Справа №591/8988/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/780/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Державна зрада
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 28- ч. 2 ст. 111 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави, яке вмотивовано тим, що останній обвинувачується у вчиненні, серед іншого, особливо тяжкого злочину, ризики, передбачені п.1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були враховані при застосування вказаного запобіжного заходу, на даний час не зменшилися та залишаються актуальними, запобігти яким шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу є неможливим.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 26 січня 2026 року було продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 18 березня 2026 року.

Не погодившись з таким судовим рішенням, захисник ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2026 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що оскаржуваною ухвалою було продовжено строк тримання під вартою відразу щодо двох обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , при цьому є незрозумілим, які саме висновки суду першої інстанції про ступінь ризиків стосуються саме його підзахисного. Зазначає також, що ОСОБА_7 тривалий час утримується під вартою, а чергове клопотання прокурора за своїм змістом є ідентичним, без належних обгрунтувань неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. Заперечує і причетність ОСОБА_7 до вчинення даних правопорушень.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явились, від захисника ОСОБА_6 надійшла письмова заява про розгляд апеляційної скарги у його відсутність, а безпосередньо від ОСОБА_7 будь-яких клопотань, у тому числі й про забезпечення його участі в судовому засіданні, до суду апеляційної інстанції не надходило, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутність сторін провадження, що не суперечить вимогам ст. 422-1 КПК України.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 177 КПК підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно ч. 1-3 ст. 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. Тобто, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 28 - ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи навпаки невинуватості ОСОБА_7 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого йому обвинувачення, правильності кваліфікації його дій, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) подальшого тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зав`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зав`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Враховуючи наведені вище обставини, існують реальні ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно випливати на свідків в цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, а застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не забезпечить належне виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків і не зможе запобігти передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України ризикам.

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого.

При встановленні ризику впливу на свідків та іншого обвинуваченого в даному кримінальному провадженні слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України).

Згідно ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілу, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

При цьому як слушно зазначає суд першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 обізнаний про осіб, які на даний час ще не допитані судом, і яким можуть бути відомі обставини, які підлягають доказуванню. Також ОСОБА_7 має тісні відносини з іншим обвинуваченим, а тому може здійснювати тиск на них з метою зміни показань або відмови від дачі свідчень.

Врахував суд і те, що обвинувачений також може вчинити інше кримінальне правопорушення, обґрунтувавши наявність цього ризику в ухвалі. При цьому, вирішуючи питання про обґрунтованість продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою колегія суддів враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи. Згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Тобто, в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

На переконання колегії суддів, з моменту взяття обвинуваченого під варту і до моменту вирішення вказаного клопотання, обставини, які були підставою взяття останнього під варту не змінилися, та не змінились обставини, які дають суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про те, що ризики заявлені формально та не зменшилися з плином часу, апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Судом першої інстанції належним чином перевірено та досліджено клопотання прокурора, дані, які характеризують особу обвинуваченого, а також наведені підстави та умотивовані висновки для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом з огляду на інші обставини і визначає потребу в подальшому триманні обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Доводи сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки даний запобіжний захід не зможе нівелювати ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 183 КПК суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті, відповідно якої під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених ст. 109 114-2, 258 258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК.

Зважаючи на викладене, рішення суду є законним, обґрунтованим і умотивованим, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404,407,418,419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2026 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_6 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4