ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1618/26 Справа № 192/2828/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року у кримінальному провадженні № 0000214 від 01 жовтня 2025 року стосовно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Богданівка, Новомиколаївського району, Запорізької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2023 року за ч. 2 ст. 185 ст. 70 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ :

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, шляхом часткового складання, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2023 року терміном один рік два місяці позбавлення волі до покарання визначеного за цим вироком, перерахувавши його за правилом передбаченим пп. б п. 1 ч. 1 ст. 72 КК, згідно з яким одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді одного року восьми місяців позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Цимвироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим за незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_8 , відбуваючи покарання в ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)» за адресою: с. Аполлонівка, Дніпровського (колишнього Солонянського) району, Дніпропетровської області, вул. Військове містечко, буд. 37, 25 вересня 2025 року о 15 год. 00 хв., знаходячись в кімнаті видачі посилок засуджених, отримав посилку, в якій знаходився поліетиленовий згорток з 4 таблетками білого кольору, які є наркотичним засобом обіг якого обмежено метадоном (фенадоном), масою 0,0193 г, 0,0211 г, 0,0191 г, 0,0196 г, загальною масою 0,0791 г, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів, з метою реалізації свого злочинного умислу помістив вказані 4 таблетки до внутрішньої частини штанів одягнених на ньому та став зберігати їх, тим самим вчинив незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

01 жовтня 2025 року з 13 год. 26 хв. по 13 год. 35 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщені адміністративної будівлі ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)» за вищевказаною адресою видав працівникам адміністрації виправної установи з кишені штанів 1 поліетиленовий згорток, з 4 таблетками білого кольору, які є наркотичним засобом обіг якого обмежено метадоном (фенадоном), масою 0,0193 г, 0,0211 г, 0,0191 г, 0,0196 г, загальною масою 0,0791 г, які він незаконно зберігав при собі.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі зі змінами прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не оскаржуючи фактичні обставини справи та доведеність вини обвинуваченого, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді 1 року обмеження волі. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК з урахуванням вимог п.п. б п. 1 ч. 1 ст. 72 КК за сукупністю вироків до покарання за новим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2023 та остаточно призначити йому покарання у вигляді одного року та восьми місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції, визначаючи остаточне покарання обвинуваченому за сукупністю вироків частково склав покарання за цим вироком та вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2023, тобто фактично застосував порядок призначення покарання, передбачений ст. 70 КК, який застосовується виключно у випадку призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В апеляційній скарзі захисник, не оскаржуючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання у зв`язку з його невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, та призначити ОСОБА_8 покарання у виді арешту строком на 4 місяці, на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2023 та остаточно призначити йому покарання у вигляді одного року та шести місяців позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує, що суд першої інстанції формально врахував пом`якшуючу обставину як щире каяття, однак фактично не відобразив це у мірі остаточного покарання, а повністю підтримавши позицію прокурора. На думку сторони захисту, суд мав оцінити наслідки застосування ст. 71 КК при визначенні виду і міри покарання за нове правопорушення та призначити більш м`який вид покарання, що дозволило б досягти мети покарання без створення непропорційного строку остаточного покарання. Суд не навів жодного мотиву, чому саме обмеження волі є необхідним видом покарання за кримінальний проступок, а більш м`який вид і міра покарання «арешт» - є недостатнім для досягнення мети покарання. Суд не врахував належним чином, що інкриміноване діяння кримінальним проступком, не пов`язаним із насильством, збутом наркотичних засобів або заподіянням шкоди іншим особам, маса вилученого наркотичного засобу «метадону» становила 0,0791 г, що є вкрай незначною кількістю та свідчить про придбання для особистого вживання, без мети збуту, і не свідчить про підвищену суспільну небезпеку. Обвинувачений повністю та беззастережно визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розгляду справи у спрощеному провадженні, що свідчить про належну процесуальну поведінку та його критичного ставлення до вчиненого ним злочину, що є пом`якшуючою обставиною.

Суд не врахував, що через застосування положень ст. 71 КК автоматично збільшує строк реального позбавлення волі за сукупністю вироків. Наслідком цього порушення стало істотне перевищення реального строку ізоляції, що не відповідає принципу пропорційності та індивідуалізації покарання, закріпленому у ст. 65 КК та ст. 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні прокурор підтримала апеляційну скаргу прокурора та з підстав, викладених в ній, просила її задовольнити, а вирок суду в частині призначення покарання змінити, та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її безпідставність.

Захисник та обвинувачений в судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримали апеляційну скаргу захисника та з підстав, викладених в ній, просили її задовольнити, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 309 КК в апеляційних скаргах не оскаржуються, судовий розгляд проведений згідно з ч. 3 ст. 349 КПК, а тому відповідно до ст.ст. 394, 404 КПК апеляційним судом не переглядаються.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є неспроможними.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що обираючи ОСОБА_8 вид і розмір покарання, суд першої інстанції дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії кримінальних проступків, особу обвинуваченого, який не працевлаштований, за місце відбування покарання характеризується негативно, раніше неодноразово судимий, вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення в період відбування покарання, в реєстрі наркологічних та психіатричних хворих не перебуває, має на утриманні дитину. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття, а обставин, які його обтяжують, судом не встановлено.

Таким чином, з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, наявності обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, суд дійшов обґрунтованого висновку, що покарання у виді обмеження волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 1 ст. 309 КК, що, на переконання апеляційного суду, є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Захисник не наводить в скарзі переконливих та достатніх доводів, які б вказували на те, що призначене обвинуваченому покарання є дійсно надто суворим та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі.

Статтею 414 КПК як одну з підстав для зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги захисника, що суд не врахував у повній мірі визнання вини та щире каяття обвинуваченого, що інкриміноване йому діяння є кримінальним проступком, не пов`язаним з насильством, збутом наркотичних засобів, маса вилученого наркотичного засобу є вкрай незначною кількістю та свідчить про придбання для особистого вживання без мети збуту і не свідчить про підвищену суспільну небезпеку. Всі ці обставини були належним чином оцінені судом першої інстанції в достатній мірі при призначенні обвинуваченому покарання, з видом і розміром якого погодився апеляційний суд.

Неаргументованими є твердження захисника про можливість призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 309 КК у виді арешту, оскільки санкція інкримінованої статті передбачає покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або пробаційний нагляд на строк до п`яти років, або обмеження волі на той самий строк.

Адже за правилами ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вказаних вимог закону суд дотримався в повній мірі та покарання обвинуваченому призначене за ч. 1 ст. 309 КК у відповідності до положень статей 50, 65 КК з належним врахуванням тяжкості кримінального правопорушення, відомостей про його особу і таке покарання, на переконання апеляційного суду, відповідає меті покарання, є співмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Таким чином, захисник не навів в апеляційній скарзі належних доводів та аргументів, чому призначене покарання є явно несправедливим внаслідок його суворості, всі обставини, які впливають на вид і розмір покарання враховані місцевим судом, а відтак призначене покарання за скоєний кримінальний проступок є законним, обґрунтованим та достатньо мотивованим, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Водночас, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, апеляційний суд вважає їх достатньо обґрунтованими з огляду на таке.

Як слідує з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 раніше судимий вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2023 року за ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

У цьому кримінальному провадженні обвинувачений вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 309 КК 25.09.2025, тобто після ухвалення попереднього вироку та в період відбуття покарання за ним.

Статтею 70 КК встановлено порядок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, зокрема частиною 4 вказаної норми передбачено, що за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

За вимогами ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Згідно з пп. б п. 1 ч. 1 ст. 72 КК при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

Водночас, суд першої інстанції, призначив остаточне покарання ОСОБА_8 за сукупністю вироків із застосуванням ст. ст. 71, 72 КК шляхом частково складання покарання за цим вироком та вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2023 року, тобто фактично застосував порядок призначення покарання, передбачених ст. 70 КК, який застосовується виключно у випадку призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є належними та обґрунтованими, а покарання за ч. 1 ст. 309 КК у виді одного року обмеження волі є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та на підставі ч. 1 ст. 71 КК з урахуванням вимог пп. б п. 1 ч. 1 ст. 72 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання слід частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2023 року та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в розумінні статей 87, 412 КПК під час апеляційного перегляду апеляційним судом не встановлено.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора, у зв`язку з чим вона підлягає задоволенню, а вирок суду зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 408 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року стосовно ОСОБА_8 за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 71 Кримінального кодексу України з урахуванням вимог пп. б п. 1 ч. 1 ст. 72 Кримінального кодексу України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2023 року та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 8 (вісім) місяців.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а особою, яка тримається під вартою в той самий строк з дня отримання копії рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4