під час укладання та виконання договорів на поставку електротехнічного обладнання для потреб структурних підрозділів АТ «Укрзалізниця» за завищеними цінами, вчинили заволодіння та привласнення бюджетними коштами в умовах воєнного стану.

Крім того, з`ясовано, що на теперішній час директором ТОВ «СВП «Квазар» є ОСОБА_5 , виконавчим директором - ОСОБА_10 .

23 січня 2026 року, на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_5 , за адресою - АДРЕСА_1 , у ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон «Iphone 17 Pro», ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ (2): НОМЕР_2 .

Постановою старшого слідчого в ОВС 1 відділу 4 управління Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_11 від 23 січня 2026 року вилучений мобільний телефон визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

24 січня 2026 року прокурор другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 , звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на вилучене під час проведення обшуку майно, з метою збереження речового доказу.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2026 року клопотання прокурора задоволено.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

З огляду на положення п. 1 ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0001008, про накладення арешту на зазначене майно, слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку, що з метою збереження речових доказів, необхідно накласти арешт.

Слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співрозмірність втручання у права ОСОБА_5 з потребами кримінального провадження та його зв`язок із кримінальним правопорушенням.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, при розгляді клопотання про арешт майна слідчий суддя дотримався вимог статей 132,170,172 КПК України, взявши до уваги усі обставини, які у відповідності до ст. 173 КПК України повинні враховуватися при вирішенні питання про арешт майна.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий процесуальний примус як накладення арешту на майно та надасть змогу виконати завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням, а відтак доводи апелянта про відсутність правових підстав для арешту майна, є не переконливими.

Доводи представника про те, що слідчим суддею не встановлено яким критеріям, визначеним ст. 98 КПК України відповідає вилучений мобільний телефон не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Зокрема, в ухвалі слідчого судді зазначено, що мобільний телефон може містити інформацію про обставини вчинення кримінальних правопорушень.

Окрім того, вказане майно постановою старшого слідчого в ОВС 1 відділу 4 управління Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_11 від 23 січня 2026 року,обґрунтовано визнано речовим доказом у кримінальному провадженні,що слугує підставою для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

Відтак, вилучений мобільний телефон у повній мірі відповідає критеріям речового доказу, визначених ст. 98 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки слідчого судді ґрунтуються виключно на припущеннях, які не підтверджені жодними належними доказами не заслуговують на увагу.

Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доводи апелянта про те, що майно вилучено всупереч ухвалі слідчого судді не заслуговують на увагу, оскільки колегія суддів вважає, що дозвіл хоча і не надався, однак майно має статус тимчасово вилученого майна, у зв`язку із чим до слідчого судді подано клопотання про його арешт та це майно має значення у кримінальному провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час огляду мобільного телефону порушено права на приватне життя ОСОБА_5 , оскільки оперативний співробітник фотографував вміст переписок на телефоні є необґрунтованими, оскільки дані дії співробітника є лише способом фіксації виявленої інформації, що може мати доказова значення у кримінальному провадженні та жодним чином не свідчить про порушення прав власника майна.

Інші доводи на які посилається апелянт також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки були відомі слідчому судді та враховано ним при прийнятті рішення.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

При цьому колегія суддів також звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , - задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2026 року, -залишити без змін, а апеляційну скаргу з доповненнями представника власника майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14

Єдиний унікальний № 761/3098/26 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_15

Справа № 11сс/824/2580/2026 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК