Справа № 357/5593/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.11.2025 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурорів Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Біла Церква кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000416 від 24.03.2023, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, розлученого, маючого на утриманні малолітню дитину, колишній старший стрілець кулеметного взводу 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «молодший сержант», якому призупинено військову службу, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, -

У С Т А Н О В И В:

1. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, у військовому званні «молодший сержант», перебуваючи на посаді старшого стрільця кулеметного взводу 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 , діючи умисно, у порушення вимог ст. ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. ст. 1, 2, 3, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин умовах воєнного стану, 27.10.2022, не пізніше 20 год. 00 хв., самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 , та до 13.04.2023 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

13.04.2023, об 11 год. 00 хв., ОСОБА_5 самостійно та добровільно з`явився до слідчого ТУ ДБР м. Києва за адресою: вул. Олени Теліги, 8, м. Київ.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.5 ст.407 КК України, за кваліфікуючими ознаками, а саме як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, особою, зазначеною у ч.2 ст.407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

2.1. Позиція сторони захисту та сторони обвинувачення.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України визнав повністю, підтвердивши обставини, а саме час, місце, мотив та спосіб вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності.

2.2. Обсяг доказів.

Судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст фактичних обставин, встановлених в обвинувальному акті.

Судом було поставлено на обговорення питання щодо доцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Судом роз`яснено обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстав вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, врахувавши, що обвинувачений ОСОБА_5 не оспорює фактичні обставини скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, і як встановлено судом, правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів по справі, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_5 , дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

2.3. Показання обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні свою вину визнав у повному обсязі та додатково пояснив, що у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України 24 лютого 2022 року він був мобілізований до лав Збройних Сил України, де обіймав посаду командира відділення роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згодом, упродовж 2022 року, його було призначено на посаду стрільця кулеметного взводу НОМЕР_3 окремої механізованої бригади військової частини НОМЕР_1 , місце дислокації якої знаходиться у АДРЕСА_2 . 27 жовтня 2022 року він самовільно залишив місце служби у зазначеній військовій частині, мотивуючи свої дії тим, що його батько на той час хворів на онкологічне захворювання. За словами обвинуваченого, він отримав усний дозвіл безпосереднього командира на короткострокову відпустку тривалістю три доби для перебування за місцем проживання, однак після закінчення цього строку до військової частини не повернувся. У період з 27 жовтня 2022 року по 13 квітня 2023 року ОСОБА_5 перебував вдома, після чого добровільно виїхав у зону бойових дій, де, за власними словами, виконував окремі доручення командира розвідки. При цьому він зазначив, що його участь у бойових діях не була пов`язана з виконанням наказів військової частини НОМЕР_1 .

2.4. Дослідження матеріалів, які характеризують обвинуваченого.

До матеріалів справи надано копію паспорта ОСОБА_5 на підтвердження особи обвинуваченого, та документи, які свідчать, що обвинувачений є учасником бойових дій, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , обіймав посаду старшого стрільця, за місцем служби характеризується негативно, під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом та наглядом лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимий.

3.Кваліфікація дій обвинуваченого судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, в тому числі ті, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 , поза розумним сумнівом, у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, а саме у самовільному залишенні військової частини без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану, особою, зазначеною у ч.2 ст.407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

4. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Водночас, суд не визнає обставиною, яка зазначена в обвинувальному акті, що пом`якшує покарання, яка визначена п.1 ч.1 ст.66 КК України щире каяття обвинуваченого, з таких підстав.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину не знайшов свого відображення при судовому розгляді кримінального провадження. Так, суд установив, що обвинувачений не ухилявся від слідства, давав показання, свою провину визнав, однак не висловив жаль з приводу учиненого ним, щиро не покаявся. Отже, реальних ознак, які б вказували на свідоме розкаяння, в обвинуваченого суд не вбачає.

Проте, обставиною, що пом`якшує покарання, яка не визначена ст.66 КК України, суд визнає визнання вини обвинуваченим.

Інших обставин, із тих, які не визначені ст. 66 КК України, але б тією чи іншою мірою могли б впливали на пом`якшення покарання, судом не встановлено.

Обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

5. Мотиви призначення покарання.

5.1. Позиції учасників провадження щодо покарання.

Прокурор зазначив, що у судовому засіданні достеменно встановлено, що інкриміноване протиправне діяння скоєно обвинуваченим, просив призначити обвинуваченому за ч.5 ст.407 КК України покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

Захисник та обвинувачений просили призначити покарання, яке не пов`язано із позбавленням волі.

5.2. Висновки суду щодо покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст.ст.65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним, тобто несвавільним, пропорційним, тобто не становити надмірного тягаря для особи, виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

В судовому засіданні при дослідженні особистості обвинуваченого ОСОБА_5 , відповідно до положень ст.50 КК України, підстав для призначення покарання зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням, передбаченого ст.75 КК України, не встановлено, як і підстав для призначення покарання в порядку передбаченому ст.69 КК України, з огляду на таке.

Інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, є триваючим, початком якого є момент фактичного самовільного залишення військової частини 27.10.2022, а закінченням день його добровільного прибуття до правоохоронного органу. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 13 квітня 2023 року о 11 годині 00 хвилин ОСОБА_5 самостійно та добровільно з`явився до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Києві за адресою: вул. Олени Теліги, 8, м. Київ, чим фактично припинив триваючий характер вчиненого злочину.

Законом України № 2839-IX від 13 грудня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо удосконалення відповідальності за окремі військові кримінальні правопорушення», який набрав чинності 27 січня 2023 року, змінено редакції статей 69 та 75 Кримінального кодексу України. У новій редакції зазначених норм прямо передбачено, що положення про можливість призначення більш м`якого покарання (ст.69 КК України) або звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст.75 КК України) не застосовуються у випадках засудження за кримінальні правопорушення, передбачені, зокрема, статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинені в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Відповідно до ч.2 ст.4 та ч.2 ст.5 КК України, кримінальна протиправність і караність діяння визначаються законом, чинним на час його вчинення, а закон, який посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, зворотної дії не має.

Отже, станом на момент завершення інкримінованого ОСОБА_5 діяння (13.04.2023) діяли редакції статей 69 і 75 КК України, якими передбачено заборону застосування зазначених положень до злочинів, передбачених ст.407 КК України, вчинених в умовах воєнного стану.

Враховуючи наведене, а також вимоги ст.65 КК України, суд, оцінюючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, який належить до категорії тяжких (ст.12 КК України), обставини його вчинення, форму вини, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих, дійшов висновку про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі.

Призначення ОСОБА_5 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду». Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети, визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

6. Цивільний позов не заявлено.

7. Вирішення питання про долю речових доказів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження, інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Судом встановлено, що у даному кримінальному провадженні запобіжний захід щодо обвинуваченого не застосовувався. Підстави для обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили не встановлені.

Речові докази та витрати на залучення експерта відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, 100, 124, 128, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394, 395 КПК України, ст.407 КК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не обирати.

На вирок суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1