Справа № 741/1447/23
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

13 березня 2026 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області у складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бобровиця кримінальне провадження № 0000569 від 05.05.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 уродженця та жителя АДРЕСА_1 громадянина України, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

У С Т А Н О В И В:

В провадженні Бобровицького районного суду Чернігівської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.115 КК України

Прокурор надав до суду клопотання про продовження ОСОБА_3 строку тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави та зазначив, що 28.01.2026 ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області обвинуваченому було продовжено раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в ДУ « Чернігівський слідчий ізолятор» строком до 27 березня 2026 року.

На даний час у кримінальному провадженні відповідно до ухваленого судом порядку дослідження доказів, триває стадія допиту свідків, а тому є реальна необхідність у продовженні ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки такий запобіжний захід застосовано з метою запобігання обґрунтованим ризикам, зазначеним у п.п. 1,2,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вищезазначені ризики прокурор обґрунтовує тим, що обвинувачений може: переховуватись від суду, оскільки вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення проти життя особи, покарання за яке передбачене виключно у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, не має міцних соціальних зв`язків, зареєстрований на території іншої області, не має оформленого права на користування житлом у межах Ніжинського району Чернігівської області, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та не бажаючи настання відбування передбаченої законом кримінальної відповідальності;

знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, так як у судовому засіданні не проведено дослідження матеріалів справи(документів), речових доказів;

впливати на свідків у даному провадженні, показання яких мають важливе значення для кримінального провадження, про те в умовах зацікавленості обвинуваченого у відверненні негативних наслідків, обумовлених притягненням його до кримінальної відповідальності, останній може безпосередньо, а також використовуючи зв`язки із іншими особами, впливати на свідків у різних формах ( умовляння, підкуп, заохочення, погрози тощо), з метою їх спонукання до зміну показань, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі, тощо;

вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_3 був визнаний судом винним у скоєнні кримінального правопорушення-необережному тяжкому або середньої тяжкості тілесному ушкодженні, неодноразово притягувався до адміністортаивної відповідальності, при цьому належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став.

Окрім того, ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем Збройних Сил України самовільно залишив місце служби військову частину НОМЕР_1 , що вказує на існування реального ризику до втечі та переховування останнім від суду.

Захисник ОСОБА_5 надав суду клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 . Обґрунтовуючи клопотання посилається на те, що наявність ризиків передбачених п.п.2, 3 ч.1 ст. 177 КПК України прокурором не підтверджені жодним доказом. Крім того свідок ОСОБА_6 допитана безпосередньо в судовому засіданні, а покази інших свідків заслухано судом шляхом відтворення звукозапису судового засідання, в якому надавались ці показання. Також не надано доказів щодо існування ризику передбаченого п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а посилання прокурора на те, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, а тому може вчинити інше кримінальне правопорушення є надуманими та не обґрунтованими. Щодо існування ризику передбаченого п. 1 ч.1 ст. 177 КПК України зазначає, що ЄСПЛ неодноразово наголошував та звертав увагу національних судів на те, що тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа, не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Прокурор в судовому засіданні клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 підтримав, у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт просив відмовити.

Захисник просив задовольнити подане ним клопотання про зміну запобіжного заходу, а в задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Обвинувачений підтримав клопотання свого захисника, а у задоволенні клопотання прокурора також просив відмовити.

Заслухавши думку учасників провадження, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Ухвалою суду від 28.01.2026 ОСОБА_3 продовжено раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» строком до 27 березня 2026 року.

Відповідно до вимог ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо заявленого прокурором клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, перебуваючи на волі матиме реальну можливість переховуватись від органів досудового слідства та суду, а покарання, яке йому загрожує може стати підставою для переховування, розшуку, затягування судового розгляду. Застосований до нього раніше запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не порушував у зв`язку з відсутністю об`єктивної можливості такого порушення, що не залежало від його волі. Крім того ОСОБА_3 не має міцних соціальних зв`язків, зареєстрований та проживає на території Київської області, будучи військовослужбовцем самовільно залишив місце служби в умовах воєнного стану, тому продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ймовірність переховування його від суду з метою уникнення ним покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик - це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та незаконно впливати на свідків.

Особливість запобіжних заходів полягає в тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Тяжкість покарання може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Враховуючи викладене, не заслуговують на увагу доводи сторони захисту, щодо відсутності існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ймовірності переховування ОСОБА_3 від суду з метою уникнення ним покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

Також продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які полягають в можливості знищити, спотворити будь-яку із речей, оскільки документи, речові докази не досліджені судом, а також незаконно впливати на свідків, у різних формах ( умовляння, підкуп, заохочення, погрози тощо) з метою їх спонукання до зміни показань, оскільки незважаючи на те, що записи їх показів досліджені судом та свідок ОСОБА_6 допитана в суді, однак у відповідності до вимог ч. 14 ст. 352 КПК України свідок може бути повторно допитаний за клопотанням сторони кримінального провадження або за ініціативою суду зокрема, якщо під час судового розгляду з`ясувалося, що свідок може надати показання стосовно обставин, щодо яких він не допитувався.При цьому слід зазначити, що судом не досліджені письмові докази, не допитані експерти, згідно наданих ними висновків, а тому існує можливість повторного допиту свідків безпосередньо в судовому засіданні.

Тому, твердження захисника про те, що обвинувачений не зможе впливати на свідків кримінального провадження, так як вони вже допитані під час розгляду провадження в Носівському та Бобровицькому районних судах не можуть бути враховані судом, зважаючи на вищезазначене.

Перебуваючи на волі обвинувачений матиме реальну можливість вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він схильний до вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, що не надасть можливості забезпечити виконання процесуальних рішень.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_3 має наявні міцні соціальні зв`язки- мати, батько та троє дітей не можуть бути враховані судом, оскільки не надано відповідних документів, крім того як встановлено в судовому засіданні, обвинувачений з батьками тривалий час не проживав. Наявність у нього трьох дітей, одне з яких проживає у дружини від першого шлюбу, а інші разом з його батьками, не спростовує твердження прокурора про існування ризику переховування від суду.

Стан здоров`я ОСОБА_3 та наявність у нього ряду захворювань можуть бути враховані судом при призначенні покарання, у відповідності до вимог ст. 66 КК України, як обставини які пом`якшують покарання, але не зменшують ризиків, врахованих судом при продовженні запобіжного заходу ОСОБА_3 .

Крім того суд не може врахувати доводи сторони захисту, щодо зміни обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою зазначеною у клопотанні захисника, оскільки відсутні докази щодо належності домоволодіння по АДРЕСА_2 батьку обвинуваченого - ОСОБА_7 .

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_3 , у разі зміни запобіжного заходу не зможе виїхати за кордон, оскільки в країні, через запроваджений воєнний стан заборонений виїзд чоловіків призивного віку, не можуть бути взяті до уваги, так як переховуватись від суду ОСОБА_3 матиме можливість і в Україні, не перетинаючи кордону.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд вважає, що наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, та виправдовують подальше застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Тому суд, враховуючи вищезазначене, а також те, що строк тримання під вартою ОСОБА_3 закінчується, виходячи з необхідності уникнення вищевказаних ризиків приходить до висновку про задоволення клопотання прокурора та вважає, що обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою підлягає продовженню на 60 днів без визначення розміру застави.

Цей запобіжний захід є співмірним з існуючими ризиками станом на час судового розгляду, відповідає особі обвинуваченого і зможе забезпечити, на відміну від інших більш м`яких запобіжних заходів, належне виконання ним процесуальних обов`язків, тому суд, враховуючи вказане, не вбачає підстав для задоволення клопотання сторони захисту про зміну ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Керуючись ст.ст. 177, 183, 197, 318, 331 КПК України,

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора ОСОБА_4 про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 задовольнити.

ОСОБА_3 продовжити строк тримання під вартою на 60 днів, а саме з 13 березня 2026 року по 12 травня 2026 року з утриманням у державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_3 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а обвинуваченим ОСОБА_3 у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Подання апеляційної скарги на ухвалу зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Суддя ОСОБА_1