УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 610/2163/24

провадження № 51-105 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 04 липня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року,

установив:

Балаклійський районний суд Харківської області вироком від 04 липня 2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше неодноразово судимого, засудив за частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі статей 71, 72, 78 КК до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2024 року і за сукупністю вироків призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

Згідно з вироком ОСОБА_5 засуджено за те, що він 12 червня 2024 року приблизно о 09:10 поблизу буд. АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязні, умисно, кулаком наніс один удар в область надбрівної дуги ОСОБА_6 , заподіявши йому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 03 грудня 2025 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 04 липня 2024 року - без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на неповноту судового розгляду, не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступені тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зазначає, що вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2024 року не набрав законної сили, а засуджений вчинив кримінальний проступок 12 червня 2024 року, тобто не під час іспитового строку, у зв`язку із чим, вважає, що суд не мав приєднувати до покарання за частиною другою статті 125 КК невідбуту частину покарання за вказаним вироком.

Крім того, захисник посилається на невірне зазначення адреси, анкетних даних ОСОБА_5 .Вважає, що пред`явлене засудженому обвинувачення є недоведеним, оскільки досудовим слідством не було надано достатніх та допустимих доказів.

На думку захисника, призначене судом покарання засудженому не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. Вказує, що ОСОБА_5 визнав вину в повному обсязі, щиро покаявся, сприяв досудовому розслідуванню, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Водночас захисник просить касаційний суд зупинити провадження стосовно ОСОБА_5 до його звільнення з військової служби.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Статтею 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

У касаційній скарзі захисник, серед іншого, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, що згідно зі статтями 433, 438 КПК не є предметом перевірки в касаційному порядку. Суд не вправі виходити за межі фактів та обставин встановлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу та перевіряти доводи щодо неповноти судового розгляду.

Що стосується доводів захисника про недоведеність вини засудженого, оскільки досудовим слідством не було надано достатніх та допустимих доказів, то Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Суд наголошує, що відповідно до статті 433 КПК, вирішення питання достовірності доказів і їх достатності для встановлення факту, на доведення якого вони надані, є перш за все задачею судів попередніх інстанцій. Суд не вбачає підстав ставити під сумнів їх висновки у цьому відношенні.

Згідно з частиною другою статті 381 КПК, суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта.

У частинах другій та третій статті 382 КПК визначено, що вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження. Суд має право призначити розгляд у судовому засіданні обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку та викликати для участі в ньому учасників кримінального провадження, якщо визнає це за необхідне.

Як убачається з копії оскаржуваних рішень, розгляд обвинувального акта щодо вчинення ОСОБА_5 кримінального проступку, передбаченого частиною другою статті 125 КК, здійснювався в порядку спрощеної процедури (статті 381, 382 КПК).

Виходячи з приписів частини першої статті 302 КПК, підставою для розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку у спрощеному провадженні є встановлення прокурором під час досудового розслідування, що підозрюваний беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, не заперечують проти такого розгляду. В такому випадку прокурор має право надіслати до суду обвинувальний акт, в якому зазначає клопотання про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Відповідно до змісту оскарженого вироку, місцевий суд розглянув обвинувальний акт щодо вчинення ОСОБА_5 кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження (частина друга статті 381 КПК), оскільки останній не оспорював встановлені під час дізнання обставини і був згоден з розглядом обвинувального акта, який надійшов до районного суду з клопотанням про його розгляд у спрощеному порядку.

Крім того, цей суд також послався у вироку на заяву ОСОБА_5 , яка складена в присутності захисника, щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, де він висловлював згоду зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами, був ознайомлений з обмеженнями його прав на апеляційне оскарження та надав свою згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

З огляду на зазначене, місцевий суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_5 в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та кваліфікував його дії за частиною другою статті 125 КК.

Отже, кримінальне провадження щодо кримінального проступку розглянуто судом першої інстанції у порядку, передбаченому частиною другою статті 381 КПК, за наявності передбачених законом умов. А наведені у касаційній скарзі доводи не містять відомостей, які б свідчили про порушення права засудженого на справедливий судовий розгляд.

Апеляційний суд, перевіривши доводи захисника про недоведеність вини ОСОБА_5 , обґрунтовано вважав їх безпідставними.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і Суд.

Щодо доводів про незаконність застосування статті 71 КК

Відповідно до частини першої статті 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно з частиною третьою статті 78 КК, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

У вироку суду першої інстанції встановлено, що за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за частиною другою статті 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та він звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік. Вирок законної сили набрав 27 червня 2024 року. Тобто цей кримінальний проступок ОСОБА_5 вчинив після ухвалення попереднього вироку від 27 травня 2024 року, але до повного відбуття покарання.

З огляду на зазначене, місцевий суд дійшов висновку, що за правилами статей 71, 78 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим новим вироком у виді обмеження волі на строк 1 рік, яке за правилами статті 72 КК відповідає 6 місяцям позбавлення волі, необхідно повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2024 року у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо неправильного приєднання до покарання за частиною другою статті 125 КК невідбуту частину покарання за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2024 року, дійшов висновку, що районний суд, призначаючи остаточне покарання засудженому, правильно застосував положення статті 71 КК, а апеляційні доводи захисника вважав помилковими.

Суд апеляційної інстанції наголосив у своєму рішенні, що час набрання вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2024 року законної сили не має значення для призначення покарання за новим вироком на підставі статті 71 КК.

Водночас цей суд звернув увагу на те, що вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2024 року, де предметом шахрайства є майно на суму 2462 грн, набрав законної сили 27 червня 2024 року. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що на час апеляційного розгляду не було надано обґрунтованих даних про те, що ОСОБА_5 відповідно до положень частини другої статті 74 КК, був звільнений від призначеного судом покарання за діяння, караність якого законом усунена, у зв`язку із чим дійшов висновку, що підстави для незастосування статті 71 КК відсутні.

Крім того, апеляційний суд акцентував увагу на тому, що у подальшому, питання щодо приведення попереднього вироку у відповідність до вимог Закону України від 18 липня 2024 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» може бути вирішене у порядку статей 537- 539 КПК.

Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року (справа № 766/39/17, провадження № 51-8867кмо18), відповідно до якої, при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

Отже, вирішальним для застосування статті 71 КК є факт постановлення попереднього вироку до ухвалення нового вироку, а не момент набрання ним законної сили, за умови, що обидва вироки існують на час призначення остаточного покарання.

Щодо доводів захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості

Так, при призначенні покарання суд керується положеннями, передбаченими статтями 50, 65 КК. Зокрема, відповідно до положень, передбачених пунктом 3 частини першої статті 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як видно зі змісту оскаржуваного вироку суду першої інстанції, цей суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК, яке згідно до статті 12 КК віднесено до кримінального проступку, а також особу ОСОБА_5 , якийраніше неодноразово судимий; за місцем проживання характеризується посередньо; не перебуває на обліках у лікарів нарколога, психіатра та у органах пробації; офіційно не працевлаштований.

Місцевий суд не встановив обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Також районний суд наголосив, що активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення означає надання особою допомоги у встановленні таких обставин справи, які невідомі органу досудового розслідування. При цьому цей суд заначив, що таких невідомих обставин ОСОБА_5 не повідомив, всі докази на підтвердження вини були отримані без жодних його активних дій для розкриття кримінального правопорушення, при цьому, крім тих відомостей, які були отримані під час проведення слідчих дій, останній інших відомостей не повідомив.

Крім того, районний суд встановив, що ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності притягується вже у восьме, має три не зняті і не погашені у встановленому законом порядку судимості на час вчинення цього кримінального проступку, а загалом таких судимостей на час судового розгляду - чотири, внаслідок чого, на думку цього суду, останній має значний кримінальний досвід, неодноразово вже звільнявся від відбування покарання з випробуванням, звільнявся від відбування покарання умовно-достроково та після ухвалення вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2024 року із черговим звільненням від відбування покарання з випробуванням, продовжуючи свою злочинну діяльність на деокупованій території, через 2 тижні вчинив новий кримінальний проступок в умовах воєнного стану.

Водночас суд першої інстанції зважив на конструктивну процесуальну поведінку ОСОБА_5 під час досудового розслідування, визнавальні показання покладені в основу обвинувачення, а також те, що потерпілий не наполягав на суворому покаранні.

Однак місцевий суд, врахувавши виняткову зухвалість ОСОБА_5 , його стійку злочинну, антисоціальну спрямованість, вперте небажання безповоротно відмовитися від злочинного способу життя і стати на шлях виправлення і перевиховання, підвищену суспільну небезпеку, при тому, що останній є військовослужбовцем і повинен бути прикладом поведінки, вважав неможливим досягнення мети покарання у виді кари, виправлення останнього та попередження нових кримінальних правопорушень без ізоляції його від суспільства та призначив покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок місцевого суду, погодився з призначеним засудженому покаранням.

При цьому апеляційний суд додатково врахував, що відповідно до характеристики старости за місцем проживання ОСОБА_5 , останній зарекомендував себе із негативної сторони, часто порушував громадський порядок, мали місце постійні випадки зловживання алкогольними напоями, в результаті чого траплялися конфлікти з сусідами та мешканцями села.

З урахуванням наведеного, цей суд вважав, що висновки суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання саме у виді обмеження волі на строк 1 рік є мотивованими та підстав для пом`якшення покарання немає.

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що призначене ОСОБА_5 не виходить за межі санкції статті, є справедливим, пропорційним та індивідуалізованим, а тому підстав для його пом`якшення Суд не вбачає.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує, що питання міри покарання належить до дискреції національних судів за умови дотримання принципу пропорційності.

Крім того, посилання захисника на невірне зазначення судом адреси та анкетних даних ОСОБА_5 , не свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначені неточності не вплинули на ідентифікацію особи, не обмежили її права на захист і не могли вплинути на законність судового рішення, що узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо оцінки провадження «в цілому».

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а висновки про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, Суд не вбачає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить обґрунтованих доводів, які викликають необхідність перевірити їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги і наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Щодо клопотання про зупинення касаційного провадження

Клопотання сторони захисту про зупинення касаційного провадження у зв`язку з проходженням військової служби у Збройних Силах України задоволенню не підлягає, оскільки КПК не передбачає можливості зупинення касаційного провадження з таких підстав (вирок щодо ОСОБА_5 набрав законної сили, після постановлення рішення судом апеляційної інстанції, він на даний час перебуває в статусі засудженого), а у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника відмовляється.

Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального Кодексу України, Верховний Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 04 липня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3