Провадження № 11-кп/824/3079/2026Доповідач: ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

24 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченої - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2025 року продовжено до 23 січня 2026 року включно застосований до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зазначив, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, тому з урахуванням можливого покарання, яке може бути призначене останній продовжує існувати реальний ризик того, що обвинувачена, будучи неізольованою від суспільства в рамках лише такого запобіжного заходу як тримання під вартою, з метою уникнення кримінальної відповідальності буде переховуватись від суду. Також, суд дійшов висновку про продовження існування ризику вчинення обвинуваченою іншого кримінального правопорушення чи продовження злочину, у якому вона обвинувачується. Судом встановлено, що вказаним ризикам, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, ймовірності та вірогідності їх реалізації, не може запобігти будь-який інший, більш м`який запобіжний захід. Одночасно судом враховано вік обвинуваченої, її стан здоров`я, місце проживання та інші обставини, що характеризують її особу, дані про її соціальні зв`язки та спосіб життя. В підсумку суд вважав за можливе згідно вимог ч. 4 ст. 183 КПК України не призначати розмір застави обвинуваченій.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.

Вказує, що заявлені в клопотанні прокурора ризики, встановлені ст. 177 КПК України відсутні, оскільки до відповідного клопотання стороною обвинувачення не було долучено жодного належного та допустимого доказу наявності заявлених ризиків.

Вважає, що судом не було враховано положення ст. 178 КПК України під час розгляду клопотання прокурора.

Зазначає, що згідно ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України. В свою чергу ч. 2 ст. 111 КК України не відноситься до переліку зазначеного у ч. 4 ст. 183 КПК України, у зв`язку з чим суд безпідставно не визначив обвинуваченій розмір застави.

Посилається на практику Європейського суду з прав людини в контексті якої місцевий суд порушив п. 3 ст. 5 Конвенції, оскільки продовжив строк тримання обвинуваченої під вартою без визначення розміру застави.

Крім того, посилається на рішення Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України положення ч. 5 ст. 176 КПК України і вважає, що дана норма не відповідає ч. 2 ст. 3, ч.ч. 1, 2 ст. 8, ч.ч. 1, 2 ст. 29 Конституції України, оскільки порушує принцип верховенства права та обмежує право на свободу і особисту недоторканість.

Акцентує увагу на тому, що ОСОБА_8 є невинуватою доки не доведено протилежне, тому сторона обвинувачення та суд не вправі посилатись на обґрунтованість пред`явленого обвинувачення за ч. 2 ст. 111 КК України.

В підсумку звертає увагу на стан здоров`я обвинуваченої, яка має ряд захворювань, з урахуванням чого відсутні обставини для застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Обвинувачена в апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту чи застави.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що суд під час розгляду клопотання прокурора не звернув увагу на висновки рішення Конституційного Суду України №7-р (ІІ)/2024 від 19.06.2024 року, чим обмежив її право на свободу та особисту недоторканість.

Вважає, що всупереч ст. 29 Конституції України суд продовжив їй строк тримання під вартою і таке рішення суду є необґрунтованим та незаконним.

Зазначає, що обставини ризиків щодо неї за ч. 1 ст. 177 КПК України вже спливли за тривалістю часу судового розгляду. Крім того, з огляду на практику Європейського суду з прав людини у місцевого суду були відсутні підстави для продовження їй строку тримання під вартою з огляду на відсутність ризиків неправомірної поведінки за вказаною статтею.

На думку обвинуваченої, суд не взяв до уваги дані про її особу згідно вимог ст. 178 КПК України, а саме вік та стан здоров`я, репутацію, відсутність судимостей.

Також, вважає безпідставними висновки суду щодо неможливості визначення їй застави. Вказує, що існує судова практика про визначення застави обвинуваченим за ст. 111 КК України, а також застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Крім того, суд в порушення вимог ст. 194 КПК України, зокрема за відсутності обґрунтованості обвинувачення (недопустимість доказів згідно ст. 87 КПК України), відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України продовжив їй строк тримання під вартою.

В підсумку зазначає, що перебуває під вартою необґрунтовано довго, що безпідставно залишилось поза увагою суду.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченої та захисника, які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, постановляючи оскарженуухвалу, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Розглянувши заявлене в межах провадження клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився із доводами останнього та дійшов висновку про наявність правових підстав для продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

Підставами для продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_8 може: переховуватись від суду з огляду на тяжкість обвинувачення, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити злочин, у якому вона обвинувачується.

Крім того, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , взяв до уваги особу обвинуваченої, її вік та стан здоров`я, місце проживання та інші обставини, що характеризують її особу, дані про її соціальні зв`язки та спосіб життя.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття обвинуваченої під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченої не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_8 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченій строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на неї процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту чи визначення розміру застави, про що просить сторона захисту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченою своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суду не представлено.

Доводи апеляційних скарг про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_8 місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні злочину, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченої під вартою.

В даному кримінальному провадженні судом першої інстанції вірно встановлено про наявність та реальність ризиків ухилення обвинуваченої від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, що обумовлено як специфікою вчиненого злочину так і даними про особу обвинуваченої в їх сукупності. Твердження сторони захисту про відсутність вказаних прокурором та встановлених судом першої інстанції ризиків є надуманими, оскільки спрямовані на поліпшення становища обвинуваченої, яке в свою чергу може негативно вплинути на хід розгляду кримінального провадженні в суді першої інстанції.

Щодо доводів захисника та обвинуваченої про безпідставне не застосування вимог ч. 3 ст. 183 КПК України в частині визначення розміру застави, слід вказати наступне.

Є помилковим твердження захисника про те, що ч. 2 ст. 111 КК України не відноситься до переліку зазначеного у ч. 4 ст. 183 КПК України, оскільки суперечить змісту даної статті.

Також, є безпідставними доводи обвинуваченої щодо не врахування висновків рішення Конституційного Суду України №7-р (ІІ)/2024 від 19.06.2024 року, оскільки згідно даного висновку законодавець закріпив судову дискрецію слідчого судді, суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 КПК України не визначати або визначити розмір застави з урахуванням підстав та обставин, встановлених ст. ст. 177, 178 КПК України.

Отже, питання визначення розміру застави в даному конкретному кримінальному провадженні пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо неможливості визначенні розміру застави обвинуваченій ОСОБА_8 . Даний висновок належним чином обґрунтований судом, який діяв в межах норми, визначеної законодавцем в абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, при цьому судом враховано підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України.

Посилання апелянтів на необхідність застосування положень Конституції України та практики Європейського суду з прав людини не спростовує висновків суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Доводи апелянтів про те, що судом не були враховані відомості про особу ОСОБА_8 , не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки дані обставини були предметом дослідження суду, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України, та не спростовують висновків суду про ризики неналежної процесуальної поведінки обвинуваченої, навіть з урахуванням її репутації та відсутності судимостей.

Посилання апелянтів на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає неналежною підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки жодних документальних підтверджень того, що в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор» їй не надається кваліфікована медична допомога сторона захисту не надала.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої про тривалість розгляду кримінального провадження відносно неї, на думку колегії суддів, не спростовує наявність ризиків, встановлених судом першої інстанції, з огляду на конкретні обставини висунутого обвинувачення, характер та тяжкість діяння, яке їй інкримінується, і покарання, яке загрожує у разі визнання її винуватою у його вчиненні.

Більш того, перебування обвинуваченої під вартою обумовлена також тривалістю та складністю кримінального провадження, необхідністю детального дослідження доказів, їх вагомістю та, в даному випадку, переважає над приватним правом особи на особисту свободу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави може забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої, а інші запобіжні заходи, що не пов`язані з триманням під вартою, в силу закону в даному кримінальному провадженні застосовані бути не можуть, а тому правові підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

Доводи щодо підтвердження обґрунтованості обвинувачення належними доказами не є предметом перегляду та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Колегія суддів на цій стадії розгляду провадження не може надавати оцінку будь-яким доказам, а тому доводи апеляційних скарг колегією суддів в цій частині не розглядаються.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

Відтак, зазначені в апеляційних скаргах доводи та підстави, з яких захисник та обвинувачена просять скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Суддя Суддя