Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/235/26 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Справа № 405/176/24 Доповідач в колегії апеляційного суду
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2026 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду міста Кропивницького від 13 лютого 2026 року, якою щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто по 13.04.2026 включно, з визначення застави у розмірі 50 прожитковим мінімумам для працездатних осіб, що становить 166 400 грн.

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить ухвалу районного суду щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо нього скасувати, ухвалити нову, якою застосувати більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, мотивуючи тим, що ухвала суду є не мотивованою та не обґрунтованою. Так, при продовженні дії запобіжного заходу, судом не в повній мірі взято до уваги те, що ризики переховуватися від суду, незаконно впливати на інших учасників кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню, знищити чи спотворите речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження та вчиняти інші кримінальні правопорушення не доведені прокурором. Також в судовому рішенні не зазначено джерело інформації, яке беззаперечно свідчить про існуючу вірогідність скоєння ним зазначених дій.

У провадженні Подільського районного суду міста Кропивницького перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000252 від 13.05.2022по обвинуваченню ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

13 лютого 2026 року ухвалою Подільського районного суду міста Кропивницького щодо обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який кримінальним законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Не будучи обмеженим у вільному спілкуванні із свідками по справі, обвинувачений може здійснити вплив на свідків, з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі. Відсутність у обвинуваченого постійного законного джерела доходу може спонукати останнього до вчинення інших кримінальних правопорушень, що свідчить про наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення. Крім того, стороною захисту не надано доказів на наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 достатніх стримуючих факторів у поведінці, які гарантуватимуть його виправлення під час застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою. За сукупності таких обставин судом не встановлено підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу, а тому продовжено дію раніше обраного щодо останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, в дебатах обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу захисника, прокурора, який просив ухвалу суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч.4 ст.331 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 177, 178, 183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд першої інстанції повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону місцевим судом дотримані в повному обсязі.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження №0000252 від 13.05.2022щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, постановлено ухвалу про продовження останньому строку тримання під вартою на 60 днів.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, наведені прокурором, є дійсними та триваючими і на даний час вони виключають можливість зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 на більш м`який.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого, ймовірність настання негативних наслідків продовжують існувати, вони не зменшились та більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою є недостатнім для запобігання вказаним ризикам, суд прийшов до обґрунтованого висновку доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Так, з матеріалів вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до особливо тяжкого злочину, за який кримінальним законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Колегія суддів вважає, що заявлені прокурором ризики на цей час не зменшилися і продовжують існувати, а жоден більш м`яких запобіжних заходів не здатен забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків, а тому наявна необхідність у продовженні строку дії запобіжного заходу щодо останнього у вигляді тримання під вартою.

Також, колегією суддів ураховується і те, що обвинувачений ОСОБА_8 у минулому неодноразово судимий, в тому числі за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності (крадіжки, грабежі, шахрайство), зокрема тяжких, судимості не зняті й не погашені. Також, стосовно ОСОБА_8 у 2023 році до місцевого суду також скерований обвинувальний акт про його обвинувачення за ч. 5 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України.

Колегія суддів також зважає і на те, що в обвинуваченого відсутнє стале джерело доходу, заробітку або іншого законного джерела отримання коштів до існування, а тому це може спонукати ОСОБА_8 і у подальшому отримувати дохід від заволодіння чужим майном шляхом обману, а тому є об`єктивні підстави вважати, що існує ризик вчинення обвинуваченим нового (аналогічного) кримінального правопорушення, у разі застосування стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу.

Згідно з практикою Суду, зокрема з його рішенням у складі Великої палати у с праві «Labita v.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Посилань на те, що у соціальному, сімейному, матеріальному стані обвинуваченого сталися істотні зміни, які не були враховані судом і які б давали підстави для висновку про зменшення чи нівелювання існуючих ризиків на день постановлення оскарженої ухвали, в апеляційній скарзі не зазначено.

Тому, беручи до уваги наведене, у разі застосування щодо обвинуваченого іншого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу, є підстави вважати, що ОСОБА_8 , усвідомлюючи тяжкість пред`явленого йому обвинувачення та міру покарання, що може загрожувати, зможе переховуватись від суду (зокрема на тимчасово окупованих та непідконтрольних Україні територіях), без перешкод залишити своє місце проживання, незаконно впливати на інших учасників кримінального провадження, оскільки розгляд кримінального провадження ще триває.

При цьому, як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Отже, у разі застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою (особисте зобов`язання, домашній арешт), вказане не забезпечить у подальшому належного виконання останнім його процесуальних обов`язків, так як перебуваючи на свободі, та усвідомлюючи кримінальне правопорушення та розуміючи міру покарання, яка може бути до нього застосована, може переховуватись від суду. Крім того, відповідно до рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 року у справі «Москаленко проти України», зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Крім того, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, колегія суддів бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Також слід звернути увагу, що у апеляційній скарзі, як на підставу зміни запобіжного заходу з тримання під варти на домашній арешт захисник ОСОБА_7 посилається на те, що у ОСОБА_8 є постійне місце проживання, має міцні соціальні зв`язки, проте слід зазначити, що більшість з цих обставин існували і на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а відтак вони очевидно не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні обвинуваченим моделі поведінки, а тому не здатні перешкодити йому у разі звільнення з під варти, продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Враховуючи наведене, є безпідставними доводи апелянта про необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявності достатніх підстав вважати про існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

При цьому, колегія суддів ураховує, що у разі наявності ризиків, ЄСПЛ допускає можливість застосування до особи виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою.

Твердження апелянта про те, що місцевий суд при продовженні строку тримання під вартою не взяв до уваги ряд факторів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з рішення вбачається, що суд першої інстанції враховував наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

В той же час, обговорюючи питання апелянта щодо зменшення розміру застави, визначеного місцевим судом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Згідно із ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

З матеріалів провадження встановлено, що ухвалою місцевого суду заставу для обвинуваченого було визначено у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складала у сумі 166 400 грн., визнавши такий розмір застави співмірним тяжкості інкримінованих діянь, характеру встановлених ризиків та даним про особу обвинуваченого.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

ЕСПЛ, 13 січня 2022 року виніс рішення у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15), де зазначив, що застава має на меті передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду.

В той же час, на момент апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали, колегія суддів бере до уваги, що судове слідство у кримінальному провадженні триває протягом значного часу; обвинувачений тривалий період утримується під вартою; визначена раніше застава, як і у попередніх визначених розмірах, підозрюваним не вносилася, що свідчить про фактичну недосяжність такого розміру застави для нього.

З плином часу обставини, що стали підставою для продовження та обрання запобіжного заходу, згідно до зазначених конвенціальних норм, практики ЄСПЛ та вітчизняного законодавства мають бути істотно переглянуті, оскільки особа має право на розгляд кримінального провадження щодо неї впродовж розумного строку, що є складовою права особи на справедливий суд, тобто держава в особі судових органів повинна забезпечити виконання цих приписів, а обвинувачений не повинен в такій ситуації нести тягар такого найбільш обтяжуючого примусу в умовах невиправданої тяганини та невизначеності без вагомих об`єктивно доведених підстав, на чому постійно наголошує ЄСПЛ у своїх численних рішеннях з огляду на існування в країні структурної проблеми надмірної тривалості кримінальних проваджень, як одного із головних недоліків функціонування системи правосуддя і дотримання принципу верховенства права («Яковенко та інші проти України», «Ігнатов проти України», «Котій проти України», «Мефедов проти України» та інші).

У цьому контексті колегія суддів виходить з того, що застава, відповідно до положень ст. 182 КПК України та практики ЄСПЛ, не повинна мати каральний характер, а має бути реальною альтернативою триманню під вартою, забезпечуючи водночас належну процесуальну поведінку підозрюваного.

В той же час, наведені обставини не свідчать про істотне зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також не спростовують висновків суду щодо тяжкості та масштабності інкримінованих обвинуваченому діянь, їх системного характеру та можливих обсягів неправомірної вигоди.

За таких умов колегія суддів вважає, що зменшення розміру застави є обґрунтованим, однак таке зменшення має бути помірним та пропорційним, аби не нівелювати функцію застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Отже, за наведених вище обставин, оскільки суд апеляційної інстанції вважає можливим зменшення розміру застави, й апеляційна скарга з цих підстав підлягає задоволенню частково, то оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.

В той же час, з урахуванням часу перебування цього кримінального провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду на необхідність дотримання розумних строків встановлених ст.28 КПК України.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Подільського районного суду міста Кропивницького від 27 січня 2026 щодо ОСОБА_8 скасувати.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 27 березня 2026 року включно.

Визначити розмір заставу у розмірі 30 /тридцять/ прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 99 840 гривень, які необхідно внести на депозитний рахунок: отримувач - ДКСУ, м.Київ, МФО 820172, , рахунок UA0086310. Призначення платежу: забезпечення виконання рішення згідно статті 182 КПК України по справі №0000061 від 01.04.2022.

В разі внесення заставодавцем визначеної в ухвалі суми застави звільнити з-під варти, зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_8 виконувати наступні обов`язки: прибувати за викликом до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утриматись від спілкування з іншими обвинуваченими та свідком у даному кримінальному проваджені; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду.

Попередити обвинуваченого ОСОБА_8 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків внесена застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України з одночасним вирішенням питання, передбаченого ч. 10 ст. 182 КПК України.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: