Справа № 734/2316/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/163/26
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

законного представника особи, до якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_8 , (в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в режимі дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000020 від 07.01.2019 року за апеляційними скаргами прокурора Козелецької окружної прокуратури ОСОБА_10 та представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Бобровицького районного суду Чернігівської області від 06.10.2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою відносно:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чемер Козелецького району Чернігівської області, українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого , зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Процесуальні витрати в сумі 8871 гривня 31 копійка за проведення судових експертиз віднесено на рахунок держави.

Скасовано арешти накладені на майно відповідно до ухвал слідчого судді Козелецького районного суду Чернігівської області від 08.04.2019 року, 26.03.2019 року, 27.03.2019 року.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 до ОСОБА_12 про стягнення матеріальної і моральної шкоди відмовлено.

Питання про долю речового доказу вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Згідно обвинувального акту, який надійшов до суду в об`єднаному кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000020 від 07.01.2019 року ОСОБА_12 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень , передбачених ч.1 ст.309 , ч.2 ст. 185 , ч.3 ст.185 КК України.

Ухвалою від 01.10.2025 року кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_12 за ч.1 ст.309 КК України закрито в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а за ч.2 ст.185 КК України закрито в зв`язку з набранням чинності законом , яким скасована кримінальна відповідальність за діяння вчинене ОСОБА_12 .

ОСОБА_12 обвинувачується в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у житло, інше приміщення, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, а саме, ОСОБА_12 на початку грудня 2018 року близько 00 год 00 хв ночі, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, через паркан проник до господарства ОСОБА_11 , яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 , де шляхом пошкодження замка дверей за допомогою монтировки та молотка, через двері проник до приміщення сараю, звідки таємно викрав електричну пилку марки «Nordex» моделі «EKS 2000» вартістю 500 грн., акумуляторний шуруповерт марки «Интерскол» моделі «ДА-12ЭР-01» вартістю 597 грн. 27 коп. Продовжуючи свою протиправну діяльність, ОСОБА_12 , діючи без розриву в часі, шляхом пошкодження замка дверей за допомогою монтировки та молотка, через двері проник до гаражного приміщення, звідки таємно викрав садово-будівельну тачку марки «Forte» моделі «WB6418-1S» вартістю 1013 грн. 46 коп. та електричний подовжувач на котушці з ручкою, довжиною 100 м вартістю 400 грн., а всього викрав майна на загальну суму 2510 грн. 73 коп., чим завдав ОСОБА_11 матеріальної шкоди на зазначену суму. Викраденим розпорядився на власний розсуд.

ОСОБА_12 в період з 10 грудня 2018 року по 07 січня 2019 року, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, через паркан проник до господарства ОСОБА_11 , яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 , де шяхом розбиття вікна за допомогою квіткового горщика, через вікно проник до будинку, звідки таємно, повторно викрав електричний конвектор марки «Ensto» моделі «ЕРНВМ10Р» вартістю 1258 грн., кінескопний телевізор марки «LG» з екраном 32 дюйма вартістю 500 грн., ТВ-тюнер марки «Wimpex» моделі «WX3201-T2» вартістю 442 грн. 33 коп., музичний центр марки «Panasonic» моделі № SA-AK15 вартістю 800 грн., газонокосарку марки «Foresta» моделі «LM-12» вартістю 1716 грн. 41 коп., жіночий велосипед вартістю 800 грн., фотоапарат на плівці марки «Сагепа» моделі «40 BF» вартістю 400 грн., телевізор марки «JVC» моделі «AV-1400AE» вартістю 400 грн., набір кухонних ножів на дерев`яній підставці марки «Cardinal», 7-м елементів, вартістю 250 грн., електричний чайник марки «Tefal» EXPRES вартістю 382 грн. 26 коп., магнітолу марки «Philips» моделі «AZ1110/14» вартістю 100 грн., а всього викрав майна на загальну суму 7049 грн., чим завдав ОСОБА_11 матеріальної шкоди на зазначену суму. Викраденим розпорядився на власний розсуд.

Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 01.10.2025 року порядок розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000020 від 07.01.2019 року змінено та продовжено судовий розгляд згідно з правилами, передбаченими главою 39 КПК України, залучено до участі у кримінальному провадженні законного представника особи, щодо якої вирішується питання застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_3 .

Прокурор в судовому засіданні заявила клопотанням про застосування відносно ОСОБА_12 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Відтак, враховуючи наявність підстав, зазначених у ст. 503 КПК України, а саме, те, що суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 3 ст.185 КК України мало місце і вчинено ОСОБА_13 в стані неосудності, в зв`язку з чим останній не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними внаслідок психічного захворювання, на даний час не видужав, суд дійшов висновку про необхідність застосування відносно ОСОБА_13 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Також, враховуючи вимоги закону, встановлені обставини справи, суд прийшов до висновку, що заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов потерпілої, цивільного позивача до ОСОБА_12 , відносно якого вирішується питання щодо застосування примусових заходів медичного характеру у зв`язку з вчиненням ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, у стані неосудності, задоволенню не підлягає за відсутності правових підстав для стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди.

В поданій апеляційній прокурор просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, виключивши з встановлених обставин вчинення ОСОБА_12 суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, посилання на форму вини ОСОБА_12 , мотив та мету, а також кваліфікуючу ознаку діяння, повторність. Зазначає, що з урахуванням того, що стан неосудності пов`язаний із відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак із ним несумісні наявність у свідомої особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини(умислу чи необережності )у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридичну оцінку суспільно небезпечного діяння в такому випадку слід надавати виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали. Звертає увагу, що ОСОБА_12 органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні злочинів, а саме, крадіжок з урахуванням умислу, корисливого мотиву та мети особистого збагачення, однак у подальшому під час судового розгляду встановлено неосудність останнього, а тому суд, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру, мав виключити такі дані з встановлених обставин вчинених ОСОБА_12 діянь. В свою чергу, згідно ч. 3 ст. 503 КПК України кримінально правова оцінка суспільно-небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому, не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру. Таким чином, у разі вчинення суспільно-небезпечного діяння особою у стані неосудності відповідне діяння не може бути кваліфіковане за ознакою повторності.

В свою чергу представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить змінити ухвалу Бобровицького районного суду Чернігівської області в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 до ОСОБА_12 та задовольнити цивільний позов ОСОБА_11 до залученого законного представника - ОСОБА_8 . Стягнути з відповідача, залученого законного представника ОСОБА_8 завдану матеріальну шкоду в розмірі 11 626 грн. 22 коп., завдану моральну шкоду в сумі 50 000 грн., витрати пов`язані з оплатою послуг за надання правової допомоги в сумі 4 000 грн. Зазначає, що в судовому засіданні ним було заявлене клопотання про заміну цивільного відповідача ОСОБА_12 на законного представника, його матір - ОСОБА_8 , яке головуючим суддею залишено без розгляду, оскільки не ставилося на обговорення учасниками судового процесу, і як наслідок, було безпідставно відмовлено цивільному позивачу у задоволенні позовних вимог. Наголошує, що позивач ОСОБА_11 , звертаючись до суду першої інстанції з цивільним позовом, виклала законність обґрунтування цивільного позову та надала відповідні письмові докази на підтвердження заявлених позовних вимог за заподіяну матеріальну і моральну шкоду, натомість суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, дійшовши хибного висновку, що при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру, у зв`язку з вчиненням ОСОБА_12 суспільно небезпечного діяння, позов не підлягає задоволенню за відсутності правових підстав.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 2 ст. 512, ч. 2 ст. 513 КПК України, визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Частиною 3 ст. 503 КПК України передбачено, що кримінальна правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій.

Відповідно до положень ст. 18 КК України осудність є ознакою виключно суб`єкта кримінального правопорушення. Визначені ч. 2 ст. 19 КК України критерії неосудності, як то неможливість усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними, не дозволяють об`єктивно і правильно визначити форму вину особи, яка діяла в стані неосудності, оскільки відповідно до ст. 23 КК України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, винність діяння (дії або бездіяльності) відповідно до ч. 1 ст. 11 КК України є ознакою виключно кримінального правопорушення.

Перелік питань, які з`ясовує суд під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, визначено ч. 1 ст. 513 КПК України, і він не містить таких елементів як винуватість особи, форма вини, мотив і мета вчинення суспільно небезпечного діяння. Таким чином, умисел і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме кримінального правопорушення, і встановлюються лише щодо осудної особи.

Тому, під час судового розгляду у кримінальних провадженнях щодо застосування примусових заходів медичного характеру ці питання з`ясуванню та встановленню не підлягають.

Правову позицію щодо предмета доказування у кримінальному проваджені про застосування примусових заходів медичного характеру викладено у постанові другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.02.2020 (справа № 234/18511/18), в якій суд зазначив, що оскільки стан неосудності пов?язаний із відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, із ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об?єктивно є неможливим. Аналогічну правову позицію викладено у постанові другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13.05.2021 (справа №204/8241/17). Проте, суд першої інстанції вказаних вимог кримінального та кримінального процесуального законів не дотримався.

Як вбачається з оскарженої ухвали суду про застосування примусових заходів медичного характеру, суд першої інстанції, за наслідками розгляду клопотання, дійшов висновку, що суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України, вчинено ОСОБА_12 , який мав і реалізував умисел, а саме, умисно з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, повторно таємно викрав чуже майно.

Проте, згідно з висновком комісійної експертизи № 326 від 06 березня 2025 року, ОСОБА_12 на даний час страждає та у період інкримінованих йому діянь страждав хронічним психічним захворюванням у вигляді параноїдної шизрофренії обтяженої вживанням психоактивних речовин, не міг в період інкримінованих йому діянь та в даний час розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Оскільки ОСОБА_12 через психічний розлад не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними, посилання в мотивувальній частині постановленої судом ухвали на наявність і реалізацію умислу, усвідомлення протиправного характеру своїх дій, мотивів при викладенні обставин вчинення ОСОБА_12 суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, не відповідає фактично встановленим обставинам кримінального провадження. Тому в цій частині оскаржена ухвала суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини ухвали посилання на такі ознаки вчинених ОСОБА_12 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, як мотив і мета.

Крім того, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. (ч. 1 ст. 32 КК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Згідно ч. 1 ст. 18 КК України суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Таким чином осудність є однією з загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

В свою чергу, згідно ч. 3 ст. 503 КПК України кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру.

Таким чином, у разі вчинення суспільно-небезпечного діяння особою у стані неосудності відповідне діяння не може бути кваліфіковане за ознакою повторності, наведене узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року (справа № 127/23789/17).

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову, то колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При цьому, ч. 1 ст. 1186 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, несе інша фізична або юридична особа, визначена законом.

Частиною 2 статті 1186 ЦК України визначено, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Тобто, правила цієї норми матеріального закону передбачають такі основні вимоги, яким повинні відповідати такі особи на момент завдання шкоди це проживати разом з цією особою та знати про її психічний розлад або недоумство.

Твердження апеляційної скарги представника потерпілої, що судом першої інстанції було залишено без розгляду заявлене клопотання про заміну цивільного відповідача ОСОБА_12 на законного представника, його матір - ОСОБА_8 і як наслідок було безпідставно відмовлено цивільному позивачу у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не може визнати обґрунтованим з огляду на наступне.

Під час вчинення суспільно-небезпечного діяння ОСОБА_12 перебував в стані неосудності, тобто не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, а відтак, не несе відповідальності за спричинену шкоду, що і не оспорюється апелянтами.

Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2025 року було залучено до участі у кримінальному провадженні законного представника особи, щодо якої вирішується питання застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 , проживаючу за адресою АДРЕСА_3 .

Як встановлено судом першої інстанції, згідно довідки виданої виконкомом Чемерської сільської ради Козелецького району Чернігівської області ОСОБА_8 зареєстрована, але не проживала в АДРЕСА_1 . З ОСОБА_12 проживав його батько - ОСОБА_14 . В своїх показаннях ОСОБА_12 підтвердив, що він проживав з батьком, також в протоколі обшуку, який проводився в будинку в АДРЕСА_1 зазначено, що обшук проводився в присутності мешканців будинку ОСОБА_14 та ОСОБА_12 .

Наведене обґрунтовано та беззаперечно вказує, що ОСОБА_8 не проживала разом з особою, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_12 .

Крім того, місцевим судом враховано відсутність даних, які б беззаперечно вказували на те, що мати - ОСОБА_8 ,, протягом минулого періоду, була належним чином обізнана про незадовільний психічний стан її сина.

Отже, враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтовано висновку, що цивільну відповідальність за шкоду, завдану внаслідок вчинення ОСОБА_12 суспільно небезпечного діяння, як сам ОСОБА_12 , так і його мати ОСОБА_8 не може нести, про що зазначено в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, в зв`язку з чим і відмовив у задоволенні цивільного позову.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б слугували підставою для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Козелецької окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Бобровицького районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2025 року, якою до ОСОБА_12 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, виключивши з встановлених обставин вчинення ОСОБА_12 суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, посилання на форму вини ОСОБА_12 , мотив та мету, а також кваліфікуючу ознаку діяння, повторність.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4