УХВАЛА

11 травня 2026 року

м. Київ

справа № 337/2243/24

провадження № 51-1295ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 січня 2026 року,

встановив:

ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, перевіривши яку на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що скаргу подано без додержання приписів цієї статті.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.

Таке обґрунтування має співвідноситися з приписами ч. 1 ст. 438 КПК, згідно з якими підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); 3) невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Отже, стверджуючи про незаконність судових рішень, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна вказати на порушення закону (істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого), які, на її думку, допущені судами, а також зазначити, у чому саме полягають допущені судами порушення, які відповідно до положень ст. 438 КПК є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з урахуванням приписів статей 412-414 КПК.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу скаржника, що відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Водночас ОСОБА_4 лише узагальнено зазначив у касаційній скарзі про незгоду з оскаржуваними судовими рішеннями, зокрема у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, проте не конкретизував у чому саме полягають такі порушення з огляду на приписи ст. 413 КПК, та не обґрунтував доводів у цій частині.

Крім того, Суд зауважує, що за змістом касаційної скарги засуджений не погоджується із вироком місцевого суду, зокрема у зв`язку з неповнотою судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК). Проте викладені скаржником твердження в касаційній скарзі у вказаній частині стосуються встановлення фактичних обставин справи та відповідно до приписів ст. 409 КПК є підставою для скасування або зміни судового рішення під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, однак відповідно до приписів статей 433, 438 КПК не є предметом касаційного розгляду.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що касатор за змістом доводів скарги вказує на підписання ним під час досудового розслідування документів під психологічним і фізичним тиском, які підтверджують його винуватість, проте не конкретизує, які саме це докази.

Крім того, ОСОБА_4 вказує, що суд проігнорував докази сторони захисту про непричетність скаржника до кримінальних правопорушень. Однак доводи скарги в цій частині викладені узагальнено та не містять належної конкретизації, оскільки скаржник не зазначив, який саме суд проігнорував такі докази сторони захисту, а також не конкретизував, які саме докази залишилися поза увагою суду.

До того ж засуджений стверджує, що апеляційний суд здійснив розгляд із суттєвим порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, проте не конкретизує, які приписи КПК порушено, як і не розкриває суть таких порушень.

Наведені вище обставини перешкоджають Верховному Суду встановити дійсну позицію скаржника щодо меж і, відповідно, результатів касаційного розгляду та перешкоджають вирішенню питання про відкриття касаційного провадження, оскільки суд касаційної інстанції згідно з ч. 2 ст. 433 КПК переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.

Оскільки касаційна скарга засудженого не відповідає вимогам, які до неї ставляться, її потрібно залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Верховний Суд звертає увагу, що особа, яка подає касаційну скаргу та якій надано строк на усунення її недоліків, може виправити їх шляхом складання нового тексту касаційної скарги та подання додаткових документів.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд

постановив:

Залишити без руху касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 і встановити строк п`ятнадцять днів із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.

У разі невиконання викладених в ухвалі вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3