Справа № 450/2127/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/329/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Суховоля Городоцького району Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2026 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Згідно зі ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_7 звільнено від відбування обраного основного покарання з випробуванням, надавши іспитовий строк 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 17.01.2024 р. о 15 год. 00 хв., керуючи транспортним засобом вантажним фургоном марки «IVECO» моделі «35.10» номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись ним заднім ходом для заїзду на територію приватного подвір`я будинковолодіння №153 по вул.Глинській в м.Пустомити Львівської обл., порушив вимоги Р.1, п.1.7, Р.2 п.2.3 п.п. «б, д», Р.10 п.10.1, п.10.9 Правил дорожнього руху України, які виразились в тому, що він не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, при обмеженій оглядовості не звернувся за допомогою до інших осіб, внаслідок чого здійснив наїзд, зокрема притискання до стіни будівлі неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Не погоджуючись з указаним вироком, адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить змінити вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2026 року у частині призначення додаткового покарання, а саме: призначити ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами. У решті вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2026 року залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що сторона захисту не погоджується з оскарженим вироком в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, з огляду на призначення судом покарання, що не відповідає особі обвинуваченого внаслідок його суворості. Зокрема, вказує, що судом не враховано особу винного, а саме те, що ОСОБА_7 має тісні соціальні зв`язки (у нього наявний неповнолітній син), постійне місце проживання, за місцем працевлаштування та проживання характеризується позитивно, в конфліктних ситуаціях не помічений, громадський порядок не порушує. Під час учинення ДТП обвинувачений перебував у тверезому стані, його подальша поведінка залишається позитивною.

Зазначає, що обвинувачений усвідомлює всю складність правопорушення, яке вчинене з необережності. Свою вину він визнав у повному обсязі, активно сприяв розслідуванню обставин дорожньо-транспортної пригоди. Щире каяття ОСОБА_7 , зокрема, проявилось в тому, що він засудив свою поведінку щодо невжитих заходів безпечного керування транспортним засобом, як джерелом підвищеної небезпеки, публічно попросив вибачення у неповнолітнього потерпілого та щиро покаявся у вчиненому.

Крім того, суд не врахував той факт, що ОСОБА_7 офіційно працевлаштований за робочою спеціальністю водій у ФОП ОСОБА_10 . Здійснення автомобільних перевезень є єдиним джерелом його доходу, окрім того, на утриманні обвинуваченого перебуває малолітній син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертає увагу, що обвинувачений добровільно відшкодував шкоду потерпілому, зокрема надавав матеріальну допомогу на лікування та реабілітацію, що підтверджується наданими суду розписками та заявами, а також продовжує надавати допомогу, у тому числі при необхідності потерпілого ОСОБА_9 використовує свій транспортний засіб для його перевезення.

Апелянт наголошує, що втрата роботи ОСОБА_7 через неможливість керувати транспортним засобом призведе не лише до погіршення добробуту його сім`ї (малолітнього сина), але і поставить їх у скрутне матеріальне становище.

Позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами фактично означає позбавлення його засобів до існування та неможливість виконувати ключову функцію на своєму робочому місці, що суперечить принципу гуманізму кримінального права та порушує його право на працю.

Також зазначає, що суд без належної аргументації призначив обвинуваченому більш суворе покарання, ніж просила сторона обвинувачення та потерпілі.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Потерпілий ОСОБА_9 подану апеляційну скаргу сторони захисту підтримав.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З огляду на те, що апеляційний розгляд відповідно до ст. 404 КПК України проводиться в межах апеляційної скарги, фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 ніким не оспорюються, тому колегія суддів апеляційного суду не надає оцінки вказаним обставинам.

Стосовно доводів захисника про необхідність скасування призначеного обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає таке.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.

Як убачається з матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_7 основного покарання та при вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, дані про особу винного, пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття, визнання своєї винуватості та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як на досудовому слідстві, так і в суді, відшкодування завданої майнової та матеріальної шкоди законному представнику ОСОБА_12 та неповнолітньому потерпілому ОСОБА_9 ; відсутність обставин, що обтяжують покарання. На підставі наведених даних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним у межах санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

При цьому, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, суд зважив на дані про особу обвинуваченого, який є особою з інвалідністю, його сімейний стан та наявність малолітньої дитини на утриманні, позицію законного представника ОСОБА_12 та неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , які вказали, що майнова і моральна шкода їм повністю відшкодована, просили ОСОБА_7 суворо не карати, зокрема не позбавляти волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд врахував як особу винного, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху та потягло за собою тяжкі наслідки у виді травмування потерпілого, а також врахував, що ОСОБА_7 протягом 2016, 2020, 2021 та 2023 років неодноразово вчиняв порушення Правил дорожнього руху, що, на думку суду першої інстанції, свідчить про відсутність в обвинуваченого базових знань Правил дорожнього руху.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 , крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

На переконання колегії суддів, у цьому конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та характеру допущених обвинуваченим ОСОБА_7 порушень вимог Правил дорожнього руху, внаслідок яких неповнолітньому потерпілому ОСОБА_9 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, колегія суддів доходить висновку, що у цій ситуації покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню його мети, яка, серед іншого, полягає у запобіганні вчиненню обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Цих висновків доводи про використання обвинуваченим автомобіля, оскільки він працює на посаді водія, спростувати не можуть.

Більше того, як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, обвинувачений ОСОБА_7 працевлаштований його колишньою дружиною ФОП « ОСОБА_10 », яка не здійснює діяльності у сфері автомобільних перевезень; на посаду водія ОСОБА_7 працевлаштовано 21 березня 2024 року, тобто лише через два місяці після вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Доказів того, що здійснення транспортних перевезень є єдиним джерелом доходу для обвинуваченого, суду апеляційної інстанції не представлено.

Доводи апелянта про наявність у нього малолітнього сина на утриманні, а також те, що він надавав неповнолітньому потерпілому матеріальну допомогу на лікування та реабілітацію, через що потерпіла сторона просила ОСОБА_7 суворо не карати, були враховані судом першої інстанції, що, зокрема, виразилось у призначенні обвинуваченому мінімального розміру основного покарання, визначеного санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, а також звільненні його від відбування основного покарання з випробуванням.

Покликання сторони захисту на безпідставне призначення більш суворого покарання, ніж просили прокурор та потерпілі, колегія суддів відхиляє, оскільки суд самостійно визначає вид та розмір покарання з урахуванням обставин кримінального провадження. Покарання призначене з дотриманням вимог ст. 50, 65 КК України, у межах санкції статті та належно мотивоване у вироку.

Інші доводи, на які покликається сторона захисту, були враховані місцевим судом при призначенні обвинуваченому покарання.

За таких обставин, підстав вважати рішення суду про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами необґрунтованим, про що захисник порушив питання у апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на законність судового рішення щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4