Справа №591/3213/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1219/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Державна зрада
УХВАЛА

Іменем України

17 листопада 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 591/3213/25 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 25.09.2025, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Новопавлівка Скадовського району Херсонської області, мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 111 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданому клопотанні прокурор ОСОБА_12 просить продовжити строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 на 60 днів без визначення розміру застави. Клопотання обгрунтоване тим, що вироком Зарічного районного суду м. Суми від 25.09.2025 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 111 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 15 років з конфіскацією майна, крім житла.

Застосований до ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави до набрання вироком законної сили залишено без змін, але не більше ніж до 22.11.2025.

Встановлені раніше ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, на даний час не зменшилися, а інші, більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти вказаним ризикам і забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Вислухавши суддю-доповідача щодо змісту клопотання, доводи ОСОБА_9 , яка підтримала клопотання та просила продовжити строк тримання під вартою, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які заперечили проти тримання під вартою, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, а строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно продовжити з таких підстав.

Зокрема, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Належна правова процедура це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя, а застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Відповідно ч. 1 ст. 405 КПК, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31, а згідно ч. 1-3 ст. 331 цього Кодексу під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Тобто, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного/обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

Вирішуючи питання доцільності подальшого тримання обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою, колегія суддів, дотримавшись вимог ст. 183, 194, 197 і 199 КПК, з`ясувавши і дослідивши всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, дійшла висновку, що наявні у кримінальному провадженні ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, не зменшилися і є актуальними, існують об`єктивні обставини, які перешкоджають завершенню судового провадження в апеляційній інстанції до закінчення встановленого у попередньому судовому рішенні (вироку) строку тримання обвинуваченого під вартою.

Так, вироком Зарічного районного суду м. Суми від 25.09.2025 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 111 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 15 років з конфіскацією майна, крім житла. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 07.10.2024, більш суворим покаранням, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 15 років з конфіскацією майна, крім житла.

Обґрунтованість цього обвинувачення на даний момент вже вирішена судом першої інстанції у межах своїх повноважень при ухваленні обвинувального вироку, тому на стадії вирішення питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою до закінчення апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції по суті апеляційної скарги захисника, колегія суддів не уповноважена надавати правову оцінку доказам сторін, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності (чи відсутності) передбачених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо), а ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності ОСОБА_10 та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому дійсно сама лише «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

З огляду на викладене, ОСОБА_10 може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому, характер і ступінь суспільної небезпечності злочину, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого, а ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризики переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності має місце і реально існує.

Також цілком обґрунтовано встановлено ризик вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення. На його наявність, зокрема, вказує те, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України наданні допомоги представнику рф у здійсненні підривної діяльності проти України, за що обвинувачений неодноразово отримував грошову винагороду. Невдовзі після цього обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК, що свідчить про підвищений рівень його суспільної небезпеки.

Крім того, відсутність відомостей про наявність у ОСОБА_10 легального джерела доходів для існування (постійного працевлаштування або іншого стабільного легального прибутку) підсилює обґрунтованість ризику повторної злочинної поведінки, так як створює економічну мотивацію для вчинення нових злочинів.

Наведені обставини у сукупності з характером і способом вчинення інкримінованого злочину дають підстави вважати, що існує реальна ймовірність вчинення особою інших тяжких злочинів або продовження злочинної діяльності.

Вирішуючи питання про законність та обґрунтованість подальшого тримання обвинуваченого під вартою, колегія суддів враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому як такої, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи.

Зважаючи на наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, необхідність забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не забезпечить запобіганню встановленим ризикам, що є виправданим та необхідним елементом і визначає потребу тримання ОСОБА_10 під вартою до закінчення апеляційного розгляду, але не більш ніж на 60 днів, без визначення розміру застави (ч. 4 ст. 183 КПК).

Керуючись ст. 182, 183, 193, 194, 196, 197, 199, 331, 405 КПК України,

постановила:

Клопотання прокурора ОСОБА_9 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_13 строк тримання під вартою на 60 днів до 15.01.2026 включно без визначення розміру застави.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4