Справа №591/7049/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1150/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши, у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 25 серпня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , військовослужбовця, раніше судимого, останній раз 01 червня 2022 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 289, ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі, звільненого умовно-достроково на підставі ст. 81-1 КК України на невідбутий строк покарання 1 рік 6 місяців 15 днів позбавлення волі для проходження військової служби

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій останній просить застосувати до нього ст.69 КК України та зменшити строк покарання, призначеного йому вироком Зарічного районного суду м. Суми від 25 серпня 2025 року.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 років.

До покарання, призначеного за цим вироком, на підставі ст. 71 КК України, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 червня 2022 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком 5 років 1 місяць.

Строк відбування покарання рахувати з 25 серпня 2025 року.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання термін його попереднього ув`язнення у період з 18 травня 2025 року по 24 серпня 2025 року включно.

Запобіжний захід ОСОБА_7 залишено тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не більш ніж до 22 жовтня 2025 року включно.

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведення експертиз на користь держави в розмірі 49918 грн. 40 коп.

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 травня 2025 року.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги обвинувачений посилається на те, що він є військовослужбовцем, має поранення, які отримав захищаючи суверенітет та незалежність нашої держави, що спричинило шкоду його здоров`ю, свою вину визнав в повному обсязі, щиро розкаявся у скоєному, сприяв розкриттю злочину та повернув потерпілій викрадене майно, а тому, на його думку, у суду були підстави для призначення покарання нижче від найнижчої межі, ніж передбачено санкцією ч.4 ст. 185 КК України.

Інші учасники кримінального провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржували.

Згідно з вироком, 18 травня 2025 року, у період часу з 14 год. 40 хв. по 15 год. 15 хв., ОСОБА_7 прибув до житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, переконавшись в тому, що за його протиправними діями ніхто не спостерігає та вони ніким не будуть помічені, відкрив калітку та зайшов на подвір`я, підійшов до вхідних дверей, шляхом вільного доступу відкрив їх після чого зайшов всередину будинку, у такий спосіб проник у житло.

Після цього, ОСОБА_7 , знаходячись у даному житловому будинку, таємно викрав належне потерпілій ОСОБА_9 майно на загальну суму 52390 грн. 01 коп., спричинивши останній матеріальну шкоду у вказаному розмірі, залишив приміщення житлового будинку, з місця скоєння кримінального правопорушення зник у невідомому напрямку, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку апеляційних доводів та вимог, прокурора, яка вважала вирок суду законними та обґрунтованим, просила залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту поданої апеляційної скарги вбачається, що висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин, правильність кваліфікацію дій та визнання винуватості, в апеляційній скарзі обвинуваченим ОСОБА_7 не оскаржуються, а тому, вирок суду першої інстанції і в цій частині апеляційному перегляду не підлягає.

Що стосується доводів апелянта щодо наявності підстав для призначення йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ст.50, 65 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Зазначені загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Також при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Ступінь тяжкості правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про вид і розмір покарання необхідно також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», а «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09 жовтня 2003 року у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Відповідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Таким чином, вказані положення закону України про кримінальну відповідальність надають суду повноваження у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення. Таке формулювання призводить до висновку, що застосування ст. 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі, а саме, можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно ч. 1, 2 ст. 66 КК України та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, необхідно виходити з системного тлумачення ст. ст.66, 69 КК України і тих статей спеціальної частини Кодексу, що визначають певні пом`якшуючі обставини як елемент складу правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи. Посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК України, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що при визначенні ОСОБА_7 виду та міри покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, який, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, що свою вину обвинувачений визнав в повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та усунув заподіяну шкоду шляхом повернення майна. Вказані обставини було визнано такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Саме з врахуванням вищезазначеного, а також з огляду і на те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення особи, суд і дійшов висновку, що ОСОБА_7 слід призначити покарання у межах санкції, передбаченої ч. 4 ст. 185 КК України, у виді 5 років позбавлення волі.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі та додатково зауважує, що покарання саме у такому виді та розмірі є мінімальним, а тому, вважати його суворим підстави відсутні.

При цьому, колегія суддів наголошує, що остаточне покарання у виді 5 років 1 місця позбавлення волі було призначено ОСОБА_7 на підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання не відбутого ним покарання за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 червня 2022 року.

Тобто, визнання вини, щире каяття, сприяння розкриттю злочинів та відшкодування шкоди, на що обвинувачений посилається в апеляційній скарзі, як на підстави для призначення йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України, були враховані судом при призначенні мінімального покарання, встановленого санкцією інкримінованого йому злочину, а додаткових обставин, за яких можливо було б призначити покарання за ч. 4 ст. 185 КК України нижче від найнижчої межі, ніж передбачено цим законом, в апеляційній скарзі не наведено.

Крім того, колегія суддів враховує і особу обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів до покарання у виді позбавлення волі, будучи умовно-достроково звільненим від відбування покарання за попереднім вироком для проходження військової служби за контрактом під час особливого періоду, допустив самовільне залишення військової частини, куди був направлений для проходження військової служби, під час якого вчинив новий злочин.

Вказане свідчить про те, що позитивних змін в особистості ОСОБА_7 не настало та про відсутність у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки після звільнення останній належних висновків для себе так і не зробив, на шлях виправлення не став і у цей період вчинив новий злочин.

Таким чином, навіть не зважаючи на наявність обставин, що пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого вказують про недостатність факторів, знижуючих ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, за наявності яких до нього можливо було б застосувати ст. 69 КК України.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Що стосується посилань апелянта на те, що стан його здоров`я погіршення після отримання поранення, то колегія суддів зауважує, що доданою до матеріалів справи захисником ОСОБА_8 відповіддю філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Сумській області №В/24-СУ/ЗГ-25 від 07 листопада 2025 року, наданої на адвокатський запит щодо наявних захворювань та стану здоров`я ОСОБА_7 , підтверджується те, що загальний стан здоров`я останнього задовільний і він може перебувати в умовах ізоляції від суспільства, а що стосується характеристики з ДУ «Сумський слідчий ізолятор», яка, також була надана захисником, то нею підтверджується лише те, що належна поведінка останнього можлива під час його перебування саме в таких умовах.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином врахував усі обставини, з якими Закон пов`язує саме призначення покарання та дійшов вірного висновку, що покарання у визначеному виді та розмірі буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і підстави для заміни такого покарання на більш м`яке, як просить обвинувачений у поданій апеляційній скарзі, в даному конкретному випадку відсутні.

При цьому, колегія суддів зауважує, що прохаючи зменшити призначене судом першої інстанції покарання, апелянт взагалі не зазначає, яке покарання для себе він вважає справедливим та достатнім для його виправлення.

За таких обставин, з врахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, підстав для його зміни та призначення покарання у виді обмеження волі, як просить апелянт, під час апеляційного перегляду, не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 25 серпня 2025 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4