Справа 939/291/24 Головуюча в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/3764/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

02 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурорки (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

захисниці (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисниці обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокатки ОСОБА_7 на ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 30 січня 2026 року,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 30 січня 2026 року ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 29 березня 2026 року.

Своє рішення суддя суду першої інстанції обґрунтувала наявністю ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ст. 177 КПК України, які існували на час обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу та наразі не припинили свого існування. Зокрема, судом було враховано тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 фактичні обставини його вчинення, покарання, що загрожує обвинуваченому у разі доведення його вини, а також дані про його особу.

В апеляційній скарзі захисниці указано незаконність ухвали. В обгрунтування скарги вказала на те, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення не відповідає дійсним обставинам настання смерті потерпілого. Окрім того, суд не взяв до уваги, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до його розгляду судом не було вручено ОСОБА_8 , що грубо порушує його право на захист. Зокрема, захисниця звернула увагу на те, що клопотання прокурора не містило належним чином викладених аргументів і доказів щодо існування ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України. Також обвинувачений не переховувався від органів досудового розслідування та суду, а, враховуючи збройну агресію РФ проти України, був змушений терміново виїхати до дружини та трьох їхніх дітей у зв`язку з небезпекою для їхнього життя і разом з ними переїхати до більш безпечного місця. Саме це і стало причиною неотримання ним повідомлень про виклик до суду. На переконання захисниці, ОСОБА_8 не має наміру переховуватися від суду чи впливати на потерпілу та свідків, що підтверджується тим, що він не заперечує проти допиту в суді потерпілої та свідків. Окрім того, суд не взяв до уваги характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_8 , який проходив службу, де не притягувався до дисциплінарної та адміністративної відповідальності, не схильний до самовільного залишення військової частини, тому твердження прокурора про те, що ОСОБА_8 , може ухилитись від виконання обов`язків військової служби, є надуманим. Просила ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

захисниці, яка підтвердила доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити;

прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін;

вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисниці не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою було вирішена на стадії судового провадження. Тобто це питання вирішувалось на стадії яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою у суді першої інстанції на стадії судового провадження та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції обґрунтовано було визнано те, що ризики із яким пов`язувалось застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перестали існувати та не зменшився ступінь цих ризиків. Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винними у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується дають підстав вважати про високу імовірність ухилення обвинуваченого від суду. Ці обставини, а також те, що у даному кримінальному провадженні не допитані потерпілі та свідки, що указує на існування ризику незаконного впливу на них із сторони обвинуваченого. Наявність цих ризиків указує на необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано продовжив обвинуваченому даний строк, належним чином мотивувавши своє рішення. Із цим рішенням колегія суддів погоджується у повному обсязі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 не погоджується з пред`явленим обвинуваченням, яке не відповідає дійсним обставинам настання смерті потерпілого є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини кримінального провадження, питання кваліфікації злочину, винуватості чи не винуватості в скоєнні кримінального правопорушення, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Апеляційна скарга не містять доводів, які би указували на незаконність та не обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Так, висновок суду першої інстанції про доведеність ризику переховування обвинуваченого від суду ґрунтується на даних про особу обвинуваченого із урахуванням тяжкості та обставин вчинення кримінального правопорушення. Матеріали кримінального провадження не містять даних про наявність у обвинуваченого соціальних зв`язків такої міцності, які можуть запобігти ризику переховування обвинуваченого від суду. Із урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставин його вчинення, кількості процесуальних дій, необхідних для проведення розслідування та судового розгляду сумарний строк протягом якого обвинувачений тримається під вартою не можливо визнати таким, який відповідає критерію надмірності. Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що є доведеним існування ризику ухилення обвинуваченого від суду. В умовах суспільно-політичної обстановки у державі, введення військового стану та існування непідконтрольних державі територій ступінь ризику ухилення обвинуваченого від суду є надзвичайно високим, а існування цього ризику достатнім для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого інших альтернативних запобіжних заходів, то на думку колегії суддів, запобіжний захід у виді особистого зобов`язання не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 та попередити наявні ризики, у зв`язку із його недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин, а враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Наведене указує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.

Ухвала Бородянського районного суду Київської області від 30 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 до 29 березня 2026 року відповідає вимогам закону, підстав для її скасування чи зміни колегія суддів не знаходить у зв`язку із чим залишає ухвалу без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 4221КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисниці обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокатки ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 30 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 до 29 березня 2026 року залишити без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ

__________________ _______________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4