ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року Кривий Ріг

25.03.2026р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг в режимі відеоконференції Дніпропетровської області апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.02.2026р., якою обвинуваченому за ч. 4 ст. 408 КК ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів до 17.04.2026р. включно

за участю захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції обвинуваченому за ч. 4 ст. 408 КК України ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів до 17.04.2026р. включно, при цьому суд першої інстанції не встановив підстав для визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Із ухвалою слідчого судді не погодився захисник ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій:

- вважає, що оскаржувана ухвала слідчого судді є необґрунтованою та незаконною, слідчий суддя всупереч вимогам ст.ст. 176, 183 КПК України безпідставно не визначив щодо підозрюваного розмір застави, як альтернативний запобіжний захід, та безальтернативне тримання під вартою суперечить положенням Конституції України, рішенням Конституційного суду та практиці ЄСПЛ;

- прохає змінити оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та визначити обвинуваченому альтернативний запобіжний захід із можливістю внесення застави.

Про дату час та місце судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повідомлений належним чином, клопотання про участь у судовому засіданні не заявив.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження, отримані відповідно до вимог ст. 422-1 КПК України та перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги захисника за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в обґрунтування свого висновку поклав те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину проти встановленого порядку несення військової служби в умовах воєнного стану, за який передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк до 12 років.

Суд першої інстанції вважав, що і з врахуванням тяжкості пред`явленого обвинувачення та суворості ймовірного покарання, яке може бути призначено у випадку доведеності його винуватості, відомостей про особу обвинуваченого, а також стадії судового процесу, існує обґрунтований ризик, що обвинувачений може переховуватися від суду.

Також суд першої інстанції врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше залишав самовільно військову частину, тому ризики, передбачені ст. 177 КПК України підтверджені та не перестали існувати.

Суд апеляційної інстанції встановив, що суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 177, 178, 194 КПК України дослідив зміст обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , щодо якого відбувається судовий розгляд обвинувального акту по суті, та наявність ризиків з боку обвинуваченого, які зазначені у клопотанні прокурора, відомості про його особу та встановив, що ризики з боку обвинуваченого, на які наголосив прокурор, є підтвердженими, продовжують існувати.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погоджується та вважає їх законними та вмотивованими з урахуванням наступного.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши висновки суду першої інстанції, які були покладені в обґрунтування прийнятого рішення про продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, дослідивши матеріали кримінального провадження вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції вважає, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які зазначені у клопотанні прокурора, є підтвердженими, та застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та відповідно ддо вимог ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Ризики, пов`язані з передбачуваною протиправною поведінкою обвинуваченого, можуть негативно вплинути на кримінальне провадження. Це може включати ухилення від слідства, перешкоджання встановленню істини, вплив на свідків, а також повторне вчинення злочинів, що повинно враховуватись у сукупності при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу з існуючим суспільним інтересом, спричиненим протиправними діями обвинуваченого, та необхідності відповідної реакції суду.

Кримінальний процесуальний закон у якості ризиків, крім іншого, також має на увазі високу долю передбачуваної небезпеки вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, яка дозволяє суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу, яким у даному випадку є тримання під вартою.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріально-правовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного кримінального правопорушення; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила кримінальне правопорушення; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що зміст апеляційної скарги захисника спрямований на незастосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою альтернативного запобіжного заходу у виді можливості внесення застави, який вважав, що вказана обставина не відповідає положенням Конституції України, рішенням Конституційного суду та практиці ЄСПЛ.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що зміст апеляційної скарги захисника спрямований на незастосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою альтернативного запобіжного заходу у виді можливості внесення застави, який вважав, що вказана обставина не відповідає положенням Конституції України, рішенням Конституційного суду та практиці ЄСПЛ

Суд апеляційної інстанції щодо вказаних доводів наголошує, що відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Наведена вище вимога закону передбачена змінами до КПК України, внесеними ЗУ «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо обрання запобіжного заходу до військовослужбовців, які вчинили військові злочини під час дії воєнного стану» № 2531-IX від 16.08.2022р.

Доводи сторони захисту щодо відсутності прямої заборони у наведених вище кримінальних правопорушеннях застосовувати заставу, не мають під собою підґрунтя, оскільки законодавче обґрунтування таких змін безпосередньо викладено у пояснювальній записці до вказаного закону, яку слід розглядати як роз`яснення до таких законодавчих змін та визначення повноважень суду у справах даної категорії.

Так, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану. Нормативне регулювання у сфері здійснення кримінального провадження щодо особи і позбавлення її у зв`язку з цим свободи повинне базуватися на засадах, передбачених ст.ст. 1, 3, ч. 1, 2 ст. 8, ч. 1, 2 ст. 29, ч. 1 ст. 64 Основного Закону України. Відповідно до ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є суттєвим обмеженням права на свободу. Проте, у тій самій статті Конституції України йдеться про можливість такого обмеження за неухильного дотримання порядку і процедури такого обмеження. Тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом, процесуальний механізм застосування якого постійно перебуває у центрі уваги як фахівців, так і суспільства в цілому. Під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою тяжкість злочину має розглядатися з двох позицій: тяжкість злочину як формальна підстава обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та тяжкість злочину як обставина, врахування якої свідчить про більшу доцільність застосування взяття під варту порівняно з іншими запобіжними заходами. Законодавець вважає, що не може до військовослужбовця, який вчинив військовий злочин під час дії правового режиму воєнного стану, застосовуватися будь-який інший запобіжний захід, крім як тримання під вартою. Військовий злочин, вчинений військовослужбовцем під час дії правового режиму воєнного стану, свідчить про максимальний ступінь суспільно-небезпечного діяння, а відтак до такого військовослужбовця може бути застосовано виключно запобіжний захід тримання під вартою. Отже до військовослужбовців, які вчинили найбільш суспільно-небезпечні військові діяння під час дії правового режиму воєнного стану, повинен бути застосований запобіжний захід тримання під вартою.

Метою наведених законодавчих змін є унеможливлення застосування будь-яких інших запобіжних заходів, крім як тримання під вартою, до військовослужбовців, які вчинили окремо визначені військові злочини під час дії воєнного стану.

Враховуючи наведене вище, суд першої та апеляційної інстанції у межах своїх повноважень виконує законодавчу норму, яка не передбачає застосування до підозрюваного, який вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст. 402-405, 407, 408, 429 КК України, альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зміна рішення суду першої інстанції та застосування альтернативного запобіжного у виді застави не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги захисника є неспроможними та не підлягають задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.02.2026р., якою обвинуваченому за ч. 4 ст. 408 КК ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів до 17.04.2026р. включно залишити без задоволення.

Ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.02.2026р., якою обвинуваченому за ч. 4 ст. 408 КК ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів до 17.04.2026р. включно залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді: