СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/488/26
ун. № 759/1518/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м.Київ

Слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника власника майна ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000060 від 27.08.2024,

ВСТАНОВИВ:

21.01.2026 прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно, а саме: майновий комплекс (РНОНМ 91) загальною площею 1480,8 кв. м, до складу якого входять будівля бази комбінату громадського харчування (літера А) загальною площею 1474,4 кв. м та будівля прохідної комбінату громадського харчування (літера В) загальною площею 6,4 кв. м; споруда причальної набережної, літера «№1», довжиною 151 п. м; споруда берегоукріплення, літера «№2», довжиною 37,5 п. м; а також будівля кондцеху комбінату громадського харчування (літера Б) загальною площею 1106,3 кв. м (РНОНМ 91), що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, 10-А.

Клопотання мотивоване тим, що зазначене майно, на думку сторони обвинувачення, є речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки гідротехнічні споруди нібито були незаконно включені до складу нерухомого майна, зареєстрованого на праві власності за ТОВ «МТР Менеджмент Україна», а відтак існує необхідність накладення арешту з метою збереження речових доказів.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримала та просила його задовольнити.

Представник власника майна ОСОБА_4 в особі адвоката ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на відсутність належного зв`язку між майном та відомостями, внесеними до ЄРДР, формальний характер постанови про визнання майна речовими доказами, суперечності щодо складу та належності майна, відсутність доведених ризиків, передбачених ст. 170 КПК України, а також на те, що спір щодо правового режиму окремих об`єктів має ознаки майнового спору.

Представник ДП «Адміністрація річкових портів» ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що гідротехнічні споруди, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, 10-А, фактично є гідротехнічними спорудами державної форми власності та не могли бути набутими у власність приватними суб`єктами господарювання та фізичними особами, окрім як шляхом передачі до статутного капіталу, отже права на них ТОВ «МТР Менеджмент Україна» на законних підставах набути не могло.

Вислухавши думку прокурора, представника власника майна, представника ДП «Адміністрація річкових портів», дослідивши клопотання, додані до нього матеріали, письмові заперечення сторони захисту та інші надані документи, слідчий суддя доходить такого висновку.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям учинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди, містять інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження, або були об`єктом кримінально протиправних дій чи набуті кримінально протиправним шляхом.

За змістом ч. 1, 2 ст. 170 КПК України арешт майна є тимчасовим, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавленням права на відчуження, розпорядження та/або користування майном та допускається лише за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що таке майно є доказом кримінального правопорушення або відповідає іншій визначеній законом меті арешту.

Згідно з вимогами ст. 173 КПК України у задоволенні клопотання про арешт майна слід відмовити, якщо особа, яка його подала, не доведе необхідність арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим ч. 1 ст. 170 цього Кодексу; при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя враховує правову підставу арешту, можливість використання майна як доказу, розумність і співмірність обмеження права власності та наслідки арешту майна для власника.

Щодо доводів сторони захисту про порушення правил територіальної підсудності слідчий суддя зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КПК України клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

З матеріалів провадження вбачається, що постановою про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування у кримінальному провадженні, від 22.12.2025 місцем здійснення досудового розслідування визначено відділ із розслідування кримінальних проваджень у інвестиційній сфері Підрозділу детективів (на правах самостійного Управління) Територіального управління БЕБ у м. Києві, розташований за адресою: м. Київ, вул. Ірпінська, 71. Крім того, у матеріалах міститься копія наказу від 26.09.2024 про визначення місця знаходження зазначеного структурного підрозділу за цією ж адресою.

За таких обставин доводи сторони захисту щодо порушення правил територіальної підсудності підтвердження не знайшли, а клопотання подано до Святошинського районного суду м. Києва з дотриманням вимог ч. 2 ст. 132 КПК України.

Разом з тим на момент звернення прокурора з клопотанням, а саме 21.01.2026, надані стороною обвинувачення матеріали не містили належної індивідуалізації обставин кримінального правопорушення саме щодо всього переліку майна, на яке просився арешт.

Клопотання охоплює як будівлі літ. А, В, Б, так і окремі гідротехнічні споруди, однак сторона обвинувачення не навела чітких, конкретних та несуперечливих відомостей, які б дозволяли встановити доказовий зв`язок кожного з цих об`єктів із тим кримінальним правопорушенням, у межах якого прокурор просить застосувати настільки істотне втручання у право власності.

Слідчий суддя бере до уваги, що для накладення арешту на майно з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, сторона обвинувачення зобов`язана надати належні та допустимі дані, які дають можливість обґрунтовано вважати, що кожний із об`єктів, на який проситься накласти арешт, відповідає критеріям речового доказу, визначеним ст. 98 КПК України. Саме по собі існування спору щодо належності майна або твердження про можливі порушення порядку його набуття не є тотожними встановленню обставин, передбачених ст. 98 КПК України, та не звільняють сторону обвинувачення від обов`язку довести підстави арешту майна саме у кримінальному провадженні.

Із поданих стороною захисту матеріалів убачається, що станом на 17.12.2025 існувала інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також листування, з якого вбачалося, що питання належності та складу гідротехнічних споруд є спірним. Захист також звертав увагу органу досудового розслідування на обставини, пов`язані з помилковим включенням відповідних споруд до складу майнового комплексу.

Прокурором не надано належного спростування цим доводам і не усунуто внутрішніх суперечностей щодо того, яке саме майно, в якому правовому статусі та на підставі яких даних є предметом клопотання про арешт.

Постанова про визнання майна речовими доказами від 19.12.2025 сама по собі не є достатньою підставою для арешту майна. Така постанова не замінює обов`язку сторони обвинувачення довести, що конкретні об`єкти відповідають критеріям ст. 98 КПК України. Формальне визнання майна речовим доказом не може підміняти собою належне процесуальне обґрунтування клопотання та подання до суду конкретних фактичних даних, які свідчать про зв`язок кожного окремого об`єкта з обставинами кримінального провадження.

Із поданих матеріалів не вбачається, що будівлі літ. А, В, Б чи всі заявлені об`єкти нерухомості були безпосереднім предметом кримінально протиправних дій, зберегли на собі сліди злочину або містять такі індивідуалізовані відомості, для збереження яких необхідне саме накладення арешту. Отже, посилання прокурора на визнання майна речовими доказами має декларативний характер і не підкріплене належною фактичною основою.

Слідчий суддя також враховує лист Міністерства розвитку громад та територій України та лист ДП «Адміністрація річкових портів», на які посилаються сторони. Із змісту цих документів убачається, що державні органи та підприємство висловлюють позицію щодо правового режиму гідротехнічних споруд, необхідності обліку такого майна, реєстрації прав держави у разі наявності підстав, а також перевірки факту порушення майнових прав.

Однак самі по собі ці документи не встановлюють доведеного факту кримінального правопорушення та не замінюють собою належних і допустимих доказів, які прокурор зобов`язаний подати слідчому судді для обґрунтування клопотання. Зміст вказаного листування свідчить про наявність спору щодо правового режиму, обліку та належності майна, що потребує з`ясування, а не про безспірно доведений факт злочинного заволодіння.

Окремо слідчий суддя враховує, що додатковий витяг з ЄРДР, наданий стороною захисту, відображає внесення 25.02.2026 відомостей за ч. 5 ст. 191 КК України. Проте ці відомості внесені вже після звернення прокурора з клопотанням 21.01.2026, а тому не можуть ретроспективно усунути первісні недоліки клопотання і бути належною процесуальною підставою для оцінки його обґрунтованості станом на момент подання.

Слідчий суддя оцінює обґрунтованість клопотання, виходячи з тих обставин та матеріалів, які існували на момент його подання, а не з урахуванням можливих подальших процесуальних дій сторони обвинувачення або нових правових кваліфікацій, внесених пізніше.

Крім того, прокурором не доведено наявності ризиків, передбачених абзацом другим ч. 1 ст. 170 КПК України. Клопотання містить загальні твердження про необхідність збереження речових доказів, однак не містить конкретних відомостей про реальну загрозу відчуження, пошкодження, знищення, перетворення чи приховування саме того нерухомого майна, на яке проситься накласти арешт.

У клопотанні не наведено жодних конкретних даних про вчинення власником майна або іншими особами дій, спрямованих на його відчуження, поділ, перереєстрацію, реконструкцію, демонтаж чи інше розпорядження, які могли б свідчити про наявність відповідних ризиків.

З огляду на характер спірних об`єктів як нерухомого майна, їх визначене місцезнаходження та відображення в офіційних реєстрах і документах, самі по собі припущення про можливість негативних наслідків не можуть вважатися достатнім обґрунтуванням необхідності арешту. Відсутність доведених ризиків є самостійною підставою для відмови в задоволенні клопотання.

Слідчий суддя враховує й те, що доводи сторін фактично стосуються не лише можливого кримінально-правового аспекту, а й належності майна, допустимості його включення до складу приватизованого комплексу, правильності державної реєстрації та способів захисту прав держави у разі їх порушення.

Наявність такого спору сама по собі не виключає кримінально-правової оцінки відповідних обставин, однак у конкретному випадку додатково свідчить про те, що стороною обвинувачення не доведено такого рівня процесуальної визначеності та доказовості, який виправдовував би застосування арешту як заходу забезпечення кримінального провадження.

Цивільне законодавство передбачає механізми витребування майна з чужого незаконного володіння, зокрема у статтях 387, 388 ЦК України. Сам по собі цей факт не визначає природу всіх спірних правовідносин, однак додатково підтверджує, що спір щодо належності майна не підміняє собою належне кримінально-процесуальне обґрунтування необхідності арешту.

Відповідно до ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження повинно відповідати принципам розумності, необхідності та співмірності втручання у права особи. Арешт майна є істотним обмеженням права власності, а тому може бути застосований лише за умови доведення його об`єктивної необхідності та за наявності належної правової підстави.

Оцінюючи всі надані матеріали в їх сукупності, слідчий суддя доходить висновку, що прокурором не доведено належної правової підстави для арешту всього заявленого майна, не підтверджено відповідність цього майна критеріям речового доказу у розумінні ст. 98 КПК України, не усунуто істотних суперечностей щодо складу, належності та правового режиму частини об`єктів, а також не доведено наявності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування арешту майна.

За таких обставин заявлене втручання у право власності не відповідає вимогам необхідності, розумності та співмірності.

За наведених підстав клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 98, 131, 132, 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000060 від 27.08.2024 - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1