У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заявника ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Врадіївського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2025 року про відмову в задоволенні скарги заявника ОСОБА_5 на постанову слідчого СВ відділення поліції № 2 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області від 30.09.2025 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000124.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Врадіївського районного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2025 року відмовлено в задоволенні скарги заявника ОСОБА_5 на постанову слідчого СВ відділення поліції № 2 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області від 30.09.2025 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000124.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постанову слідчого про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000124.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Апелянт зазначає, що повний текст оскаржуваної ухвали, він отримав 30.10.2025 р., що підтверджується даними поштового конверта доданого до скарги, а тому строк на апеляційне оскарження ним не пропущений

Заявник ОСОБА_5 зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт вказує на те, що суд не перевірив і не оцінив доводи про відсутність у сільського голови повноважень складати та видавати характеристики на громадян, і, у матеріалах провадження немає жодного документа, що надає такі повноваження.

Суд не оцінив доводи заявника про можливий прямий умисел ОСОБА_6 на дискредитацію заявника, оскільки суд не витребував додаткові пояснення, не зіставив зміст «характеристики» з іншими доказами, не оцінив мотиви та контекст її створення.

Апелянт звертає увагу на те, що формулювання «не завжди веде себе коректно», «невдоволений роботою багатьох органів (пише багато скарг)» суд бездоказово назвав «оціночними». Його звернення, за змістом, це заяви про злочин в інтересах дітей та численних осіб за довіреностями, тобто фактичні повідомлення, що підлягають перевірці, а не «негативна риса». Вважає, що суд не відмежував, де факт, а де оцінка та не перевірив такі твердження.

Висновок суду про те, що нібито «сусіди витримують безпечну дистанцію», ґрунтується лише на рапорті та показаннях свідка ОСОБА_7 , але жоден з реальних сусідів цього не підтвердив. Будь-яких даних про належний збір таких відомостей, зокрема час, місце, конкретних осіб, їхні підписи, пояснення відсутні, а тому такі висновки є безпідставними.

Заявник вважає, що суд не розмежував, які відомості у «характеристиці» є фактами, а які оціночними судженнями, водночас помилково заявив, що документ «не використовувався» у процесуальних рішеннях і експертизах. Насправді вказаний документ надано на запит слідчого, долучено до матеріалів і визнано документом, скеровано до експертної установи і використано при судово-психологічних експертизах у кримінальних провадженнях № 0000009 та №0000124, що підтверджує його використання як доказу, а тому внесення до нього недостовірних відомостей впливало на результати доказування.

На переконання апелянта висновок слідчого судді про «агресію» і «крик» не підтверджений належними даними і не співвіднесений з поясненням про вікові або медичні особливості, зокрема часткова втрата слуху. Суд не перевірив цей довід і не навів причин, чому його відхиляє, чим порушив принципи об`єктивності та неупередженості, визначені у ст. 22 КПК України.

Обставини, встановлені слідчим суддею.

До Врадіївського районного суду Миколаївської області надійшла скарга ОСОБА_5 на постанову слідчого СВ відділення поліції № 2 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області від 30.09.2025 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000124. Скарга обґрунтована, тим що постанова слідчого є незаконною та необґрунтованою, винесеною передчасно, без дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Слідчий суддя проаналізував встановлені обставини та факти на наявність елементів складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та дійшов висновку, що слідчим в ході досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000124, здійснено належний аналіз отриманих доказів у даному провадженні, оскільки відомості зазначені у характеристиці, відносяться до оцінюючих суджень, не підтверджують та не посвідчують ні подій, ні явищ або фактів, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, тому слідчий прийняв обґрунтоване рішення про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали кримінального провадження, матеріали надані судом та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

У ч. 2 ст. 9 КПК України передбачено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених рішень.

Крім того, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК України).

Доказуванню у кримінальному провадженні згідно ч. 1 ст. 91 КПК України підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Процесуальними джерелами доказів відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України є показання, речові докази, документи та висновки експертів.

В ст. 284 КПК України, визначені підстави та порядок закриття кримінального провадження, а також оскарження такого рішення.

Зокрема, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження у їх сукупності.

Як вбачається з аналізу норм кримінального процесуального закону, під час досудового розслідування обов`язково повинні бути дотриманні принципи повноти та об`єктивності, що є оціночними поняттями. Надаючи складові оцінки доказів у провадженні, законодавець, між тим, залишає за слідчим (прокурором або суддею) можливість прийняття (або неприйняття) рішення про наявність підстав для закриття кримінального провадження.

Положеннями ч. 1 ст. 2 КК України передбачено, що підставою для настання кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Складом кримінального правопорушення визнається сукупність закріплених у законі України про кримінальну відповідальність ознак, за наявності яких, реально вчинене суспільно небезпечне діяння визнається кримінальним правопорушенням.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження № 0000124, змісту оскаржуваної постанови слідчої від 30.09.2025 р. та ухвали слідчого судді від 15.10.2025 р. апеляційним судом встановлено, що органом досудового розслідування перевірені саме ті обставини, на які посилається заявник ОСОБА_8 у своїй заяві та скарзі, а також зібрано докази, які дозволили дійти обґрунтованого висновку про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Слідчим в ході досудового розслідування з`ясовано: факт складання характеристик на ім`я ОСОБА_5 у різні дати, їх зміст та підстави надання; позицію ОСОБА_5 як заявника і потерпілого щодо недостовірності окремих висловлювань у негативній характеристиці; пояснення сільського голови ОСОБА_6 щодо мотивів і джерел формування відповідних оцінок; показання осіб із числа односельців, працівників закладу освіти та посадових осіб органів влади; наявність в інших кримінальних провадженнях матеріалів, що стосуються взаємовідносин ОСОБА_5 з ОСОБА_6 , директором школи ОСОБА_9 та іншими особами; дані інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» щодо численних звернень ОСОБА_5 до правоохоронних органів.

З огляду на сукупність цих матеріалів слідча дійшла вірного висновку, що спірні формулювання у характеристиці («має негативний склад характеру», «не завжди веде себе коректно», «невдоволений роботою багатьох органів, структур та осіб (пише багато скарг)», «сусіди характеризують його неоднозначно, витримуючи з ним безпечну дистанцію») є саме суб`єктивною оцінкою особи (оцінюючими судженнями), а не фактичними даними, які можуть бути перевірені на істинність чи хибність у кримінально-правовому сенсі та спричиняти самостійні наслідки правового характеру.

Слідчий суддя, перевіряючи законність і обґрунтованість такого рішення, детально проаналізував дані стосовно вислову «не завжди веде себе коректно», а саме звернув увагу на зміст письмових звернень і пояснень самого ОСОБА_5 , зокрема, пояснення від 19.06.2020 р. та скарги на недотримання розумних строків від 12.04.2024 р., у яких заявник використовує щодо правоохоронних органів, окремих посадових осіб, прокурора, директора школи та інших посадових осіб вислови явно емоційного, різкого, подекуди образливого характеру. Такі формулювання об`єктивно свідчать про те, що оцінка «не завжди веде себе коректно» ґрунтується на реальній манері спілкування заявника та його стилі звернень, а відтак не може розглядатися як завідомо вигаданий факт. Сам по собі вислів є узагальнюючою суб`єктивною характеристикою поведінки особи в певних ситуаціях, а не констатацією конкретної події чи факту, який підлягає доказуванню у розумінні ст. 91 КПК України;

Стосовно формулювання «невдоволений роботою багатьох органів, структур та осіб (пише багато скарг)», слідчий суддя на противагу доводам апелянта, не ігнорував обставини звернень ОСОБА_5 , а навпаки, навів конкретні дані з інформаційної системи Національної поліції про значну кількість його заяв, повідомлень та скарг за тривалий період, спрямованих на оцінку діяльності органів влади, правоохоронних органів, посадових осіб, навчального закладу тощо.

За своєю правовою природою, як правильно зазначив слідчий суддя, реалізація права на звернення до органів державної влади (ст. 40 Конституції України) не може оцінюватися як негативна риса характеру чи дискримінаційний критерій. Однак із факту такої активної діяльності логічно випливає узагальнююча оцінка про «невдоволення роботою» відповідних органів. Отже, вираз у характеристиці лише передає суб`єктивне сприйняття поведінки особи, сформоване на підставі реальної, підтвердженої матеріалами кримінального провадження активності ОСОБА_5 як заявника. Та обставина, що такі звернення можуть бути мотивовані захистом прав інших осіб або суспільним інтересом, не спростовує самого факту значної їх кількості й конфліктного характеру багатьох спорів, але знову ж таки вказує на межу між фактичними даними (наявність звернень) і оціночним судженням («невдоволений», «пише багато скарг»).

Стосовно фрази «сусіди характеризують його неоднозначно, витримуючи з ним «безпечну дистанцію», то слідчий суддя послався на рапорт оперуповноваженого ОСОБА_10 щодо відмови частини осіб, які проживають у безпосередній близькості до заявника, давати будь-які пояснення, та на протокол допиту ОСОБА_7 , який скористався правом, передбаченим ст. 63 Конституції України. У сукупності з цим були взяті до уваги показання інших осіб, які, навпаки, характеризували ОСОБА_5 позитивно. Саме на цьому протиставленні і ґрунтується вислів «неоднозначно», а не на фіксації конкретного факту відмови в спілкуванні чи наявності конфлікту з конкретними сусідами.

Отже, і в цій частині йдеться про узагальнену оцінку ставлення оточення до особи, а не про конкретний юридично значимий факт, який би встановлювався та спростовувався у порядку кримінального судочинства.

Стосовно тверджень про «негативний склад характеру», то характеристика особи за своїм змістом традиційно містить як нейтральні, так і позитивні чи негативні риси характеру, які за своєю природою є оціночними судженнями. Формулювання «негативний склад характеру» не містить посилання на конкретні події, дії чи наслідки, які можуть утворювати об`єктивну сторону складу злочину, а відображає виключно суб`єктивну думку посадової особи, яка цю характеристику складає. У разі незгоди особи з такою оцінкою законодавство, зокрема ч. 2 ст. 32 Конституції України, ст. 277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», передбачає цивільно-правові способи захисту право на відповідь та спростування, але не автоматичну криміналізацію будь-якого негативного відтінку характеристики.

Отже, слідчий суддя, погоджуючись із слідчою, не ототожнював описані висловлювання з «фактами», а навпаки чітко провів межу між фактичними відомостями та оцінками, з урахуванням як змісту характеристик, так і правової позиції Верховного Суду щодо розмежування фактичних тверджень і оціночних суджень.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не перевірив повноваження сільського голови на складання характеристик, апеляційний суд доходить наступного.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим витребувані та долучені листи Врадіївської селищної ради і Покровського старостинського округу, в яких прямо зазначено про наявність затвердженого «Положення про видачу довідок та побутових характеристик громадянам за місцем проживання», а також про те, що побутова характеристика складається та підписується уповноваженою особою органу місцевого самоврядування. Тобто слідчий суддя мав підстави констатувати, що в період, коли Покровська сільська рада існувала, як окрема юридична особа, її голова була уповноважена видавати побутові характеристики на мешканців відповідної території.

За відсутності будь-яких належних доказів протилежного, доводи апелянта про повну відсутність таких повноважень ґрунтуються лише на його припущеннях. До того ж у межах цього провадження ключовим є не саме питання повноважень (яке, у разі спору, може бути предметом адміністративного чи цивільного розгляду), а те, чи містить характеристика ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Навіть за умови визнання документа офіційним, слід довести наявність завідомо неправдивих відомостей і прямого умислу на їх внесення, чого матеріали досудового розслідування не підтверджують.

Аргументи апелянта про нібито прямий умисел ОСОБА_6 на дискредитацію заявника також спростовуються матеріалами провадження.

Слідча з`ясувала існування тривалого конфлікту між ОСОБА_5 та окремими посадовими особами ( ОСОБА_6 , директором школи ОСОБА_9 та іншими), однак сама по собі наявність неприязних стосунків не свідчить автоматично про умисел на внесення завідомо неправдивих відомостей. Зібрані докази, зокрема пояснення ОСОБА_6 про джерела формування її оцінок (власний багаторічний досвід роботи, спостереження за участю ОСОБА_5 у конфліктах, кількість його скарг, повідомлення односельців тощо), свідчать про суб`єктивний, але логічно мотивований характер її висловлювань, а не про свідоме вигадування фактів, яких ніколи не було.

Не заслуговують на увагу й твердження апелянта про те, що слідчий суддя помилково визнав, що характеристика не використовувалася у процесуальних рішеннях і експертизах.

З ухвали слідчого судді вбачається, що він виходив з фактичних даних: матеріали свідчать про направлення характеристики до експертної установи, однак експертиза у відповідному провадженні не була проведена саме через відсутність достатнього комплексу матеріалів; сама характеристика не стала об`єктом дослідження експерта і не лягла в основу жодного процесуального рішення у вигляді висновку експерта.

Наявність у справі судово-психологічної експертизи, якою встановлено певні зміни в емоційному стані ОСОБА_5 , не свідчить про те, що експерт оцінював правдивість або неправдивість спірних висловлювань у характеристиці. Предметом такої експертизи є психологічні наслідки для особи, а не кваліфікація тексту документа у площині ст. 366 КК України. Отже, і тут апелянт підмінює фактичний зміст експертного дослідження власним його тлумаченням.

Стосовно зауважень апелянта щодо опису судом його поведінки як «агресивної» та «з переходом на крик», апеляційний суд зазначає, що вказане сприймається як фіксація безпосередніх вражень слідчого судді від перебігу судового засідання і жодним чином не є самостійною підставою для висновку про законність чи незаконність постанови слідчої. Навіть повне відкидання цих спостережень не вплинуло б на кінцевий висновок суду першої інстанції, який ґрунтується насамперед на аналізі змісту характеристик та зібраних у провадженні доказів. При цьому, жодних медичних документів, які б підтверджували, що підвищений тон заявника у залі суду пов`язаний виключно з порушенням слуху, апелянт не надав.

Отже, в сукупності доводи апеляційної скарги: не спростовують встановлених слідчим суддею обставин; не містять нових даних, які б свідчили про ігнорування слідчим чи судом конкретних клопотань або доказів; зводяться переважно до незгоди заявника з правовою оцінкою характеру спірних висловлювань і повторення аргументів, які вже були предметом перевірки суду першої інстанції.

За наведених обставин, апеляційний суд виходить з того, що: слідча здійснила досудове розслідування в обсязі, достатньому для вирішення питання про наявність/ відсутність складу злочину; оскаржувана постанова про закриття кримінального провадження відповідає вимогам ст. ст. 110, 284 КПК України, містить мотивувальну частину з аналізом зібраних доказів і чітким висновком про відсутність складу кримінального правопорушення; слідчий суддя, розглядаючи скаргу ОСОБА_5 , надав належну оцінку доводам заявника, наведеним доказам та нормам матеріального й процесуального права, обґрунтовано визнавши рішення слідчої законним і обґрунтованим.

Отже, підстав для висновку про неповноту досудового розслідування, неправомірне неврахування доказів, неправильне застосування ст. 366 КК України чи істотні порушення вимог КПК України при постановленні ухвали слідчого судді апеляційний суд не вбачає.

У зв`язку з наведеним апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, ухвалу слідчого судді Врадіївського районного суду Миколаївської області про відмову в задоволенні скарги на постанову слідчої про закриття кримінального провадження слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

ухвалу слідчого судді Врадіївського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2025 року про відмову в задоволенні скарги заявника ОСОБА_5 на постанову слідчого СВ відділення поліції № 2 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області від 30.09.2025 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000124, залишити без змін, апеляційну скаргу заявника ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3