ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року

м. Київ

справа № 301/3018/23

провадження № 51-2997кмо25

Верховний Суд об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду

(далі - Суд, об`єднана палата) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_10 та засудженого ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_12 на вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 03 травня 2024 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 01 травня 2025 року, прокурора на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 01 травня 2025 року щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 Кримінального кодексу України (далі - КК), та

встановив:

За вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 03 травня 2024 року ОСОБА_11 визнано винуватим за ч. 1 ст. 389 КК та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі статей 71, 72 КК до покарання, призначеного за вказаним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2022 року і за сукупністю вироків ОСОБА_11 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 01 травня 2025 року вирок місцевого суду залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 - без задоволення.

Судами попередніх інстанцій ОСОБА_11 визнано винуватим у тому, що він після набрання законної сили вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2022 року у справі № 301/3779/21, за яким його було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, від відбування якого звільнено на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, в подальшому продовжив керувати транспортним засобом та вчинив адміністративні правопорушення:

- 14 лютого 2023 року, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та ч. 4 ст. 126 цього Кодексу;

- 29 березня 2023 року, передбачені ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 130 КУпАП;

- 18 червня 2023 року, передбачені ч. 5 ст. 121, ст. 125, ч. 5 ст. 126 КУпАП;

- 17 липня 2023 року, передбачені ч. 5 ст. 121, ст. 125, ч. 2 ст. 122, ч. 5 ст. 126 КУпАП;

- 02 серпня 2023 року, передбачені ч. 2 ст. 122, ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Отже, ОСОБА_11 був засуджений до позбавлення права керувати транспортними засобами, проте продовжив ними керувати протягом терміну дії цього покарання, чим здійснив ухилення від відбування покарання у виді позбавлення права займатись певною діяльністю.

Вимоги і узагальнені доводи, викладені в касаційних скаргах

Засуджений та захисник ОСОБА_10 просять Суд скасувати оскаржені вирок та ухвалу і закрити кримінальне провадження на підставі ч. 3 ст. 2 КК та ст. 4 Протоколу № 7 (далі - ст. 4 Протоколу № 7) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції).

Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність

По-перше, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, оскільки в діях ОСОБА_11 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК.

Так, засуджений за ч. 2 ст. 286 КК вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2022 року ОСОБА_11 був позбавлений права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, самостійно здав посвідчення водія і в контексті приписів ст. 33 Кримінального виконавчого кодексу України (далі - КВК) ніяким чином не ухилявся від виконання зазначеного покарання.

По-друге, наполягають, що у ОСОБА_11 був відсутній прямий умисел на вчинення правопорушення проти правосуддя, тобто, що він усвідомлював, що сідаючи за кермо вчиняє суспільно небезпечне діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання у виді завдання шкоди правосуддю. Такої мети у останнього не було встановлено, жодного підтвердження саме такого мотиву немає, а відтак відсутні ознаки складу правопорушення.

Вказують, до того ж, що судами не застосовано спеціальні норми права, які регулюють відповідальність осіб, звільнених від відбування покарання, залишено поза увагою, що встановлено інший порядок впливу на таких осіб у разі систематичного вчинення ними правопорушень, які тягнуть за собою адміністративні стягнення, зокрема, передбачені приписами ст. 78 КК, статтями 164, 166 глави 26 КВК.

По-третє, вважають необґрунтованим засудження ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 389 КК після притягнення його до адміністративної відповідальності за відповідні діяння за частинами 1, 4, 5 ст. 126, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 130, ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки вказане суперечить ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції.

Суд апеляційної інстанції не співставив фактичних обставин адміністративних правопорушень, які є кримінальними у розумінні положень Конвенції, із тими, що є підґрунтям до притягнення за ч. 1 ст. 389 КК, не перевірив, чи не становлять як підставу кримінального обвинувачення дії, за які особу вже було накладено стягнення в межах реалізації іншого виду юридичної відповідальності, не дослідив питання про те, чи є в конкретній справі, з урахуванням позиції сторони захисту, умови, які виключають подвійне провадження в справах про кримінальне та адміністративні правопорушення в аспекті реалізації ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції та висновків Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в справі «А та Б проти Норвегії» (рішення від 15 листопада 2016 року).

В цьому ж контексті посилаються на висновки об`єднаної палати в постанові від 02 грудня 2018 року (справа № 612/712/16-к) щодо притягнення до відповідальності за ч. 1 ст. 389 КК особи, яку раніше вже було притягнуто до адміністративної відповідальності за відповідною частиною ст. 126 КУпАП.

Щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону

Заперечують правомірність допиту як свідків працівників поліції, які складали протоколи про адміністративні правопорушення, вважають, що свідчення таких свідків не мають доказового значення в справах про адміністративні правопорушення через їх зацікавленість в результатах розгляду справи про адміністративне правопорушення, через наявність сумнівів в достовірності їх показань, на чому наголосив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 29 квітня 2020 року в справі № 161/5372/17 (номер судового рішення в ЄДРСР 88986779).

По-друге, вважають порушеним право на захист ОСОБА_11 в аспекті реалізації права на отримання матеріалів дізнання після його завершення, а отже права знати в чому його обвинувачують та підготувати свій захист.

Наполягають, що в цій справі було порушено вимоги ч. 5 ст. 301 КПК, матеріали кримінального провадження взагалі не вручались як підозрюваному ОСОБА_11 , так і захиснику ОСОБА_12 , а останньому не було забезпечено доступ до таких матеріалів навіть в порядку ст. 290 КПК. Оскільки вказані матеріали були надані слідчим в непрошитому та непронумерованому вигляді, захисник відмовився від ознайомлення із ними, про що він двічі власноручно зазначив в тексті протоколу ознайомлення з матеріалами досудового розслідування від 21 серпня 2023 року.

Також вказують, як на порушення приписів ч. 6 ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), те, що прокурором не надано запиту про відкриття стороною захисту своїх доказів.

Зазначають, що відповідно до ч. 13 ст. 290 КПК відкриття матеріалів дізнання сторонами кримінального провадження здійснюється в порядку, передбаченому статтями 301 і 314 вказаного Кодексу, отже приписи ст. 290 та ч. 5 ст. 301 КПК співвідносяться між собою як загальна та спеціальна норми. Частина 5 ст. 301 КПК передбачає єдину форму ознайомлення - шляхом вручення особі, яка вчинила кримінальний проступок або її захиснику, потерпілому чи його представнику копій матеріалів дізнання.

Разом із тим, положення ст. 290 КПК, як загальної норми, застосовуються у тих випадках, коли спеціальна норма - ч. 5 ст. 301 КПК не регулює окремі питання кримінальної процесуальної діяльності. Отже, при відкритті матеріалів дізнання не підлягають застосуванню положення частин 1-4, 7-10 ст. 290 КПК, натомість підлягають застосуванню приписи частин 6, 11, 12 ст. 290 КПК.

Отже, вважають суди не мали права допустити відомості, що містилися в матеріалах дізнання, як докази, тим більше на підставі таких доказів встановлювати винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального проступку.

По-третє, апеляційний суд здійснив провадження за відсутності обвинуваченого та його захисника, коли є обґрунтоване клопотання про відкладення судового розгляду, що з огляду на положення п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог процесуального закону і не відповідає приписам статей 10, 22, 42 КПК, ч.1 ст. 323 цього Кодексу. Захисник подавав клопотання з зазначенням причин неявки, які можна вважати поважними, а відтак порушувати право брати участь в судовому розгляді не було жодної підстави.

Захисник ОСОБА_12 вважає, що вирок місцевого суду та ухвала, постановлена апеляційним судом, не відповідають приписам статей 94, 370 КПК, отже підлягають скасуванню із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Зазначає, що відповідно до ст. 214 КПК підставою внесення до ЄРДР є виключно заява або повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, натомість подання про притягнення до кримінальної відповідальності від Державної установи «Центр пробації» в Закарпатській області не є такою підставою, отже дізнання розпочато безпідставно.

По-друге, вказує, що копії протоколів про адміністративне правопорушення складені відносно ОСОБА_11 : ААД №126830, БАД №208546 від 14.02.2023; ААД №340228 від 18.06.2023; БАД №201990 від 18.06.2023; ААД №341035 від 02.08.2023; БАД №264765 від 17.07.2023, а також рішення та постанови суду, отримані в порядку ст. 93 КПК на запити дізнавача незаконно, оскільки не проведено їх вилучення в порядку тимчасового доступу, як того вимагають приписи статей 159-165 КПК. Сторона захисту під час досудового розслідування клопотала про тимчасовий доступ і вилучення відповідних копій, але у даному клопотанні відмовлено, про що ухвалено відповідну постанову. Сторона захисту вважає, що адміністративні протоколи отримані всупереч встановленому в КПК порядку, а тому просить Суд відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК визнати відповідні докази недопустимими.

По-третє, звертає увагу, що як у повідомленні про підозру, так і в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_11 18.06.2023 приблизно о 21 год. 47 хв., перебуваючи у м. Іршава на вул. Шевченка, керуючи транспортним засобом «Меrsеdes», д.н.з. НОМЕР_1 , вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121, ст. 125 КУпАП, про що складено постанову про адміністративне правопорушення серії ААД №201990. Водночас постанова із такими вихідними даними стосовно ОСОБА_11 не складалась.

Узагальнено посилається на те, що стороною обвинувачення ОСОБА_11 інкримінується вчинення адміністративних правопорушень, за які до адміністративної відповідальності він не притягнений, і, відповідно, фактичні обставини, на які посилається сторона обвинувачення, не є встановленими.

Щодо протоколу серії ААД № 340228 від 18.06.2023 за ч. 5 ст. 126 КУпАП, то судом першої інстанції визнано винним останнього у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, проте стороною захисту подано апеляційну скаргу, яка на цей час не розглянута в справі № 301/2309/23.

Крім того, у обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_11 вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП, відповідно до протоколу серії ААД № 341035 від 02.08.2023, однак Іршавським районним судом 21.11.2023 по справі № 301/2798/23 винесено постанову про закриття справи на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, отже вину ОСОБА_11 не доведено.

Вказує, що колегія суддів апеляційного суду здійснила розгляд скарги захисника ОСОБА_12 без участі обвинуваченого та самого захисника, хоча останній направив до Закарпатського апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з участю в іншому судовому засіданні, що підтверджується відповідними документами. Вказані дії суду прямо порушують вимоги статей 10, 22, 42 КПК, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про неповажність неприбуття захисника до Закарпатського апеляційного суду на розгляд судової справи № 301/3018/23, прийняв рішення про розгляд апеляційної скарги без сторони захисту і позбавив цю сторону права брати участь та відстоювати свої доводи, вказати на порушення процесуального та матеріального закону під час розгляду в суді.

Прокурор в касаційній скарзі стверджує про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону апеляційним судомпри розгляді апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 , яке є підставою до скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Вказує, що неприбуття сторони кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду лише у разі, якщо особа була належним чином повідомлена про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомила про поважні причини свого неприбуття. Натомість захисником ОСОБА_12 до початку апеляційного розгляду до суду було надіслано заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на 01.05.2025, яка судом не оголошувалась, можливість розгляду апеляційної скарги за наявності такої заяви не з`ясовувалась. Причини неявки захисника ОСОБА_12 до суду 01.05.2025, зважаючи на доводи, викладені у клопотанні останнього, не можна визнати неповажними. Отже, судом не було забезпечено права на доступ до правосуддя, не створено необхідних умов для використання прав, наданих захиснику як учаснику процесу, чим порушено засади кримінального провадження, визначені у статтях 21, 22 КПК, а також допущено порушення права обвинуваченого на захист, що відповідно до ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не відповідає гарантіям справедливого суду, закріпленим у пункті 1 та підпункті «с» пункту 3 статті 6 Конвенції.

Підстави передачі провадження на розгляд об`єднаної палати

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Одним із доводів сторони захисту є твердження про невиконання органом досудового розслідування положень ч. 5 ст. 301 КПК, внаслідок чого усі докази є недопустимими.

Сторона захисту посилається на висновок у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - ККС ВС) від 19 квітня 2023 року у справі № 606/719/21 (провадження № 51-1261км23), за яким ч. 5 ст. 301 КПК передбачає єдину форму відкриття матеріалів дізнання - шляхом вручення особі, яка вчинила кримінальний проступок, або її захиснику, потерпілому чи його представнику їх копій. При відкритті матеріалів дізнання не підлягають застосуванню положення частин 1 - 4, 7 - 10 ст. 290 цього Кодексу. Водночас при завершенні дізнання мають застосовуватися положення ч. 6 ст. 290 КПК щодо надання стороною захисту за запитом прокурора доступу до матеріалів, які знаходяться у її розпорядженні, ч. 11 ст. 290 КПК щодо відкриття сторонами додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, та ч. 12 ст. 290 КПК, яка встановлює наслідки невідкриття матеріалів.

Означений правовий висновок було застосовано також у постановах колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС від 17 липня 2023 року у справі № 353/685/22 та від 23 вересня 2024 року у справі № 742/557/23.

Колегія суддів Першої судової палати ККС ВС не погодилась із таким підходом щодо виконання приписів ст. 290 КПК після завершення дізнання замість тих, що встановлені в ч. 5 ст. 301 КПК, та з метою відступу від раніше висловлених правозастосовних позицій з цього питання передала це кримінальне провадження ухвалою від 11 листопада 2025 року на розгляд об`єднаної палати ККС ВС. Колегія суддів виходила із того, що процедура, визначена в ст. 290 КПК, як і та, яка передбачена положеннями ч. 5 ст. 301 КПК, покликані забезпечити дієву реалізацію процесуальних прав всіма учасниками провадження. При цьому, надання стороні доступу до матеріалів досудового розслідування кримінального проступку (дізнання) за правилами норми, передбаченої ст. 290 КПК, а не за тими, про які йдеться в ч. 5 ст. 301 цього Кодексу, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки не впливає на належну реалізацію процесуальних прав сторони захисту.

Таким чином, колегія суддів Першої судової палати ККС ВС вважала за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених постановах колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС від 19 квітня 2023 року у справі № 606/719/21 (провадження № 51-1261км23), від 17 липня 2023 року у справі № 353/685/22 (провадження № 51-1514км23), від 23 вересня 2024 року у справі № 742/557/23 (провадження № 51-2637км24).

Позиції учасників судового провадження

Прокурор навів мотиви того, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, ухвала апеляційного суду - скасуванню із призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Вимоги касаційних скарг сторони захисту вважав такими, що підлягають задоволенню в тій частині, де позиція сторони захисту збігається із доводами касаційної скарги прокурора.

Від захисника ОСОБА_10 надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі засудженого. Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило.

Мотиви Суду

Положеннями п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону № 1402-VIII, серед іншого, передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.

Отже, однією з функцій, а також завданням об`єднаної палати є необхідність сформувати обґрунтовану правову позицію щодо застосування конкретної норми права й сприяти єдиному та правильному правозастосуванню в судовій практиці.

Забезпечення єдності практики є реалізацією принципу правової визначеності, який втілюється з додержанням загальних засад кримінального провадження (ст. 7 КПК) шляхом однакового застосування тієї самої норми закону в подібних справах щодо різних осіб. Отже, серед інших, завданням Суду є досягти у встановленому законом порядку юридичної визначеності у тотожних правовідносинах і запобігти невизначеності в аналогічних ситуаціях.

Щодо застосування приписів ст. 290 КПК у їх взаємозв`язку із тими, які визначені в статтях 301, 314 цього Кодексу, в провадженні, яке здійснюється щодо кримінального проступку, об`єднана палата виходить із такого.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше, серед інших, право мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

На необхідність дотримання законної процедури, принципу рівності сторін та права обвинуваченої особи на захист під час кримінального провадження неодноразово у своїх рішеннях наголошував ЄСПЛ. Кримінальне провадження, у тому числі етапи та стадії такого провадження як складові процедури його здійснення, мають бути засновані на принципі змагальності, в контексті приписів статей 20, 22 КПК має бути забезпечена процесуальна спроможність сторін відстоювати власні інтереси.

Поміж засобами, які мають бути надані стороні захисту з метою дієвої підготовки до здійснення захисту в суді від висунутого обвинувачення, є можливість ознайомлюватись із результатами слідства, здобутими протягом усього часу його провадження («Хусейн та інші проти Азербайджану» (Huseyn and Others v. Azerbaijan), § 175; «ОАО Нафтова Компанія Юкос проти Росії» ( OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia), 538 ).

Як правило стаття 6 § 1 Конвенції вимагає, щоб органи кримінального переслідування повідомляли захисту всі наявні у них докази, як на обвинувачення, так і на виправдання («Роу і Девіс проти Сполученого Королівства» (Rowe and Davis v. the United Kingdom) [ВП], § 60). У цьому контексті відповідні міркування також можуть виникнути зі статті 6 § 3 (b), яка гарантує заявникові «достатній час і можливості для підготовки його захисту» («Леас проти Естонії» (Leas v. Estonia), § 80).

Право на судовий розгляд за принципом змагальності означає, що сторонам обвинувачення і захисту має бути надана можливість ознайомитися із зауваженнями та доказами, наданими іншою стороною, і відповісти на них (справа «Джеват Сойсал проти Туреччини» (Case of Cevat Soysal v. Turkey), заява № 17362/03, рішення від 23 вересня 2014 року, остаточне рішення від 23 грудня 2014 року); згідно з принципом рівності сторін змагального процесу як однієї зі складових розширеної концепції справедливого суду кожній стороні повинно бути надано розумну можливість представити свої аргументи на умовах, які не ставлять її у гірше становище порівняно з опонентом.

Стороні важливо мати доступ до матеріалів справи і отримати копії відповідних документів. Відсутність такого доступу часто унеможливлює адекватний захист, суперечить змісту принципу рівності сторін змагального процесу.

Законом України від 22 листопада 2018 року №2617-VIII ст. 290 КПК було доповнено положеннями ч. 13, за якими відкриття матеріалів дізнання сторонами кримінального провадження здійснюється в порядку, передбаченому статтями 301 і 314 КПК.

Підставою виокремлення вказаних норм, з огляду на обґрунтування в Пояснювальній записці до Закону №2617-VIII, є забезпечення дієвої реалізації мети створення інституту кримінальних проступків - швидке розслідування.

До введення в дію вказаних змін матеріали досудового розслідування відкривались виключно у порядку, визначеному ст. 290 КПК.

Приписи ч. 13 ст. 290 КПК про відкриття матеріалів дізнання сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтями 301 і 314 цього Кодексу, є відсилочною нормою до тих норм, які визначають правила, відмінні від тих, що підлягають застосуванню в провадженні, яке здійснюється щодо злочину.

Вказані приписи співвідносяться між собою як суміжні норми, що визначають порядок ознайомлення з матеріалами, здобутими стороною обвинувачення під час досудового розслідування та дізнання, де ч. 5 ст. 301, ч. 2 ст. 314 КПК є складовими здійснення провадження щодо найменш небезпечних кримінальних правопорушень - проступків.

Приписи як ст. 290, так і ч. 5 ст. 301, ч. 2 ст. 314 КПК забезпечують право отримати доступ до матеріалів розслідування, що є гарантією виконання завдань ст. 2 КПК.

Частиною 5 ст. 301 КПК визначено, що у разі прийняття прокурором рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор зобов`язаний у межах строків, визначених частиною другою цієї статті, забезпечити надання особі, яка вчинила кримінальний проступок, або її захиснику, потерпілому чи його представнику копій матеріалів дізнання шляхом їх вручення, а у разі неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень, зокрема шляхом надсилання копій матеріалів дізнання за останнім відомим місцем проживання чи перебування таких осіб.

Відкриття матеріалів за ч. 5 ст. 301 КПК здійснюється шляхом вручення особі, яка вчинила кримінальний проступок або її захиснику, потерпілому чи його представнику копій матеріалів дізнання. У разі відмови вказаних осіб їх отримати чи зволікання з отриманням вказані особи вважаються такими, що отримали доступ до матеріалів дізнання. Про відмову від отримання копій матеріалів дізнання чи неотримання таких копій складається відповідний протокол, який підписується прокурором та особою, яка відмовилася отримувати, або прокурором, якщо особа не з`явилася для отримання копій матеріалів дізнання.

Отже, належним виконанням приписів ч. 5 ст. 301 КПК є вручення копій матеріалів дізнання підозрюваному або його захиснику, тобто хоча б одному представнику сторони захисту, та відсутність необхідності звертатися до слідчого судді за встановленням відповідного строку у разі зволікання сторони захисту з отримання копій таких матеріалів.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 314 КПК, у разі встановлення об`єктивної неможливості ознайомитися з матеріалами дізнання у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 301 цього Кодексу, суд за клопотанням сторони кримінального провадження вирішує питання про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів дізнання, про що постановляє відповідну ухвалу.

Отже, у разі, коли йдеться про відкриття матеріалів стороні захисту, приписи ч. 5 ст. 301 та ч. 2 ст. 314 КПК складають цілісний процесуальний припис щодо необхідного і достатнього обсягу дій з боку сторони обвинувачення щодо реалізації принципу змагальності в провадженні стосовно кримінального проступку, які застосовуються із урахуванням приписів ст. 9 КПК, Конвенції та практики ЄСПЛ з цього питання, з урахуванням яких, у разі невиконання вимог ч. 5 ст. 301, ч. 2 ст. 314 КПК щодо відкриття матеріалів дізнання, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Разом із тим, не вбачається підстав, що ґрунтуються на законі, сприймати положення ст. 290 КПК як загальну норму щодо приписів ч. 5 ст. 301 КПК, тобто застосувати положення частин 6, 7, 11 вказаної статті, як про те зазначено в висновках Третьої судової палати ККС ВС в постановах від 19 квітня 2023 року (справа № 606/719/21, провадження № 51-1261км23), від 17 липня 2023 року (справа № 353/685/22, провадження № 51-1514км23) та від 23 вересня 2024 року (справа № 742/557/23, провадження № 51-2637км24), до відступу від яких об`єднана палата вбачає законні, обґрунтовані і переконливі підстави, оскільки вважає, що вони засновані на суто формалістичному сприйнятті приписів процесуального закону, яке не враховує сутнісну складову забезпечення права на захист в кримінальному провадженні як засади його здійснення та правової природи завдань, визначених ст. 2 КПК.

Надання стороні захисту доступу до матеріалів досудового розслідування кримінального проступку (дізнання) за правилами, передбаченими ст. 290 КПК, а не за тими, про які йдеться в ч. 5 ст. 301 цього Кодексу, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки не впливає на належну реалізацію процесуальних прав сторони захисту та не суперечить засадам здійснення кримінального провадження.

Слід враховувати, що положення ст. 290 КПК, на відміну від тих, про які йдеться в ч. 5 ст. 301 КПК, вимагають від сторони обвинувачення надати доступ до всіх матеріалів досудового розслідування, які є в її розпорядженні, що включає в себе можливість робити їх копії або відображення, у тому числі будь-які докази, зокрема можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

В свою чергу відсутнє вагоме підґрунтя до твердження на користь того, що ч. 5 ст. 301 КПК як складова спрощеного порядку здійснення кримінального провадження, забезпечує більш вагомі гарантії, ніж встановлені в ст. 290 КПК.

Процедура, визначена в ст. 290 КПК, жодним чином не звужує і не обмежує прав учасників кримінального провадження на доступ до матеріалів розслідування, у порівнянні з процедурою, передбаченою ч. 5 ст. 301 КПК, вона дієво забезпечує реалізацію права на справедливий суд та ознайомлення сторони кримінального провадження з тими матеріалами досудового розслідування (дізнання), які під час судового розгляду становитимуть основу доказової бази для підтвердження або спростування пред`явленого особі обвинувачення.

Отже, надання доступу до матеріалів дізнання в порядку ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Щодо застосовності вказаних вище висновків в цьому провадженні

З наведених мотивів не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону виконання стороною обвинувачення в провадженні щодо проступку стосовно підозрюваного вимог ч. 5 ст. 301 КПК, а стосовно захисника - застосування процедури, передбаченої в ст. 290 цього Кодексу, як відбулося в цьому провадженні.

Як вбачається із матеріалів справи, 21 серпня 2023 року підозрюваний ОСОБА_11 отримав копії матеріалів дізнання, про що свідчить його особиста розписка (арк. 266 т. 3). Отже, доводи захисника ОСОБА_10 та засудженого про порушення вимог ч. 5 ст. 301 КПК повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження, які підтверджують в спосіб, передбачений законом, вручення підозрюваному матеріалів дізнання.

Безпідставними є також твердження про порушення ч. 6 ст. 290 КПК через те, що прокурором не було здійснено запиту про відкриття стороною захисту своїх доказів.

По-перше, в змагальному процесі вказані доводи не стосуються інтересів сторони захисту, де сторона обвинувачення на власний розсуд вирішує питання щодо використання наданих законом прав і можливостей задля вирішення завдань, покладених на неї.

По-друге, щодо вирішення питання про відкриття стороною захисту своїх доказів прокурор має діяти відповідно до приписів ч. 2 ст. 314 КПК, а не ч. 6 ст. 290 цього Кодексу, як вважає сторона захисту.

З доводів касаційних скарг та матеріалів справи не вбачається того, що абиякі матеріали, надані суду на доведення обставин, передбачених ст. 91 КПК, не були відкриті в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 301 КПК, в складі і обсязі тих копій матеріалів дізнання, що надані дізнавачем підозрюваному 21 серпня 2023 року.

Не вбачається також недотримання судом приписів ч. 2 ст. 314 КПК.

Верховний Суд бере до уваги, що сторона захисту в касаційних скаргах не вказує, що з огляду на об`єктивну неможливість ознайомитися з матеріалами дізнання у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 301 вказаного Кодексу, зверталась із клопотанням про відкриття стороною обвинувачення матеріалів дізнання, не стверджує також, що суд недотримався приписів кримінального процесуального закону щодо розгляду такого звернення.

Натомість сторона захисту вбачає недотримання приписів ст. 290 КПК в тому, що за відповідним клопотанням захисника ОСОБА_12 , останньому не було забезпечено доступ до матеріалів дізнання, оскільки вказані матеріали були надані для ознайомлення в непрошитому та не пронумерованому вигляді. З цих підстав захисник відмовився знайомитись із ними, про що він двічі власноручно зазначив в тексті відповідного протоколу від 21 серпня 2023 року: «факт надання ознайомлення з матеріалами досудового розслідування не підтверджую».

Щодо оцінки таких доводів сторони захисту Верховний Суд, крім зазначеного вище щодо застосування приписів ч. 5 ст. 301, ч. 2 ст. 314 КПК, зазначає таке.

Дійсно, в протоколі про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування від 21 серпня 2023 року захисником ОСОБА_12 зазначено про те, що матеріали дізнання, які перелічені в протоколі за порядковими номерами від 1 до 122, надані йому для ознайомлення в непрошитому та непронумерованому вигляді, попри те, що в самому тексті протоколу, підписаному захисником, навпроти кожного порядкового номеру від 1 до 122 щодо певного документу, вказані і відповідні сторінки від 1 до 260, в складі загального обсягу наданих для ознайомлення матеріалів.

При тому, що жодна норма процесуального закону не вимагає від сторони обвинувачення надавати матеріали дізнання в прошитому та пронумерованому вигляді, сторона захисту не стверджує, що абиякий із документів, зазначених в протоколі від 21 серпня 2023 року, не був наданий захиснику для ознайомлення в складі відкритих матеріалів дізнання у процедурі, яка здійснювалась за правилами ст. 290 КПК.

За приписами ч. 9 ст. 290 КПК сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження - прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів, а не факту їх надання в прошитому та пронумерованому вигляді.

Вбачається в цьому провадженні, що сторона обвинувачення вжила всі можливі заходи для ознайомлення сторони захисту із матеріалами дізнання і забезпечила реальну можливість ознайомитись із його результатами, здобутими протягом усього часу провадження дізнання, мати достатній час і можливості для підготовки захисту і відповісти на них, згідно з принципом рівності сторін змагального процесу стороні захисту було надано розумну можливість представити свої аргументи за обставин, які відображені у матеріалах дізнання, здобутих стороною обвинувачення.

Небажання захисника письмово підтвердити протилежній стороні факт надання йому доступу до матеріалів дізнання, наданих дізнавачем за порядковими номерами від 1 до 122 на 260 сторінках, із зазначенням найменування таких матеріалів з причин, які не засновані на приписах кримінального процесуального закону, і не сприймаються як вагомі і переконливі, не може бути підґрунтям до того, щоб не допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Отже, відсутні законні та обґрунтовані підстави вважати, що суди не мали права допустити відомості, що містилися в документах, наданих стороні захисту, як докази винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального проступку.

Щодо доводів сторони захисту про недотримання порядку, визначеного приписами ст. 78 КК та статтями 164, 166 глави 26 КВК

За приписами ст. 437 КПК суд касаційної інстанції не має права застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання. Обвинувальний вирок, ухвалений судом першої чи апеляційної інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції щодо вироку суду першої інстанції може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інший спосіб погіршити становище засудженого лише у разі, якщо з цих підстав касаційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник.

Отже, вказані вимоги закону унеможливлюють оцінку тих доводів касаційних скарг сторони захисту на предмет їх обґрунтованості, де йдеться про те, що в цьому кримінальному провадженні безпідставно не було застосовано спеціальних норм права, які регулюють окремі питання кримінальної відповідальності осіб, звільнених від відбування покарання на підставі приписів ст. 75 КК, у разі, коли засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, зокрема передбачені приписами ст. 78 КК, статтями 164, 166 глави 26 КВК.

Вказані доводи сторони захисту спрямовані на з`ясування питань, які не були предметом оцінки судів попередніх інстанцій, і при цьому їх вирішення по суті може призвести до погіршення становища засудженого, позаяк їх оцінка Верховним Судом може стати підґрунтям до застосування тих негативних для засудженого наслідків, які визначені приписами закону, на які посилається сторона захисту.

Щодо доводів, за якими сторона захисту заперечує правомірність допиту як свідків працівників поліції, які складали протоколи про адміністративні правопорушення

Сторона захисту, оскаржуючи вирок, зазначає, що показання працівників поліції не можуть бути доказами у кримінальному провадженні, заперечує правомірність їх допиту як свідків, оскільки вони складали протоколи про адміністративні правопорушення, вважає, що свідчення таких свідків не мають доказового значення, про що в справах про адміністративні правопорушення вказав Верховний Суд, посилається на обґрунтування таких доводів на постанову Касаційного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року в справі № 161/5372/17 (в ЄДРСР номер 88986779).

Колегія суддів щодо оцінки таких доводів, насамперед, бере до уваги, що у судовому засіданні свідки повідомляли виключно ті факти та обставини, очевидцями яких вони були безпосередньо, на які суд і послався у своєму рішенні. Через призму приписів кримінального процесуального закону їх показання не є показаннями з чужих слів.

Частина 7 ст. 97 КПК передбачає, що у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.

У цьому кримінальному провадженні відсутнє таке підґрунтя до визнання показань свідків недопустимими доказами.

Як встановлено вироком суду, вищезазначені свідки були учасниками подій, вони не давали в судовому засіданні свідчень стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження, отже немає підстав до застосування процесуальних наслідків, визначених ч. 7 ст. 97 КПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КПК свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.

Водночас положеннями ч. 2 вказаної статті визначено вичерпний перелік осіб, які не можуть бути свідками у кримінальному провадженні. При цьому зазначена норма процесуального закону не містить заборони залучення в якості свідків працівників поліції, які під час виконання своїх службових обов`язків були очевидцями чи учасниками подій, з приводу яких діяли в межах своїх повноважень на виконання службового обов`язку із забезпечення безпеки руху та експлуатації транспорту під час припинення певних порушень вимог Правил дорожнього руху водієм транспортного засобу.

Верховний Суд неодноразово виходив із усталених правил оцінки на предмет їх достовірності та допустимості показань інспекторів патрульної поліції, які не здійснювали процесуальних дій у кримінальному провадженні, а були свідками вчинення кримінального правопорушення, відображених, зокрема, у постановах від 21 жовтня 2020 року (справа № 718/572/19, провадження № 51-5157км19), від 06 червня 2014 року (справа № 718/1497/22, провадження № 51-2354км23).

Тому у судів попередніх інстанцій не було обґрунтованих підстав визнавати такі свідчення недопустимими доказами і не брати до уваги, обставини, віддзеркалені в показаннях інспекторів патрульної поліції.

Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту, які спираються на правозастосовну позицію в постанові від 29 квітня 2020 року Касаційного адміністративного суду Верховного Суду в справі № 161/5372/17 з таких підстав.

За приписами ст. 9 КПК, яка визначає таку засаду здійснення кримінального провадження як законність, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.

У разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК.

Кодекс України про адміністративні правопорушення та Кодекс адміністративного судочинства України, якими керувався Верховний Суд в справі про адміністративне правопорушення № 161/5372/17, визначають поняття доказів та правила їх оцінки, відмінні від тих, що встановлені в приписах кримінального процесуального закону.

Натомість КУпАП та КАСУ не є джерелами кримінального процесуального закону і не можуть застосовуватись під час здійснення кримінального провадження як нормативне підґрунтя до оцінки доказів, яка в кримінальному провадженні, серед інших, визначена приписами ст. 94 КПК.

Керуватися в кримінальному провадженні правилами оцінки доказів, встановленими в КУпАП та КАСУ щодо вирішення справи про адміністративне правопорушення, суд не має жодного обґрунтованого приводу, зокрема, враховуючи вимоги ст. 9 КПК та імперативний метод регулювання кримінальних процесуальних відносин у вказаному Кодексі.

В ч. 1 ст. 389 КК передбачено кримінальну відповідальність за ухилення засудженого від відбування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю. Тобто, якщо особа, котра була засуджена до позбавлення права керувати транспортними засобами, продовжує ними керувати протягом терміну дії такого покарання, то вона є суб`єктом вказаного кримінального правопорушення.

Показання працівників поліції суд взяв до уваги лише в тій їх частині, що підлягає доказуванню за приписами ст. 91 КПК в цьому провадженні, тобто щодо фактів керування засудженим транспортним засобом безвідносно їх юридичної оцінки в справах про адміністративні правопорушення та результатів їх розгляду.

При цьому, ані доводи касаційної скарги, ані матеріали справи, не містять належного підґрунтя до того, щоби сприймати показання в суді працівників патрульної поліції щодо самих фактів керування засудженим транспортним засобом такими, що надані упередженими чи заінтересованими в результатах розгляду кримінального провадження особами, отже як недостовірні. Отже, об`єднана палата не вбачає належних підстав вважати обґрунтованими доводи сторони захисту в цій частині.

Щодо доводів сторони захисту про недопустимість доказів, отриманих на підставі приписів ст. 93 КПК, а не в порядку, визначеному статями 159-165 цього Кодексу

Сторона захисту безпідставно посилається на те, що копії протоколів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_11 : ААД №126830 від 14.02.2023; БАД №208546 від 14.02.2023; ААД №340228 від 18.06.2023; БАД №201990 від 18.06.2023; ААД №341035 від 02.08.2023; БАД №264765 від 17.07.2023, а також рішення та постанови суду, отримані стороною обвинувачення в порядку, визначеному ст. 93 КПК, мають бути визнані недопустимими доказами з тих підстав, що орган досудового розслідування мусив їх отримати виключно в порядку тимчасового доступу і вилучення відповідних копій.

Приписи ст. 93 КПК переконливо свідчать, що сторони мають право збирати докази, крім як у спосіб проведення слідчих (розшукових) дій, також і шляхом здійснення інших процесуальних дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Верховний Суд вкотре зазначає, що в ст. 159 КПК йдеться про тимчасовий доступ до речей і документів як спосіб набуття можливості ознайомитися з речами і документи, зробити їх копії та вилучити (здійснити їх виїмку), який застосовується у разі відмови особи, у володінні якої вони знаходяться, надати такий доступ.

Суд вже неодноразово доходив до висновку, зокрема в постановах від 21 серпня 2025 року (справа № 991/503/23, провадження № 51-5564км24), від 04 листопада 2025 року (справа № 295/1589/18, провадження № 51-5407км24), що КПК не вимагає від слідчого здійснювати збирання доказів шляхом отримання тимчасового доступу до них у разі, коли їх добровільно надає слідчому особа, у володінні якої вони знаходяться.

У разі, коли особа, у розпорядженні якої знаходяться речі, документи та інші матеріали, що мають доказове значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, висловлюючи своє волевиявлення, добровільно надає їх слідчому, який діє на підставі ч. 2 ст. 93 КПК, це не свідчить про здобуття таких доказів органом досудового розслідування у позапроцесуальний спосіб та не є підставою для визнання їх недопустимими.

Отже, відповідні доводи сторони захисту не засновані на законі і у Суду відсутні підстави застосовувати приписи ч. 1 ст. 89 КПК.

Безґрунтовними також є доводи захисника, за якими йдеться про безпідставне внесення відомостей до ЄРДР за ч. 1 ст. 389 КК в цьому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається (ч. 4 вказаної статті).

Подання про притягнення до кримінальної відповідальності від Державної установи « Центр пробації» в Закарпатській області , на яке посилається сторона захисту, в аспекті приписів ч. 1 ст. 214 КПК, є повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, отже наявна належна підстава до внесення відповідних відомостей до ЄРДР та початку здійснення дізнання за ч. 1 ст. 389 КК.

Щодо доводів захисту та прокурора про недотримання вимог статей 20, 21 КПК

Сторона захисту і прокурор в касаційних скаргах вказують на те, що апеляційним судом безпідставно не взято до уваги подану до початку апеляційного розгляду захисником ОСОБА_12 заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на 01 травня 2025 року, помилково вирішено питання про неповажність причини неявки в судове засідання, на яку посилався захисник.

Верховний Суд бере до уваги, що апеляційний перегляд до 01 травня 2025 року тричі відкладався, однак апеляційний суд не дослідив у належний спосіб форму та підстави ухвалених рішень про відкладення апеляційного перегляду на інші дати. В аспекті вирішення питання про те, чи є поважною причина, на яку посилався захисник в заяві від 01 травня 2025 року, як на підґрунтя до ухвалення рішення про відкладення судового розгляду, вагоме значення мають реальні причини відкладення попередніх судових розглядів, а в контексті реалізації приписів статей 22, 350 КПК і думка учасників судового провадження, які беруть участь у судовому засіданні. Натомість, сукупного аналізу вказаних чинників та похідного від цього переконливого обґрунтування відмови у задоволенні заяви захисника, всупереч приписів ст. 419 КПК оскаржена ухвала апеляційного суду не містить, що є підґрунтям до застосування Судом повноважень, визначених приписами п. 2 ч. 1 ст. 436, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК.

Оскільки Суд не вирішує питання про поважність причини неявки, на яку посилався захисник, касаційні скарги в цій частині підлягають задоволенню частково.

Щодо доводів про недотримання приписів ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції

Сторона захисту вказує на те, що суд апеляційної інстанції не співставив фактичних обставин адміністративних правопорушень, які є кримінальними у розумінні положень Конвенції, із тими, що є підґрунтям до притягнення за ч. 1 ст. 389 КК, не перевірив, чи не становлять, як підставу кримінального обвинувачення ті дії, за які на особу вже було накладено стягнення в межах реалізації іншого виду юридичної відповідальності, яка в розумінні Конвенції також є кримінальною, не дослідив питання про те, чи є в цій справі вагомі і чіткі умови, які виключають подвійну відповідальність в справах про кримінальне та адміністративні правопорушення в аспекті реалізації ст. 4 Протоколу № 7 та висновків ЄСПЛ в справі «А та Б проти Норвегії» (рішення від 15 листопада 2016 року).

В цьому контексті сторона захисту посилається на висновки об`єднаної палати в постанові від 02 грудня 2019 року (справа № 612/712/16-к) щодо можливості притягнення до відповідальності за ч. 1 ст. 389 КК особи, яку вже було притягнуто до відповідальності за відповідною частиною ст. 126 КУпАП за керування автомобілем особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Щодо оцінки вказаних доводів об`єднана палата бере до уваги, що за вимогами ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Підґрунтям до висновку об`єднаної палати в справі № 612/712/16-к є правозастосовна практика ЄСПЛ в справах, за наслідками розгляду яких Суд визначив ті критерії, що є мірилом визначення того, чи порушено вимоги ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції в кримінальному провадженні, серед яких, справи «Сергій Золотухін проти Росії», «Ігор Тарасов проти України» (рішення від 10 лютого 2009 року та 16 червня 2016 року), в яких було констатоване порушення ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції, та справа «А та В проти Норвегії (A and B v. Norway)» (рішення від 15 листопада 2016 року), де таких порушень не було встановлено.

Об`єднана палата, підсумовуючи, зробила такий висновок про застосування норми права: «Притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 389 КК, зокрема за ухилення від виконання покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами особи, котру вже було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 126 КУпАП (керування автомобілем особою, позбавленою права керування транспортними засобами), виключається у випадку, коли юридичні заходи та наслідки правового реагування на суспільно небезпечну поведінку є непередбачуваними та непропорційними для такої особи; встановлені факти, які двічі призвели до притягнення до відповідальності, були нерозривно пов`язані між собою, а оцінка у кримінальному провадженні по суті стосувалася тих самих фактів, що досліджувались у провадженні про адміністративне правопорушення, і значну їх частину покладено в обґрунтування кримінального обвинувачення. У цьому випадку обвинувачення є несумісним із гарантіями, передбаченими у ст. 4 Протоколу № 7, а ухвалення обвинувального вироку суперечить приписам ч. 3 ст. 2 КК».

У ч. 3 (у чинній редакції ч. 4) ст. 126 КУпАП передбачено відповідальність за «керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами», а в ч. 1 ст. 389 КК за «ухилення засудженого від сплати штрафу або від відбування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю».

Враховуючи усталену практику ЄСПЛ, провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене відповідною частиною ст.126 КУпАП, є «кримінальним» у розумінні ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції.

Отже, у випадку, коли особа, позбавлена права керувати транспортними засобами за вироком суду, продовжує здійснювати керування транспортними засобами, виникає питання про конкуренцію норми, передбаченої відповідною частиною ст. 126 КУпАП, яка в розумінні практики ЄСПЛ є кримінальною, та ч. 1 ст. 389 КК, щодо подолання якої необхідно виходити із такого.

Відповідно ч. 2 ст. 9 КУпАП адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає якщо вони за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

У разі закриття кримінального провадження, але за наявності в діях порушника ознак адміністративного правопорушення, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня прийняття рішення про закриття кримінального провадження (ч. 11 ст. 38 КУпАП). Цей принцип знайшов своє втілення і в інших нормах вказаного Кодексу.

Так, за приписами ч. 4 ст. 15 КУпАП, за вчинення військових адміністративних правопорушень військовослужбовці, а також військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів несуть відповідальність, передбачену главою 13-Б КУпАП, за умови, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

В свою чергу в ч. 5 вказаної статті визначено, що за вчинення військових адміністративних правопорушень поліцейські поліції особливого призначення Національної поліції України, які під час дії воєнного стану залучені до безпосередньої участі в бойових діях, несуть відповідальність, передбачену статтями 172-10 і 172-19 глави 13-Б цього Кодексу, за умови, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Вказане застереження про те, що певна норма закону про адміністративну відповідальність підлягає застосуванню за відсутності в діях особи складу кримінального правопорушення, окремо відтворюється в диспозиціях окремих статей Особливої частини КУпАП (42-2, 164-16, 184-3 КУпАП).

Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 247 вказаного Кодексу провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, серед іншого, у разі наявності повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту.

Водночас за вимогами ст. 253 КУпАП, якщо при розгляді справи орган (посадова особа) дійде висновку, що в порушенні є ознаки кримінального правопорушення, він передає матеріали прокурору або органу досудового розслідування.

Таким чином, наведені вище норми закону України про адміністративні правопорушення у їх системному зв`язку із приписами закону України про кримінальну відповідальність вказують на встановлену законодавцем субординацію між нормами КУпАП та КК, порядок їх застосування та правила подолання конкуренції між ними, де адміністративна відповідальність за вчинення певних діянь настає у разі, коли вони за своїм характером не тягнуть за собою кримінальної відповідальності.

Вказане вище є втіленням припису ст. 61 Конституції України, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Схожі положення містяться в ч. 1 ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції, відповідно до яких нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави, які слід розуміти як заборону переслідування або судового розгляду іншого «правопорушення», якщо воно виникає з ідентичних фактів або фактів, які однакові по суті.

Отже, випадки, коли особу було притягнуто до адміністративної відповідальності за відповідною частиною ст. 126 КУпАП, а потім за тими ж фактами ще й за ч. 1 ст. 389 КК, обумовлюють необхідність оцінки обставин конкретного кримінального провадження на предмет того, чи не порушують вони принцип non bis in idem.

У контексті обставин конкретного кримінального провадження вказане вимагає співставлення фабули правопорушення, відображеної в постанові про адміністративне правопорушення, із фабулою кримінального правопорушення, викладеною у обвинувальному акті чи вироку суду щодо тієї або іншої події. Якщо обидва провадження (про адміністративне правопорушення та кримінальне) ґрунтуються на одних і тих же фактах, відмінність об`єктів посягання не має принципового значення для застосування положень ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції.

У справі A and B v. Norway (§108) Велика Палата звертала увагу на те, що найбільш значним внеском у справі Sergey Zolotukhin v. Russia було встановлення правила, що визначення того, чи було правопорушення, про яке йде мова, тим самим (idem), має залежати від оцінки, яка ґрунтується на фактах (§ 84), а не, наприклад, від формальної оцінки, що складається з порівняння «основних ознак» правопорушень.

Враховуючи особливості відповідальності, встановленої за діяння, передбачені певними частинами статей 126 КУпАП та 389 КК, неможливо дійти висновку, що відповідні провадження мають достатньо тісний зв`язок між собою, щоб розглядати їх як складову частину інтегральної схеми санкцій в розумінні критеріїв, викладених у справі «A and B v. Norway».

Водночас ні КПК, ні КУпАП не містять положень, які б дозволили об`єднати провадження щодо злочину та адміністративного правопорушення, або певною мірою узгодити процедури ухвалення рішення та призначення покарання, зокрема, врахувати при призначенні покарання в кримінальному провадженні раніше накладене стягнення в справі про адміністративне правопорушення.

Якщо суди виходили із набрання законної сили постановами у справах про адміністративні правопорушення, то повинні були зважати, що у такому разі такі постанови щодо ОСОБА_11 набувають статусу res judicata .

Всупереч вимог ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції факти, покладені в підґрунтя вироку та певних постанов в справах про адміністративні правопорушення, не стали предметом оцінки судів попередніх інстанцій щодо з`ясування того, чи були факти в справах про адміністративні правопорушення тими самими (idem), чи не порушують обставини конкретного кримінального провадження принцип non bis in idem.

Суд апеляційної інстанції не зіставив фактичних обставин правопорушень в провадженнях про адміністративні правопорушення, із тими, про які йдеться в кримінальному провадженні, не з`ясував, чи не становлять значної частини кримінального обвинувачення дії, за які особу вже було притягнуто до відповідальності.

Перевірка фактів належить до компетенції суду апеляційної інстанції, який її належним чином не здійснив, що суперечить приписам статей 370, 419 КПК та є підставою до скасування ухвали, постановленої цим судом, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Водночас Верховний Суд не може надати таку оцінку, оскільки вона залежить від оцінки доказів на предмет їх достовірності, що з огляду на приписи ст. 433 КПК не віднесено до повноважень Суду, отже відповідні недоліки судового розгляду та апеляційного перегляду не можуть бути усунуті під час касаційного розгляду.

З огляду на викладене вище, судом касаційної інстанції встановлено підстави до застосування положень пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК та реалізації повноважень, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 436 цього Кодексу, через передчасність висновків про наявність підстав до притягнення обвинуваченого до відповідальності за ч. 1 ст. 389 КК, а також через недотримання апеляційним судом положень статей 370, 419 КПК.

За таких обставин касаційні скарги сторони захисту та прокурора підлягають частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене в постанові касаційного суду та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Враховуючи те, що ОСОБА_11 був взятий під варту на виконання вироку, який набрав законної сили, Верховний Суд не вбачає підстав до обрання йому такого запобіжного заходу, з огляду на що ОСОБА_11 підлягає звільненню з-під варти.

Виконуючи приписи ст. 442 КПК, об`єднана палата робить висновок про те, як саме повинні застосовуватися норми права, із застосуванням яких не погодилася колегія суддів, що передала справу на розгляд об`єднаної палати.

Висновок про застосування норм ст. 290 КПК та їх взаємозв`язку із тими, про які йдеться в ч. 5 ст. 301 цього Кодексу, щодо ознайомлення сторони захисту із матеріалами дізнання:

Виконання стороною обвинувачення після завершення досудового розслідування проступку (дізнання) правил, передбачених ст. 290 КПК, які, серед інших, забезпечують реалізацію права на захист від обвинувачення у вчиненні злочину, а не тих, що встановлені з цією метою в ч. 5 ст. 301 КПК за обвинуваченням у скоєнні найменш суспільно небезпечного кримінального правопорушення - проступку, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону,оскільки забезпечує належне ознайомлення сторони захисту із матеріалами дізнання, що становить дієве підґрунтя до належної реалізації права на захист від висунутого обвинувачення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_10 та засудженого ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_12 на вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 03 травня 2024 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 01 травня 2025 року, прокурора на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 01 травня 2025 року задовольнити частково.

Ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 01 травня 2025 року щодо ОСОБА_11 а скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який відбуває покарання у виді позбавлення волі, звільнити з-під варти.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7