Справа № 162/985/24
Провадження № 1-кп/162/47/2025
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року селище Любешів

Любешівський районний суд Волинської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 28.08.2024 року за №0000646 про обвинувачення

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Свердловське Широківського району Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, пенсіонера, одруженого, раніше не судимого

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.350, ст.128 Кримінального кодексу України (далі КК України),

ВСТАНОВИВ:

Близько 11 години 27.08.2024 начальник Любешівського відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_5 спільно з головним державним виконавцем вищевказаного відділу ДВС ОСОБА_6 , будучи відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» службовими особами, прибули за адресою АДРЕСА_2 для проведення виконавчих дій щодо перевірки майнового стану боржника ОСОБА_8 , опису й арешту його майна за місцем проживання та місцем його реєстрації у зведеному виконавчому провадженні №53198421 по примусовому виконанню виконавчих проваджень №600306628 від 12.09.2019 (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області №162/1030/17 від 19.11.2018), №57204770 від 13.09.2018 (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області №162/1030/17 від 11.09.2018), №57589724 від 02.11.2018 (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області №162/218/17 від 26.02.2018), №57589482 від 02.11.2018 (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області №162/577/17 від 26.02.2018), №48414446 від 11.08.2015 (виконавчий лист Любешівського районного суду Волинської області №162/1274/14-ц від 16.07.2015) та №48346534 від 04.08.2015 (виконавчий лист Новозаводського районного суду м. Чернігова №751/1214/15-ц від 18.03.2015).

Після чого 27.08.2024 близько 10 год 05 хв ОСОБА_8 , знаходячись на території власного домогосподарства за вищевказаною адресою, з метою завадити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виконанню своїх службових обов`язків щодо опису й арешту його майна, розуміючи, що перед ним знаходяться державні виконавці, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, наблизившись до ОСОБА_6 , схопив останню лівою рукою за волосся та умисно наніс не менше двох ударів руками у ділянку обличчя та голови ОСОБА_6 , завдаючи побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, а також не менше одного удару рукою в ділянку лівого плеча потерпілої, спричинивши тілесне ушкодження у виді забою лівого плечового суглобу у вигляді підшкірного крововиливу, яке належить до категорії легких тілесних ушкоджень. Після цього умисно наніс ОСОБА_5 не менше двох ударів руками в ділянку рук та тулубу, завдаючи побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Таким чином ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.350 КК України, тобто умисне нанесення побоїв та заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі у зв`язку з її службовою діяльністю.

Також 27.08.2024 близько 11 год 05 хв, знаходячись на території власного домогосподарства за адресою АДРЕСА_2 , не маючи прямого умислу на заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень, однак передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння та легковажно розраховуючи на їх відвернення, під час нанесення побоїв ОСОБА_5 умисно штовхнув її правою рукою в тулуб, внаслідок чого остання, втративши рівновагу, оступилась лівою нижньою кінцівкою на грунтовому покритті, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження у вигляді травматичного розриву ахілового сухожилка зліва, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я терміном більше як 21 день.

Таким чином ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.128 КК України, тобто необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину в інкримінованих кримінальних правопорушеннях заперечив та вказав, що був у той день на кладовищі, подзвонив син та сказав, що приїхали якісь жінки. Обвинувачений був розстроєний щодо смерті його дочки. Вбіг до подвір`я, повідкидав одну і другу від порога. Як через сон пам`ятає, що ще щось у них вирвав із рук. Більше нічого не пам`ятає. Пізніше приїхала швидка медична допомога, його завезли в лікарню капати. Якийсь чоловік розмахував там руками та казав, що він свої мізки буде збирати на підлозі, через що обвинувачений втік з лікарні. Куди йшов тоді, не знає. Опинився у будинку своєї дочки ОСОБА_12 і тільки тоді прийшов у себе. Потерпілих знав, був у них у кабінетах у відділі виконавчої служби, спілкувався щодо своїх боргів, які у нього наявні з 2015 року. Чи хтось телефонував йому з виконавчої служби, не пам`ятає. Коли зайшов на подвір`я, жінки були на порозі його дому. Біля них була дружина. Він не з`ясовував, хто це приїхав та з якою ціллю. Будь-яких документів, ухвал суду чи посвідчень службових осіб йому не пред`являли. Він не мав наміру зашкодити службовим особам у їх діяльності. Вказав, що обізнаний щодо розміру своїх боргів, однак нехай держава спочатку поверне йому борги.

Потерпіла ОСОБА_5 , начальник Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області ЗМУ МЮ, вказала, шо у провадженні відділу з 2015 року перебуває декілька виконавчих проваджень, де боржником є ОСОБА_8 , у зв`язку з чим виникла необхідність перевірки майнового стану обвинуваченого за місцем його реєстрації та проживання. Перед тим, як у понеділок їхати, ОСОБА_13 зателефонувала до ОСОБА_8 , під час розмови з яким обговорила питання його заборгованості та попередила про необхідність опису наявного в останнього майна, повідомивши, що вказане необхідно буде провести у його присутності, так як там були складські приміщення, була необхідність перегляду відповідної технічної документації на майно, яка наявна у ОСОБА_8 . Обвинувачений у розмові вказав, що має квитанції про сплату наявної заборгованості, та обіцяв їх принести, однак так і не приніс. ОСОБА_13 перетелефонувала в понеділок, однак обвинувачений не відповідав на дзвінки. 27.08.2024 вона з головним державним виконавцем ОСОБА_14 поїхали її власним транспортним засобом за місцем проживання обвинуваченого. Коли під`їхали до АДРЕСА_2 , за розташуванням домоволодіння ОСОБА_8 , на подвір`ї біля колодязя сиділи дружина, син та дві жінки, одна з яких була вагітною, а інша - з маленькою дитиною (як зрозуміли, це були дочка та невістка боржника). Зайшли на подвір`я, привіталися та ОСОБА_13 повідомила, що вони з виконавчої служби, і запитали, де можна знайти ОСОБА_8 , оскільки прибули у зв`язку із перебуванням на розгляді виконавчого провадження щодо нього. Їм повідомили, що він десь від`їхав. Вони попросили, щоб його рідні зателефонували та повідомили про їх приїзд. Після цього прохання син відійшов за будову і через хвилин 5 з-за неї вибіг ОСОБА_8 та відразу накинувся на ОСОБА_15 без жодних розмов, вхопив лівою рукою за її волосся, правою рукою наніс більше двох ударів по голові та в око. Вона від несподіванки не оборонялась та й не могла, оскільки в її руках були папери щодо виконавчого провадження. Все це супроводжувалось криком змісту щодо загибелі його дочки, і невідомо чого вони прийшли. У цей час потерпілі стояли на траві біля колодязя, так як тільки ввійшли на територію домогосподарства, на ганку будинку не перебували. Жодних заперечень щодо їхнього перебування на подвір`ї ніхто з присутніх не висловлював. Коли обвинувачений наносив удари ОСОБА_16 , всі, хто був на подвір`ї, звертались до нього, щоб він припинив. Тоді після ОСОБА_17 перекинувся до неї, вихопив телефон з руки, наноси удари, але вона оборонялась - відбивала його руки, штовхнув, вона відчула гострий біль. Після цього він кинувся до хати зі словами, що йде по рушницю і всіх їх перестріляє та кричав, що візьме молота, поб`є їм машину, але в цей час його заспокоїв син. Жінки, що були на подвір`ї, звернулись до потерпілих, щоб вийшли з вулиці аби зупинити таку реакцію ОСОБА_8 . Як сіла за кермо та від`їхала, не пам`ятає, бо була схвильована та докучав сильний біль у нозі. Трохи від`їхавши, зупинились, зателефонували у поліцію, працівники якої коли під`їхали, один з них сів за кермо, бо вона була не взмозі керувати транспортним засобом. Приїхали до ОСОБА_18 , після чого вона відразу звернулась до лікарні, де діагностували розрив зв`язок. Наступного дня їздила до ОСОБА_19 на МРТ, де підтвердили діагноз та вказали про необхідність оперативного втручання. Відповідно в подальшому її прооперували. Після операції довгий проміжок часу перебувала на милицях. Ці всі обставини відбулися у період, коли її дочка народжувала, їй проводили кесарів розтин, вона потребувала допомоги потерпілої, яка в силу своєї вимушеної хвороби не могла цього зробити. Вказане дуже відобразилось на моральному стані потерпілої та вплинуло на перебіг її особистого життя, оскільки вона не могла пересуватись, приходили допомагати друзі, знайомі та дочка, яка щойно з пологового будинку сама після операції. Упродовж часу, коли виконавчі провадження знаходяться у Любешівському відділі виконавчої служби, ОСОБА_8 приходив до них. Він знав, що потерпіла є начальником, оскільки ще за часів, коли ОСОБА_8 був депутатом, вона приходила, як посадова особа, на сесії ради. Відповідно до закону виконавець перевіряє майновий стан за місцем проживання та прописки. Завдану шкоди їй не відшкодовували. ОСОБА_8 через три місяці після вказаної події приходив до них у приміщення виконавчої служби, його розмова стосувалась загибелі його дочки, однак будь яких слів вибачення за обставини, про які йдеться, обвинувачений не висловлював. Ухвали на примусове входження на територію домогосподарства потерпілі не мали станом на 27.08.2024, однак відповідно до вимог закону виконавцям ухвала не потрібна для такого перебування. Про приїзд виконавців та його мету - перевірку майнового стану боржника, обвинувачений попереджався у телефонному режимі. На територію домоволодіння потерпілі заходили безперешкодно, був вільний доступ, чи огороджена територія - не пам`ятає.

Потерпіла ОСОБА_6 , головний державний виконавець Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області ЗМУ МЮ, суду вказала, що у неї на примусовому виконанні перебували на той час 6 виконавчих проваджень на суму понад мільйон гривень, наразі їх 5. Напередодні події мала телефонну розмову з ОСОБА_8 , під час якої з`ясовувала, чи останній сплачував заборгованість щодо одного із проваджень, він повідомив, що сплачував, та вказав, що привезе квитанції. При цьому повідомила, що є необхідність опису зерноскладів, які за ним зареєстровані, оскільки сума заборгованості велика, а платежі впродовж довгого періоду часу він не сплачував. Оскільки ОСОБА_8 не приніс квитанцій, як обіцяв, вона з керівником ОСОБА_5 поїхали за адресою АДРЕСА_2 за фактичним місцем його проживання. Там недалеко розташовані ці зерносховища. Зайшли на подвір`я, привіталися, вона повідомила, що вони з виконавчої служби та запитали, де можна знайти ОСОБА_8 , оскільки прибули у зв`язку із перебуванням на розгляді виконавчого провадження щодо нього. Будь яких заперечень щодо перебування на території будинку ніхто не висловлював. Попросила сина боржника, щоб він зателефонував до батька, оскільки ОСОБА_8 не відповідав на її дзвінки. Син пішов за будинок телефонувати. Вона тримала в руках папери щодо провадження, ручку та телефон. За декілька хвилин вибіг ОСОБА_8 зі словами «чого ви сюди прийшли», схопив її за волосся, наніс удари по голові та в око, вихопив та викинув документи. У подальшому накинувся на ОСОБА_5 , яка стала на захист. Детально не бачила, як обвинувачений наносив удари ОСОБА_5 , оскільки дуже боліло око. ОСОБА_8 бігав по подвір`ї, кричав, що повбиває їх. Дівчата, що були на подвір`ї, говорили, щоб потерпілі вийшли з подвір`я, аби зупинити таку поведінку ОСОБА_8 . Вони помалу вийшли до машини, бо ОСОБА_5 було важко йти з травмованою ногою, сіли в авто, від`їхали від будинку та зателефонували на «102». Приїхали працівники поліції, потерпілі звернулися в амбулаторію, а пізніше - на швидку допомогу. Виконавчі провадження щодо ОСОБА_8 перебувають на виконанні з 2015 року та до виходу потерпілої з декретної відпустки 2018 року виконувались іншим виконавцем. За цей час неодноразово спілкувались з обвинуваченим щодо виконавчих проваджень, як безпосередньо у відділі, так і по телефону. Можливості надати документ чи в будь-який спосіб обговорити питання їхнього приходу не було, ОСОБА_8 відразу накинувся на них. Шкода не відшкодована та будь-яких намагань зробити це ОСОБА_8 упродовж всього часу з моменту події до сьогодні не вчиняв. Вибачень теж не висловлював. Жодних скарг на дії виконавчої служби впродовж перебування виконавчих проваджень щодо ОСОБА_8 на виконанні останній не подавав. Потерпілі пройшли до території домоволодіння безперешкодно, ніхто з присутніх родичів ОСОБА_8 не заперечував проти їх перебування. Законом «Про виконавче провадження» не передбачено вимоги письмово прописувати повідомлення, потерпіла в телефонній розмові повідомила ОСОБА_8 проте, що вони приїдуть перевірити майновий стан. Вони мають право проходити на територію без ухвали на проникнення, а боржник має обов`язок надати їм доступ до майна. За весь час перебування проваджень на виконанні щодо ОСОБА_8 це перший випадок такої його поведінки. Після приїзду працівників поліції потерпілих підвезли до Ветлівської амбулаторії, де їм надали першу медичну допомогу. Туди ж під`їхали працівники з поліції м. Каменя-Каширського, слідчо-оперативна група, відібрали пояснення і потерпілі попрямували до ОСОБА_18 в лікарню на приймальне відділення, оскільки їй боліло око, був шум у голові.

Свідок ОСОБА_20 , дочка обвинуваченого, вказала, що була з сестрою у мами, коли приїхали, закрили ворота та калітку. Мама, вона, сестра та брат перебували біля колодязя. Під`їхала машина, з якої вийшли дві жінки і підійшли до них. Перша жінка, коли йшла до них, накульгувала. Вони привіталися і запитали, чи ОСОБА_21 вдома, при цьому не представившись. Пішли відразу під навіс і тоді вибіг тато, почав їх виштовхувати з порога, всі почали кричати і свідок пішла. Будь-яких документів ці жінки не показували, дозволу зайти на територію ніхто з них не просив. Нанесення будь-яких ударів ОСОБА_8 цим жінкам, його розмов з потерпілими не бачила. Хто повідомив батьку, що хтось прийшов, не знає. Раніше цих осіб вона не знала. Батько не з`ясовував, що це за особи, а відразу почав їх виштовхувати.

Свідок ОСОБА_22 , дочка обвинуваченого, вказала, що того дня була на роботі, їй зателефонували, брат чи сестра, та повідомили, що між батьком та працівниками виконавчої служби виник конфлікт, описали, як візуально виглядають особи, тому визначила, що це певно ОСОБА_5 . Зателефонувала їй, вона розповіла про конфлікт. В силу своїх професійних обов`язків знала ОСОБА_23 , їй було неприємно, що батько вчинив такі протиправні дії. Приїхала додому до ОСОБА_5 вибачитись за такі дії свого батька та запропонувала допомогу на лікування. ОСОБА_23 відповіла, що наразі вона проходить обстеження і поки не має потреби щодо відшкодування. Крім того, вона розповіла обставини щодо того, що її дочка має народжувати та у зв`язкі із поганим станом здоров`я, який виник внакслідок дій батька, вона не зможе допомогти своїй дитині, оскільки сама потребує оперативного втручання, бо не може вільно пересуватись у зв`язку із розривом зв`язок. Не пам`ятає, чи розмовляла з батьком того дня. Сестра лише сказала, що це працівники виконавчої служби прийшли і виник конфлікт.

Свідок ОСОБА_24 , дочка обвинуваченого, вказала, що з сестрою перебувала у мами. Сиділи біля криниці, розмовляли. Підійшли дві жінки, одна з них тримала в руках папку з паперами. Вони запитали, чи є ОСОБА_21 , на що їм відповіли, що немає, оскільки коли приїхали, його не бачили. Вони пішли до будинку під навіс та стояли біля дверей. За декілька хвилин прибіг батько, вони почали сваритися, він їх почав виштовхувати. Оскільки у свідка на руках була маленька дитина, яка почала плакати, вона пішла за хату. Ці дві жінки не отримували дозволу на проникнення на приватну територію та не представлялися. Їй відомо, що щодо батька є виконавчі провадження. На подвір`ї тоді були мама, вона з сестрою та брат. Будь-яких протиправних дій батька щодо цих жінок не бачила. Прохань цих жінок до брата зателефонувати до ОСОБА_25 (батька) не чула.

Свідок ОСОБА_26 суду повідомив, що близько року тому, точної дати не пригадує, до нього зателефонувала знайома ОСОБА_5 та попросила завезти її до Луцька з метою обстеження, оскільки у неї якісь проблеми з ногою. Обставини, при яких у ОСОБА_5 виникла травма ноги, йому не відомі, він не був очевидцем будь-яких подій стосовно цього. Завіз до ОСОБА_19 автомобілем дружини, ОСОБА_5 заплатила 2000 чи 2500 гривень (витрати на бензин). Квитанцій щодо вказаної суми він не має, оскільки не брав такої на заправочній станції.

Свідок ОСОБА_27 суду повідомив, що близько року тому, точної дати не пригадує, до нього зателефонувала ОСОБА_5 та попросила завезти її до Ковеля у медичний заклад для проведення оперативного втручання, оскільки у неї якісь проблеми з ногою. Обставини, при яких у ОСОБА_5 виникла травма ноги, йому не відомі, він не був очевидцем будь-яких подій стосовно цього. Завіз до Ковеля та пізніше приїздив забирав з лікарні. ОСОБА_5 заплатила 4000 гривень (витрати на бензин). Квитанцій щодо вказаної суми він не має, оскільки не брав такої на заправочній станції.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.350, ст.128 КК України, не зважаючи на невизнання вини останнім, підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, зокрема:

- витягом з ЄРДР від 28.08.2024 за №0000646;

- рапортами про прийняття та реєстрацію заяв в ІКС ІПНП Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області 27.08.2024 за №5387 (з органів охорони здоров`я); від 27.08.2024 за №5384 (за заявою ОСОБА_6 ); від 28.08.2024 за №5398;

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, у потерпілої ОСОБА_5 від 27.08.2024;

- повідомленням про нещасний випадок невиробничого характеру від 27.08.2024 щодо потерпілої ОСОБА_5 ;

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, у потерпілої ОСОБА_6 від 27.08.2024

- повідомленням про нещасний випадок невиробничого характеру від 27.08.2024 щодо потерпілої ОСОБА_6 ;

- витягом з ЄРДР від 27.09.2024 за №0000702;

- рапортом про прийняття та реєстрацію заяв в ІКС ІПНП Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області 27.09.2024 за №6001 (за заявою ОСОБА_5 );

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, у потерпілої ОСОБА_5 від 27.09.2024;

- витягами з журналів обліку фактів звернень та доставлення осіб у зв`язку із заподіянням їм тілесних ушкоджень кримінального характеру приймального відділення та травматологічного кабінету КП «Любешівська багатопрофільна лікарня» Любешівської селищної ради;

- копією індивідуальної карти амбулаторного хворого на ім`я потерпілої ОСОБА_6 (яку визнано речовим доказом постановою слідчого від 02.09.2024);

- висновком експерта №149 від 06.09.2024, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлено тілесне ушкодження у виді забою лівого плечового суглобу у вигляді підшкірного крововиливу, яке згідно із записами медичної документації утворилось внаслідок травмуючої дії тупого предмета з обмеженою слідоутворюючою поверхнею або внаслідок вдаряння потерпілої об тупий предмет вищеописаних властивостей 9як під час паління в висоти власного зросту, так і без такого, як з попереднім прискоренням, так і без такого), не виключається, що в термін, вказаний у фабулі постанови про призначення експертизи. Приймаючи до уваги характер вказаного тілесного ушкодження, вважається, що для його утворення було необхідно не менше, як один травматичний контакт з тупим предметом зазначених вище властивостей. За ступенем тяжкості належить до категорії легких тілесних ушкоджень;

- копією медичної карти стаціонарного хворого №2672/1202 2п на ім`я потерпілої ОСОБА_5 (яку визнано речовим доказом постановою слідчого від 11.09.2024);

- копією консультативного висновку спеціаліста від 29.08.2024 щодо ОСОБА_5 (діагноз розрив ахілового сухожилля зліва);

- копією МРТ лівого гомілково-ступневого суглоба ОСОБА_5 від 29.08.2024;

- копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого №12402-794;

- висновком експерта №140 від 20.09.2024, відповідно до якого у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у вигляді травматичного розриву ахілового сухожилка зліва, які утворилися внаслідок травматичної дії тупого предмета (предметів) без відображення контактуючої поверхні останніх. За механізмом надмірного перерозгинання, що виходить за межі функціонального об`єму рухів у гомілково-ступневому суглобі, можливо, за обставин, вказаних в описові частині постанови, в мінімальній кількості однієї травматичної дії, терміном утворення, що відповідає зазначеному у медичній документації. Судово-медичних даних, що вищевказані ушкодження утворились при падінні з висоти власного зросту чи в результаті завдання іншою людиною удару (ударів) кулаками рук, ногами немає. За ступенем тяжкості відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень;

- відповіддю на запит Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області ЗМУ МЮ №13516 від 29.08.2024 з додатками (копія постанови про відкриття виконавчого провадження №60030628 від 12.09.2019; копія постанови про відкриття виконавчого провадження №57204770 від 13.09.2018; копія постанови про відкриття виконавчого провадження №57589724 від 02.11.2018; копія постанови про відкриття виконавчого провадження №57589482 від 02.11.2018; копія про відкриття виконавчого провадження №48414446 від 11.08.2015; копія постанови про відкриття виконавчого провадження №48346534 від 04.08.2015; копія виконавчого листа Любешівського районного суду Волинської області №162/1030/17 від 19.11.2018; копія виконавчого листа Любешівського районного суду Волинської області №162/1030/17 від 11.09.2018; копія виконавчого листа Любешівського районного суду Волинської області №162/218/17 від 26.02.2018; копія виконавчого листа Любешівського районного суду Волинської області №162/577/17 від 26.02.2018; копія виконавчого листа Любешівського районного суду Волинської області №162/1274/14-ц від 16.07.2015; копія виконавчого листа Новозаводського районного суду м. Чернігова №751/1214/15-ц від 18.03.2015; копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника у зведеному виконавчому провадженні №53198421; копія витягу з наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції «Про найменування посад» від 29.12.2022 №1003/03; копії посадових інструкцій головного державного виконавця та начальника Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області ЗМУ МЮ;

- протоколом проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_6 від 09.09.2024 з відеозаписом вказаної слідчої дії;

- протоколом проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_5 від 18.10.2024 з відеозаписом вказаної слідчої дії.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст.91 КПК України, а їх сукупність з точки зору взаємозв`язку є достатньою для прийняття відповідного процесуального рішення.

Розглядаючи кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод в наданні доказів, їх дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом в межах пред`явленого обвинувачення, безпосередньо дослідивши та перевіривши усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Ретельно проаналізувавши усі надані сторонами кримінального провадження докази з точки зору доведеності ознак складів злочинів, інкримінованих обвинуваченому, суд вважає, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає будь-яке інше розуміння подій, викладених в обвинувальному акті, і вказана версія обвинувачення не містить сумнівів в її обґрунтованості.

Оцінюючи надані стороною обвинувачення та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством та узгоджуються між собою.

Із пояснень потерпілих встановлено, що 27.08.2024, приїхавши до домоволодіння ОСОБА_8 , безперешкодно пройшли на його територію. При цьому там знаходились родичі обвинуваченого, які не заперечували щодо перебування потерпілих на подвір`ї. ОСОБА_8 , вибігши з-за господарських приміщень, відразу накинувся на них. Між тим, вказану обставину підтвердили і свідки захисту, які вказали, що між потерпілими та батьком, як тільки останній зайшов на подвір`я, виник конфлікт. Обвинувачений у своїх показаннях, не визнаючи вини у вчиненому, фактично визнав - дослівно вказав, що «повідкидав одну і другу» без будь-якого з`ясування обставин перебування вказаних осіб на території його домогосподарства. Беручи до уваги те, що ОСОБА_8 був знайомий з потерпілими та до події інкримінованих йому злочинів неодноразово спілкувався з ними щодо виконавчих проваджень, відкритих щодо нього ще з 2015 року, обвинуваченому було достовірно відомо, що його дії спрямовані на службових осіб, які перебувають при виконанні своїх обов`язків. Вказане спростовує доводи захисту щодо недотримання службовими особами процедури, а саме ненадання ними службових посвідчень, непред`явлення документів, які би вказували на підставність їх перебування на території домогосподарства ОСОБА_8 . Оскільки потерпілі відразу стали об`єктом нападу обвинуваченого, вони були позбавлені можливості вчинити будь-які дії, про які говорить захист. У розрізі встановлених судом обставин, посилання сторони захисту на відсутність ухвали суду на примусове проникнення до житла чи до іншого володіння є неспроможним, оскільки отримання рішення суду, як крайній захід, необхідний за обставин відмови боржника від добровільного виконання. Однак ні повідомити боржника про намір здійснити виконавчі дії по опису й арешту його майна, ані отримати відмову боржника від добровільного виконання, з метою подальшого звернення до суду державним виконавцям не вдалося. Останні з метою збереження свого здоров`я та можливого посягання на життя, враховуючи, що обвинувачений висловлював такі погрози, змушені були покинути подвір`я ОСОБА_8 .

Разом з тим, доводи захисту щодо обставин, за яких потерпілі відмовились виконувати законну вимогу обвинуваченого залишити територію його домоволодіння свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли. Як і та обставина, що дії ОСОБА_8 зумовлені необхідною обороною, оскільки державні виконавці скоїли незаконне проникнення до домоволодіння останнього, переслідуючи свої корисні протиправні дії, намагалися силою проникнути у будинок з метою заволодіння майном, яке перебуває у приватній власності. Жоден зі свідків не вказав про намір осіб, які перебували на території, зайти до будинку. Разом з тим, будь-яких повідомлень до поліції щодо незаконного проникнення домоволодіння та житла, власник не подавав.

Отже, суд кладе в основу обвинувального вироку пояснення потерпілих, оскільки впродовж розгляду справи не було встановлено обставин, які б вказували на неприязність відносин між зазначеними особами. Крім того, при вирішенні цієї справи суд враховує, що будь-яких скарг на неправомірні дії державних виконавців обвинувачений не подавав, про що останній вказав під час його допиту, а його заява на дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подана до правоохоронних органів 16.12.2024 через тривалий проміжок часу від події інкримінованих правопорушень, коли вже тривало досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, відомості щодо якої так і не було внесено до ЄРДР. Отож, вказані обставини не спростовують винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів та суд розцінює такі його дії як спосіб захисту та спробу уникнення відповідальності.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини вчинення кримінальних правопорушень, суд вважає доведеною вину ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.350, ст.128 КК України. Вказаний висновок суду узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини» п. 282). Таке доведення випливає із сукупності ознак та неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, встановлених судом.

Тож підстав для ухвалення виправдувального вироку за доводами сторони захисту суд не вбачає.

При призначенні покарання ОСОБА_8 суд зважає на таке.

Відповідно до ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду,оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У кримінальних провадженнях № 205/7091/16-к у постанові від 17 жовтня 2019 року, № 206/5073/15-к у постанові від 12 вересня 2018 року, Верховний Суд наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд враховує, що відповідно до ст. 3 і 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 65-67 КК України суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків тощо), особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 по даній справі, суд бере до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є нетяжкими злочинами, невизнання обвинуваченим вини у вчиненому та характеризуючі дані ОСОБА_8 , який є особою пенсійного віку.

Виходячи із фактичної тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, зокрема, характеру діянь, обстановки, способу і місця їх вчинення, конкретні обставини справи, з урахуванням форми, виду, ступеня вини, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, обставин, що безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення, та характеризують поведінку останнього після вчинення кримінального правопорушення, суд призначає обвинуваченому покарання:

- за ч. 2 ст. 350 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- за ст.128 КК України у виді 1 року позбавлення волі;

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Хоча обвинуваченим і вчинено злочини, які відноситься до злочинів проти авторитету органів державної влади і одночасно проти здоров`я службових осіб, у зв`язку з їх діяльністю, разом з тим обвинувачений є особою пенсійного віку, несудимий, до кримінальної відповідальності притягається вперше, до адміністративної відповідальності адміністративною комісією при виконавчому комітеті Любешівської селищної ради не притягався, скарги щодо його неправомірної поведінки від жителів громади не надходили, документальні дані про звернення його за психіатричною та наркологічною допомогою відсутні. При цьому суд бере до уваги рішення № 15-рп/2004 Конституційного Суду України де зазначено: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України». Підсумовуючи викладене, зважаючи, що покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засудженого, суд вважає за можливе застосувати ст.75 та 76 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Призначення такого покарання, на думку суду, буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого злочину, відповідатиме його меті і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства, правами потерпілих та особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

При вирішенні цивільних позовів суд виходить з такого.

Потерпіла ОСОБА_6 звернулася з позовом до обвинуваченого ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди у сумі 200000 гривень, а потерпіла ОСОБА_5 - про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 19389,43 гривень та моральної шкоди у сумі 200000 гривень.

Цивільний відповідач ОСОБА_8 цивільні позови не визнав у повному обсязі, оскільки заперечував винуватість у вчинених злочинах.

Частиною 5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 1167 ЦК України регламентує підстави відповідальності за завдану моральну шкоду.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 (справа №752/17832/14-ц), відповідно до якої, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України).

Вказана позиція є аналогічною і у вирішенні інших справ Європейського суду: рішення від 15 жовтня 2009 року у справі Антипенко проти Російської Федерації, постанова у справі від 14 лютого 2008 року Пшеничний проти Російської Федерації.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз , Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Суд керується також рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 р. і вважає, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом Констатації Судом факту порушення. Крім того, в даному рішенні Європейський суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Разом з тим, суд звертає увагу, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування,

Оскільки під час судового провадження доведено те, що потерпілій ОСОБА_5 завдано майнової шкоди діями обвинуваченого ОСОБА_8 , його винуватість доведена, розмір матеріальної шкоди підтверджується доданими до цивільного позову доказами, потерпілій збитки не відшкодовані, цивільний позов ОСОБА_5 в частині стягнення майнової шкоди підлягає до часткового задоволення в розмірі 13389,43 гривень, враховуючи недоведеність витрат на перевезення в сумі 6000 гривень. Свідок ОСОБА_26 та свідок ОСОБА_27 у судовому засіданні, кожен зокрема, хоч і підтвердили обставину щодо надання ОСОБА_5 послуги з перевезення у м. Луцьк та м. Ковель до медичного закладу, однак будь-яких документів, які б підтвердили розмір витрат на таке перевезення в сумі 2000 гривень ( ОСОБА_26 ) та 4000 гривень ( ОСОБА_27 ) у судовому засіданні не здобуто та потерпілою не надано.

У судовому засіданні знайшло своє підтвердження й те, що потерпілим завдано і моральної шкоди, яку обвинувачений не намагався відшкодувати чи принаймні вжити заходів для такого відшкодування, а отже цивільні позови є підставним.

Вирішуючи розмір відшкодування моральної шкоди потерпілим, суд, з урахуванням принципів розумності та справедливості, враховуючи моральні страждання останніх від вчиненого кримінального правопорушення, порушення нормального способу життя, фізичного болю, з огляду на конкретні обставини самої події, ступінь вини обвинуваченого, дійшов висновку, що цивільні позови потерпілих в частині стягнення моральної шкоди підлягають до часткового задоволення та стягнення відшкодування в розмірі 80 000 гривень кожній з потерпілих.

З матеріалів справи не вбачається достатньо переконливих доказів заподіяння такого розміру моральної шкоди, який передбачений позовами, а також такого матеріального стану цивільного відповідача, який би свідчив про його спроможність реально задовольнити вимоги позивачів у заявлених ними розмірах грошового стягнення. Відтак, зазначений вище розмір задоволених судом позовних вимог, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, та не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами потерпілих - з іншого.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 не застосовувався.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. 50, 65-67 КК України, ст.373, 374, 392-395КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.350, ст.128 КК України, і призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 350 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- за ст.128 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільні позови задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 13389 (сімнадцять тисяч триста вісімдесят дев`ять) гривень 43 копійки матеріальної шкоди та 80000 гривень моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 80000 гривень моральної шкоди.

Речові докази, а саме:

- медичну картку амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_6 - повернути потерпілій;

- медичну картку стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_5 - повернути до КП «Любешівська багатопрофільна лікарня»;

- медичну документацію, надану ОСОБА_28 повернути потерпілій.

Копію вироку негайно після його оголошення вручити обвинуваченому, прокурору. Інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Любешівський районний суд Волинської області шляхом п одачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Любешівського районного суду Волинської області ОСОБА_29