У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000348, за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новогригорівка Миколаївського району Миколаївської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. ч. 3 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_7 ,

обвинувачений - ОСОБА_6 ,

захисник - ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Ухвалено, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, до покарання за цим вироком частково приєднати покарання, призначене за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2023 р. та призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та призначенням іспитового строку терміном на 2 роки 6 місяців.

Ухвалено, покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з являтися для реєстрації уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалено, на підставі ч. 3 ст. 72 КК України вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.09.2022 р. - виконувати самостійно.

Ухвалено, запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_6 не обирати.

Ухвалено, стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення судово-товарознавчої експертизи та на проведення судово-товарознавчої експертизи в розмірі 480 грн.

Вирішено питання стосовно інших речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30.04.2024 р. стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання та звільнення від відбування покарання скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м?якість.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 72 КК України за сукупністю злочинів за цим вироком та вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.09.2022 р. остаточно призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн., який виконувати самостійно.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2023 р., яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки та покладено визначені ст. 76 КК України обов`язки, виконувати самостійно.

Виключити з резолютивної частини вироку рішення суду про вирішення долі речових доказів (двох металевих кутиків).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурор вважає, що зазначений вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Вказує, що призначаючи покарання, суд формально врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують, що стали підставою для призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням часткового складання покарання.

Зауважує, що суд у контексті ст. 414 КПК належним чином не оцінив питання, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинені у конкретному випадку злочинні діяння з огляду на обставини їх вчинення, суму спричиненої матеріальної шкоди, кількість епізодів злочинної діяльності та наявності кваліфікуючих ознак. Пояснює, що ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні 5 повторних крадіжок майна, поєднаних із проникненням до житла своєї сусідки, загальна сума спричиненої злочинами шкоди становить понад 2800 грн., що є значною для особи похилого віку.

Не погоджується сторона обвинувачення, з позицією суду і про визнання обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 - його каяття у скоєному, оскільки з матеріалів кримінального провадження не вбачається наявності у ОСОБА_6 належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалась. Матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_9 обвинувачений не відшкодував, вибачення у неї не попросив.

Натомість обставини вчинення злочинів, у тому числі, що увійшли до сукупності за попередніми вироками, свідчать, що вчинення злочинів є наслідком свідомо обраного ОСОБА_6 способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до скоєного не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує. Наведене виключає можливість встановлення у його діях такої ознаки, як щире каяття у скоєному.

Зауважує, що судом неналежним чином оцінено наявність обтяжуючої покарання обставини - вчинення злочину щодо особи похилого віку. Не зважено на заяву потерпілої, яка просила суд суворо покарати обвинуваченого, який систематично проникав до її житла та вчиняв крадіжки, очевидно очікуючи від правосуддя покарання, яке унеможливить в майбутньому посягання на її власність. Судом не надано оцінки й особі обвинуваченого, який має шість непогашених судимостей, до нього застосовувалось покарання, не пов`язане з позбавленням волі, у виді громадських робіт, від відбування якого він злісно ухилявся.

Вважає, що наведені обставини свідчать, що призначення покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило y нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, а навпроти спровокувало відчуття безкарності, що з рештою призвело до вчинення нового тяжкого злочину. Звертає увагу, що ОСОБА_6 ніде не працював, за місце проживання характеризується посередньо, стійких соціальних зав`язків не має, будучи особою працездатного та мобілізаційного віку обрав способом заробітку вчинення систематичних крадіжок чужого майна. З обставин, встановлених судом, вбачається, що вчинені злочини не були спонтанними, а носили характер злочинного промислу.

Вважає, що призначене ОСОБА_6 з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Також зазначає, що судом не наведено обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням є безпідставним та неправильним, таким, що не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених ст. ст. 50, 65, 75 КК України.

Крім того, в резолютивній частині вирок суд ухвалив речові докази - два металеві кутики по 2.15 м кожний - повернути ОСОБА_10 . Проте у вказаному кримінальному провадженні речові докази відсутні, у зв`язку з чим вищезазначене рішення належить виключити з резолютивної частини вироку.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_6 будучі раніше судимий, вчинив нові злочини за наступних обставин. Через отвір в огорожі, проходивши на територію двору домоволодіння АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_9 , проникав до приміщення зазначеного будинку, звідки таємно вчиняв крадіжки:

15.05.2021 р. о 12.00 год., ОСОБА_6 викрав чотирьохконфорочну газову плиту марки «Брест-1452», завдавши ОСОБА_9 майнової шкоди у розмірі 731 грн.;

16.05.2021 р. о 05.00 год., ОСОБА_6 , викрав газовий балон, об`ємом 50 л., завдавши ОСОБА_9 майнової шкоди у розмірі 400 грн.;

17.05.2021 р. о 12.00 год., ОСОБА_6 , викрав металеву ванну, об`ємом 100 л., завдавши ОСОБА_9 майнової шкоди у розмірі 600 грн.;

10.06.2021 р. о 23.00 год., ОСОБА_6 викрав алюмінієві карнизи (гардини), у кількості 8 шт., по 1,5 м кожен, загальною довжиною 12 м, вартістю 39,88 грн. за 1 метр, завдавши ОСОБА_9 майнової шкоди у розмірі 478,56 грн.;

17.06.2021 р. о 04.00 год., ОСОБА_6 викрав алюмінієві карнизи (гардини), у кількості 6 шт., по 2,5 м. кожен, загальною довжиною 15 м, вартістю 39,88 грн. за 1 метр, завдавши ОСОБА_9 майнової шкоди у розмірі 598, 20 грн.;

Заволодівши кожного разу вищевказаним майном, ОСОБА_6 з місця вчинення кримінальних правопорушень зникав та розпоряджався в подальшому викраденим на власний розсуд.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням до житла.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував, умови життя обвинуваченого, його соціальне та матеріальне становище, який неодружений, офіційно непрацевлаштований, раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, стан його здоров`я, який на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; тяжкість кримінального правопорушення, відсутність тяжких наслідків, обставину, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та дійшов до висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ч.4 ст. 70 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який частково підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які не заперечували проти задоволення скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням до житла, скоєних 15.05.2021 р., 16.05.2021 р., 17.05.2021 р., 10.06.2021 р., 17.06.2021 р., 15.05.2021 р.

Вирок ухвалений 30 квітня 2024 року, після його ухвалення 09.08.2024 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 р. № 3886-IX, яким ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене, аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового Кодексу, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року (розмір, якої дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 01.01.2021 р. становив 2270 грн., а 50 відсотків від його розміру становили 1 135 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становить 2270 грн.

ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні таємного викрадення майна у ОСОБА_9 , а саме: 15.05.2021 р. - у розмірі 731 грн.; 16.05.2021 р. - у розмірі 400 грн.; 17.05.2021 р. - у розмірі 600 грн.; 10.06.2021 р. - у розмірі 478,56 грн.; 17.06.2021 р. - у розмірі 598,20 грн., тобто заподіяна майнова шкода не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів, що станом на день розгляду кримінального провадження судом може бути лише підставою для адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч. 1 ст. 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Ураховуючи те, що вартість таємно викраденого ОСОБА_6 майна за кожним епізодом злочину - є меншою за розмір, з якого, відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, то апеляційний суд вважає, що, з огляду на передбачений ст. 58 Конституції України і ст. 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та відповідно до приписів ч. 2 ст. 433 КПК України, посилання в судовому рішенні першої інстанції на вчинення обвинуваченим таємного викрадення майна у травні та червні 2021 року, з урахуванням наведеного, не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України.

Між тим, зважаючи на обставини вчинення обвинуваченим крадіжки майна потерпілої ОСОБА_9 , а саме з проникненням у житло, апеляційний суд доходить наступного.

Частиною 3 ст. 337 КПК встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 на ч. 1 ст. 162 КК України, апеляційний суд виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів.

Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_6 визнав фактичні обставини інкримінованих йому крадіжок у потерпілої ОСОБА_9 і не заперечував факту незаконного проникнення, з метою заволодіння майном, інакше кажучи, усвідомлював, що будинок та територія двору, до якого він проникав, перебуває у користуванні чужих осіб та в статусі недоторканості, та бажав цього.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням встановленого законом порядку.

Об`єктивна сторона ст. 162 КК України полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи.

З огляду на зміст ч. 1 ст. 162 КК України, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч. 3 ст.185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище обвинуваченого.

Згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення.

На підставі наведеного, враховуючи положення ч. 3 ст. 337 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст.185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України та призначити покарання в межах санкції цієї частини статті, та відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 408 КПК України.

Така позиція узгоджується з правовим висновком, який міститься у постановах Верховного Суду від 21.08.2024 р.

Вирішуючи питання про призначення виду і розміру покарання, апеляційний суд, враховує приписи ст.ст. 50, 65 КК України, зокрема бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, неодружений.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що покарання в межах санкції ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, становлять 3 роки.

З дня вчинення ОСОБА_6 крадіжок у потерпілої ОСОБА_9 минуло чотири роки. Обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, за такого апеляційний суд вважає, що ОСОБА_6 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 162 КК України, підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор просив призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів за оскаржуваним вироком та вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.09.2022 р. та вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2023 р., яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.185 КК України - виконувати самостійно.

Проте, з наданих в судовому засіданні прокурором копій ухвал Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27.05.2024 р. вбачається, що ОСОБА_6 , сплатив штраф, призначений вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.09.2022 р. та копії ухвали Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15.11.2024 р., - ОСОБА_6 звільнено від покарання, призначеного вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2023 р. у зв`язку з усуненням законом караності діяння, за яке він був засуджений. З огляду на наведене, вимоги прокурора в цій частині, на даний час вже втратили свою актуальність.

Разом з тим, є слушними посилання прокурора на виключення із резолютивної частини оскаржуваного вироку рішення суду про вирішення долі речових доказів - двох металевих кутиків по 2,15 м. кожний, які повернуті ОСОБА_10 , оскільки в даному кримінальному провадженні, речові докази відсутні

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

З огляду на викладене вище апеляційний суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги прокурора, відповідної зміни вироку суду першої інстанції з мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року відносно ОСОБА_6 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 162 КК України 3 роки обмеження волі.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, звільнити ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 162 КК України закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Виключити з резолютивної частини вироку рішення суду про вирішення долі речових доказів (двох металевих кутиків).

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3