ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/3679/26

Провадження № 11-сс/820/101/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

доповідача-судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

третьої особи ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, апеляційну скаргу прокурора окружної прокуратури міста Хмельницького ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2026 про відмову в задоволенні клопотання прокурора Окружної прокуратури м. Хмельницького ОСОБА_5 про арешт майна, в межах кримінального провадження № 0000246 від 03 лютого 2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено у задоволені клопотання прокурора окружної прокуратури міста Хмельницького ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000246 від 03.02.2026 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що відсутні підстави для накладення арешту на майно, яке зазначене у клопотанні прокурора, оскільки даних, які б свідчили про те, що автомобіль підлягає арешту в якості засобу забезпечення кримінального провадження клопотання прокурора не містить, та в процесі розгляду клопотання слідчим суддею не встановлено.

В поданій апеляційній скарзі прокурор окружної прокуратури міста Хмельницького ОСОБА_5 просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою накласти арешт на тимчасово вилучене майно.

Апелянт звертає увагу, що необхідністю накладення арешту саме на це майно є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження, а також, за необхідності, проведення з ним експертних досліджень. Крім того, апелянт стверджує, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавлений права керування транспортними засобами терміном на 1 рік згідно з постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області №686/27116/25 від 29.09.2025. Вказаний факт підтверджує те, що майно, зокрема транспортний засіб марки «ZAZ», моделі «TF69Y0», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , сірого кольору, номер шасі - НОМЕР_2 , вилучене під час огляду місця події за адресою: м. Хмельницький, вул. Тернопільська, буд. № 26/3, обгрунтовано визнане слідчим речовим доказом та може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_5 , на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, третю особу ОСОБА_6 , вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з приписами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним,обґрунтованим і вмотивованим.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.ст. 98, 132, 170-173 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Прокурор, звертаючись з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на транспортний засіб марки «ZAZ», моделі «TF69Y0», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_3 , сірого кольору, номер шасі - НОМЕР_2 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу « НОМЕР_4 » належить ОСОБА_6 , з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування майном, зазначав, що не накладення слідчим суддею, на вказане майно, арешту у сторони обвинувачення викликає обґрунтовані побоювання щодо повного знищення слідової інформації і неможливості здобуття стороною обвинувачення основоположних доказів і встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, як того вимагає кримінальний процесуальний закон. Крім того може призвести до його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження, та відповідно, до визнання неналежними речовими доказами при подальшому судовому розгляді вказаного кримінального провадження.

Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора, слідчий суддя зазначив, що клопотання не містить відомостей, які б давали розумні підстави вважати, що транспортний засіб, який є предметом арешту, відповідає критеріям ст. 98 КПК України, зокрема є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального-провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, або набутий кримінально-протиправним шляхом.

Так, майно, на яке прокурор просить накласти арешт, не відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, з огляду на диспозицію ч. 1 ст. 382 КК України, за якою відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, і відповідно до якої відповідальність встановлено за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає у незастосуванні, передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт. Форми (способи) невиконання судового акта можуть бути різними, наприклад, пряма і відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати. При цьому, санкцією цієї статті не передбачено додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Отже, автомобіль не відповідає ознакам речового доказу, передбаченим ст. 98 КПК України у провадженні, внесеному до ЄРДР за ст. 382 КК України,

Накладення арешту на транспортний засіб у даному випадку не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника (володільця) майна чи третіх осіб і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника (володільця) майна, гарантованими законом, та завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Слідчий суддя прийшов до переконання про відсутність підстав для накладення арешту на майно, яке зазначене у клопотанні прокурора. Даних, які б свідчили про те, що автомобіль підлягає арешту в якості засобу забезпечення кримінального провадження клопотання прокурора не містить, та в процесі розгляду клопотання слідчим суддею не встановлено.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком слідчого судді.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що слідчим слідчого відділу Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000246 від 03.02.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України. Станом на момент звернення прокурора з клопотанням про арешт майна жодній особі, у даному кримінальному провадженні, не вручено письмового повідомлення про підозру, відповідно до ст. 278 КПК України.

Постановою слідчого про визнання, приєднання до кримінального провадження речових доказів від 03.02.2026, транспортний засіб марки «ZAZ», моделі «TF69Y0», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_3 , сірого кольору, номер шасі - НОМЕР_2 визнані речовими доказом у межах кримінального провадження №0000246.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , транспортний засіб марки ««ZAZ», моделі «TF69Y0», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_3 , сірого кольору, номер шасі - НОМЕР_2 на праві власності належить ОСОБА_6 . Даний транспортний засіб поміщено поряд з майданчиком утримання транспортних засобів ЦЗ ГУНП в Хмельницькій області, що за адресою: м. Хмельницький, вул. Романа Шухевича, 120Д.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.09.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним. Друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише на умовах, передбачених законом, а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію законів. Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах Амюр проти Франції, Колишній король Греції та інші проти Греції та Малама проти Греції).

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судової процедури, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

За змістом ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України, засобом забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який полягає у тимчасовому позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Відповідно до вимог цього Кодексу, арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

Згідно з ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя, суд при вирішенні питання про накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, повинен перевірити наявність достатніх підстав вважати, що вилучене майно, яке визнано речовим доказом, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як вилучення майна або арешт майна, суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь.

Так, зокрема, в рішенні у справі «Новоселецький проти України», Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення згаданого вище права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (п.101).

З наведених підстав не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності накладення арешту на транспортний засіб марки «ZAZ», моделі «TF69Y0», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , сірого кольору, номер шасі - НОМЕР_2 , вилучений під час огляду місця події за адресою: м. Хмельницький, вул. Тернопільська, буд. № 26/3. Прокурором не обґрунтовано, які саме сліди кримінального правопорушення можуть зберігатися на зазначених ключах чи свідоцтві про реєстрацію, та яким чином їх збереження потребує застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, у цьому кримінальному провадженні, предметом злочину якого є сам судовий акт.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000246 від 03.02.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, тобто в умисному невиконанні вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджанні їх виконанню, транспортний засіб марки ««ZAZ», моделі «TF69Y0», 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , сірого кольору, номер шасі - НОМЕР_2 не відповідає ознакам речового доказу, передбаченого ст. 98 КПК України, не є знаряддям вчинення злочину, не містить на собі сліди злочину, що можуть бути використані слідством для встановлення обставин справи.

За відсутності фактичних даних, що підтверджують відповідність вказаного майна критеріям речових доказів, визначених статтею 98 КПК України, накладення арешту на нього є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам статей 170-173 КПК України, а отже порушує принцип пропорційності втручання у право власності.

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для накладення арешту на майно, яке зазначене у клопотанні прокурора.

Таким чином, ухвала слідчого судді, винесена з урахуванням всіх обставин справи, з додержанням вимог кримінального процесуального закону, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, щодо володіння своїм майном, апеляційних підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2026 про відмову в задоволенні клопотання прокурора Окружної прокуратури м. Хмельницького ОСОБА_5 про арешт майна, в межах кримінального провадження № 0000246 від 03 лютого 2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2