УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

м. Київ

справа № 607/16336/25

провадження № 51-916ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 07 жовтня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 грудня

2025 року у кримінальному провадженні № 0000514 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Золотники Теребовлянського району Тернопільської області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 07 жовтня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2

ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.

Вирішено питання щодо долі речових доказів, процесуальних витрат та цивільного позову у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 02 червня 2025 року о 09:25, керуючи технічно справним автомобілем «CITROEN С4 PICASS0», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись із пасажиром ОСОБА_6 без вантажу лівою смугою транспортного потоку вул. Об`їзна у м. Тернополя в напрямку вул. Протасевича

від вул. Степана Будного із швидкістю 72...88 км/год, чим порушив вимоги пунктів 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху (далі - ПДР), в порушення пунктів 1.5 ч. 1, 1.10 (в частині визначення поняття «дорожні умови», «дорожня обстановка», «населений пункт», «пішохідний перехід», «перевага»), 2.3 «б» ПДР, а також вимог

ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року)

із змінами та доповненнями не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не урахував дорожні умови і не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю

чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, наближаючись до регульованого світлофором пішохідного переходу, встановленого на вул. Об`їзній

у м. Тернополі, поряд із будинком № 23, і позначеного дорожнього розміткою 1.14.2 («зебра») з лініями червоного та білого кольорів та дорожніми знаками: 5.38.1, 5.38.2 («пішохідний перехід») ПДР, будучи проінформованим заборонним («червоним») для руху автомобілів сигналом світлофора та зупинкою у правій смузі для руху попутного із ним вантажного автомобіля «MAN TGL 8.220», р.н. НОМЕР_2 ,

із причепом «KONAR», р.н. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_7 , проігнорував вказані вимоги, горизонтальну розмітку 1.12 (розділ 34 «Дорожня розмітка») та вимоги пунктів: 8.7.3 (е) та 8.10 ПДР і не зупинився перед дорожньою

розміткою 1.12 (стоп-лінія), продовжив рух, унаслідок чого на пішохідному переході допустив наїзд передньою правою частиною керованого ним автомобіля

на пішохода ОСОБА_8 , який на зелений сигнал для пішоходів переходив пішохідний перехід справа наліво відносно руху автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження, від яких він помер. Порушення обвинуваченим ОСОБА_5 вимог пунктів: 8.7.3 (е) та 8.10, а також горизонтальної розмітки 1.12 (розділ 34 «Дорожня розмітка») ПДР перебуває в прямому причинному зв`язку

з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілого ОСОБА_8 .

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 10 грудня 2025 року вказаний вирок

щодо ОСОБА_5 залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржені судові рішення в частині призначеного покарання шляхом виключення з резолютивних частин судових рішень призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Свої вимоги мотивує тим, що суди, на його думку, під час призначення додаткового покарання не навели переконливих мотивів його необхідності, обмежившись посиланням на ст. 50 КК, не здійснили індивідуалізацію додаткового покарання та не обґрунтували, чому саме позбавлення права керування є необхідним

для досягнення мети покарання. Разом із тим, як зауважує захисник, судами встановлено, що злочин вчинено з необережності, ОСОБА_5 раніше

не судимий, щиро розкаявся, повністю визнав вину, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, добровільно відшкодував шкоду, потерпілі просили не застосовувати додаткове покарання, є єдиним годувальником сім`ї, має двох малолітніх дітей, професійна діяльність безпосередньо пов`язана з керуванням транспортом.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо можливості незастосування до його підзахисного

додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, обставини вчинення злочину, ставлення обвинуваченого до скоєного ним злочину, який усвідомив неправомірність вчиненого ним діяння і критично оцінив вчинене, готовий нести відповідальність, дані про особу винного, який на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, повністю визнав себе винним у вчиненому, раніше

не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, працевлаштований, працює на посаді, пов`язаній з керуванням транспортними засобами, має

на утриманні двох малолітніх дітей, а також взяв до уваги щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування потерпілим завданої шкоди, що визнав пом`якшуючими покарання обставинами, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Таким чином, суд, врахувавши вищенаведені обставини, дійшов висновку, що ОСОБА_5 слід обрати покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 286 КК.

Крім того, вирішуючи питання про необхідність призначення альтернативного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК, суд вказав на те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність пов`язана з користуванням таким правом, є засобом реалізації догляду за іншими особами; існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Також суд зауважив, що ПДР регламентований єдиний порядок дорожнього руху

на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. До водіїв транспортних засобів пред`являються підвищені вимоги щодо дотримання ними цих Правил, адже порушення такими особами ПДР може призвести до травмування, в тому числі, пасажирів, а також інших учасників дорожнього руху.

У цього кримінальному провадженні суд взяв до уваги грубе порушення

ОСОБА_5 ПДР, що і призвело до дорожньо-транспортної пригоди з тяжкими наслідками, а саме зі смертю потерпілого.

За таких обставин, як вказав суд, доводи сторони захисту про те, що для обвинуваченого керування транспортним засобом є основним заробітком, оскільки перебуває на посаді водія-експедитора, а також способом перевезення членів сім`ї, які потребують стороннього догляду, не може бути безумовною підставою для незастосування до ОСОБА_5 додаткового покарання. Крім цього, відсутність

у потерпілих претензій матеріального та морального характеру з урахуванням наслідків вчиненого злочину не знижує тяжкості та небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим.

Разом із цим, суд, як убачається з вироку, урахував позиції потерпілих щодо

не застосовування до обвинуваченого додаткового покарання, однак вказав і на те, що думки потерпілих щодо призначення покарання у справах цієї категорії не є обов`язковими для суду, не обмежують суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність, однак ураховуються у сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК, і не мають над ними пріоритету.

Урахувавши обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, відверте нехтування обвинуваченим ПДР, а також наслідки у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_8 , суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише з призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таке покарання, як зазначив суд, відповідає вимогам ст. 65 КК та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Разом із цим, суд із урахуванням обставин, що встановлені під час розгляду кримінального провадження, детальної перевірки доводів учасників судового розгляду та даних про особу ОСОБА_5 , з огляду на необережну форму вини, поведінку останнього під час судового розгляду, який критично оцінив свої протиправні дії, засуджував свою поведінку, висловив щирий жаль з приводу вчиненого, дійшов висновку, що в сукупності зазначене свідчить про можливість виправлення останнього без відбування покарання у виді позбавлення волі, але

в умовах здійснення контролю за його поведінкою та покладенням обов`язків протягом іспитового строку, необхідних для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень у майбутньому та звільнив ОСОБА_5 на підставі ст. 75 КК від відбування основного покарання з випробуванням

із встановленням іспитового строку.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою його захисника, доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги останнього, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Як убачається з оскарженої ухвали, колегія суддів визнала непереконливими доводи сторони захисту про те, що позбавлення права керування транспортними засобами позбавить обвинуваченого джерела його доходу та засобу для існування та забезпечення його сім`ї, зазначивши, що згідно матеріалів кримінального провадження подія злочину мала місце 02 червня 2025 року, у той же час із ОСОБА_5 був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, на підставі якого останній був прийнятий на роботу на посаду водія-експедитора до ФОП ОСОБА_9 , вже після вчинення

ОСОБА_5 злочину, а саме 24 липня 2025 року.

Інші ж підстави, з яких захисник просив не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання, як зазначив апеляційний суд, вже були враховані місцевим судом під час призначення основного покарання та стали підставою для застосування до нього положень ст. 75 КК.

З вищенаведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених вироку та ухвали внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування можливості незастосування до ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за його касаційною скаргою на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3