Номер провадження: 11-кп/813/1665/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської обл. від 05.02.2026, якою під час судового розгляду к/п № 0001362 від 14.06.2016 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Новобахмутівка, Ясинуватівського р-ну Донецької обл., громадянина України, із незакінченою середньою освітою, не одруженого, не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 3, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 357 КК України продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 06.04.2026 включно, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою задоволено клопотання прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури та стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 06.04.2026 включно, без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України в даному к/п стосовно ОСОБА_6 та на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України вирішив не визначати розмір застави.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її необґрунтованість оскільки судом 1-ої інстанції було порушено його право на захист. Так, в судовому засіданні 05.02.2026 він заявив про недовіру до призначеного захисника, залученого 28.01.2026, оскільки останній не з`явився до нього в СІЗО для підготовки до засідання, не було можливості конфіденційно поспілкуватися з адвокатом, крім того останній відкрито заявив у суді, що не знайомився з матеріалами справи, а лише з клопотанням прокурора, також адвокат не реагував на порушення його прав з боку прокурора щодо неповноти матеріалів, доданих до клопотання.

Окрім того, в ухвалі суду зазначені неправильні відомості про його особу, зокрема він вже одружений та дозвіл на укладення шлюбу надавав головуючий суддя в цій справі, в нього є неповнолітня дитина (падчерка), яку він утримує, а дружина письмово підтвердила про готовність забезпечити його перебування під домашнім арештом.

Більш того, в цьому к/п стосовно нього відсутня обґрунтована підозра, а встановлені ризики є безпідставними та не підтверджуються доказами. Зокрема, впродовж 5 років з моменту початку розслідування відсутні докази здійснення ним впливу на учасників к/п, до справи додано висновок начальника СІЗО, який підтвердив, що він відмовився від злочинних традицій та не має зв`язків із криміналітетом, а в цілому клопотання прокурора обґрунтоване лише тяжкістю інкримінованих злочинів.

При цьому, кримінальне провадження вже розглядається тривалий час, а вирок до теперішнього часу не ухвалений, що не відповідає критеріям розумності строків.

За таких обставин обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести нову, якою обрати йому запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту за місцем проживання його дружини.

Учасники кримінального провадження про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, в судове засідання не з`явились, при цьому прокурор ОСОБА_7 подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якій заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, водночас захисник будь-яких клопотань до суду не подавав.

Колегія суддів, на підставі приписів ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого та дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

ОСОБА_6 пред`явлене обвинувачення у вчинені декількох кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 3, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 357 КК України, серед яких особливо тяжкий злочин, покарання за яке передбачене у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

При цьому, апеляційний суд враховує, що у рішенні в справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, апеляційний суд також зважає на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

Отже, враховуючи загрозу суворості можливого покарання, специфіку інкримінованих злочинів, в тому числі проти життя та здоров`я особи, в результаті яких загинуло декілька людей, кількість інкримінованих епізодів, апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції щодо наявності в цьому к/п ризику переховування від органу досудового розслідування/суду, який не зменшився та зберігає свою актуальність на цій стадії к/п.

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

При цьому, апеляційний суд враховує стадію судового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 , зокрема необхідність допиту свідків в судовому засіданні, що обумовлює існування ризику впливу обвинуваченим на учасників к/п.

Водночас, апеляційний суд враховує, що згідно із ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_6 інкримінується вчинення декількох злочинів, а крім того він раніше неодноразово судимий, що може свідчити про наявність в цьому к/п ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Вище вказані обставини не були спростовані стороною захисту на стадії апеляційного перегляду ухвали про продовження строку дії запобіжного заходу.

В контексті наведеного, апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що актуальність вище встановлених ризиків на цій стадії розгляду к/п зберігається, що є підставою для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та підтверджує обґрунтованість висновків суду 1-ої інстанції. Враховуючи те, що в результаті вчинення інкримінованих діянь загинуло декілька людей внаслідок насильницької смерті, а також зважаючи на те, що обвинуваченому інкримінується ще декілька кримінальних правопорушень, зокрема за ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 357 КК України, на глибоке переконання апеляційного суду, вказане в сукупності свідчить про ступінь небезпеки особи обвинуваченого для суспільства, відтак підстави для обрання йому більш м`якого запобіжного заходу відсутні.

В системному взаємозв`язку із наведеним, одруження обвинуваченого ОСОБА_6 під час тримання під вартою не може беззаперечно свідчити про сформування в нього міцних соціальних зв`язків, що могло би бути для особи достатнім стримуючим фактором для виконання покладених на нього обов`язків. Посилання апелянта на те, що в нього на утриманні перебуває неповнолітня дитина (падчерка) в зв`язку з його нещодавнім одруженням не витримує критики, адже обвинувачений впродовж тривалого часу перебуває під вартою, докази наявності в нього доходів апеляційному суду не надавались, яким саме чином він здійснює утримання неповнолітньої особи перебуваючи при цьому тривалий час під вартою сам обвинувачений в своїй апеляційній скарзі не зазначив, з огляду на що апеляційний суд відхиляє ці доводи.

Крім того, посилання апелянта на відсутність обґрунтованої підозри в цьому к/п відхиляються апеляційним судом, оскільки на цій стадії к/п стосовно обвинуваченого вже складений обвинувальний акт, який розглядається судом 1-ої інстанції за результатами розгляду якого суд здійснить перевірку викладених в ньому обставин та прийме відповідне рішення. При цьому, аналіз обґрунтованості пред`явленого обвинувачення не належить до повноважень апеляційного суду на цій стадії к/п, оскільки предметом апеляційного провадження є лише перевірка законності та обґрунтованості продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, чому вище була надана оцінка.

Водночас, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо неналежного забезпечення права на захист спростовуються матеріалами провадження, оскільки йому був наданий захисник та забезпечена можливість поспілкуватися з ним щодо обставин справи та клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу. При цьому, апеляційний суд зауважує, що обвинувачений неодноразово відмовлявся від наданих йому безоплатних захисників та до участі в справі залучалися інші захисники в порядку надання безоплатної правової допомоги.

Апеляційний суд зауважує, що відповідно до правової позиції ККС ВС в постанові від 21.11.2024 в справі № 748/1972/19: «Право особи на заміну захисника, передбачене ст. 54 КПК України, є похідним від права вільного вибору захисника своїх прав, яке особа реалізує самостійно, укладаючи договір з обраним нею захисником. Це право не поширюється на зміст права на безоплатну вторинну правову допомогу, де особа не обирає собі захисника, а отримує захист, гарантований державою та за державні кошти.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» безоплатна вторинна правова допомога - це вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу до правосуддя.

Під час реалізації цієї державної гарантії особа позбавлена можливості вільно обирати собі захисника, оскільки на підставі ст. 49 КПК України захисник такій особі призначається за постановою слідчого/прокурора або ухвалою судді чи суду. Тому особа, що отримує безоплатну вторинну правову допомогу, не може на власний розсуд вимагати від суду заміни захисника за призначенням з особистих мотивів за відсутності обґрунтованих підстав для цього.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини особа має право обрати собі адвоката в разі, якщо є можливість оплатити його послуги. Особа, якій надається безоплатна юридична допомога, не має права обирати захисника. У випадках, коли безоплатно призначений захисник явно не виконує своїх обов`язків, органи влади мають позитивне зобов`язання замінити його».

Відтак, заміна призначеного в кримінальному процесі захисника відбувається за наявності обґрунтованих для цього підстав, існування яких має бути належним чином доведено. Безпідставні посилання обвинуваченого на невдоволення роботою призначеного захисника, в тому числі всіх призначених йому захисників в рамках цього к/п, не можуть бути причиною заміни призначеного захисника, більш того вказані дії носять характер зловживання наданих законом процесуальних прав.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження, а істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та скасування законної та обґрунтованої ухвали суду 1-ої інстанції.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01) Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27.06.1968, серія A, № 7, с. 26-27, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16.07.1971, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

За обставинами цього к/п, ОСОБА_6 впродовж тривалого часу утримується під вартою, обвинувальний акт стосовно нього в цьому к/п був переданий до суду 1-ої інстанції для розгляду 28.06.2022, однак станом на теперішній час судове рішення в справі не прийнято.

Враховуючи викладене, апеляційний суд звертає увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття невідкладних дієвих заходів з метою дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 .

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.02.2026, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 3, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 357 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 06.04.2026 включно, без визначення застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції не необхідність вжиття дієвих заходів для розгляду к/п № 0001362 від 14.06.2016 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 3, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 357 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4