УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі головуючої судді ОСОБА_1 за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 - в режимі відеоконференції,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Рівне матеріали кримінального провадження №0001668 від 05 серпня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Здолбунів Рівненського району Рівненської області, із повною загальною середньою освітою, громадянина України, українця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації курсанта 2-го навчального взводу 1-ї навчальної роти військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», раніше судимого 30 травня 2025 року Здолбунівським районним судом Рівненської області за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, до покарання у виді 3 років обмеження волі на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, встановивши 2 (два) роки іспитового строку,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

02 вересня 2025 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшли матеріали кримінального провадження №0001668 від 05 серпня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Ухвалою судді Рівненського міського суду Рівненської області від 03 вересня 2025 року по вказаному кримінальному провадженню було призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор подала клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 діб без визначення розміру застави, оскільки ризики, визначені п.п. 1, 3, 4, 5 ст. 177 КПК України, які дають підстави вважати, що ОСОБА_4 може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих в кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інші кримінальні правопорушення не перестали існувати. В обгрунтування клопотання вказала, що після вчинення злочину підозрюваний ОСОБА_4 зник з місця події та лише через деякий час був виявлений працівниками ВКП Рівненського РУП та доставлений до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області. Окрім того вказала, що обвинувачений особисто знайомий з потерпілою та свідками в даному кримінальному провадженні, знає адреси їх проживання, що свідчить про вірогідність впливу на останніх для зміни показань у суді, оскільки вони ще не допитані. Також зазначила, що інкриміноване ОСОБА_4 правопорушення, вчинене ним у період іспитового строку, що вказує на те, що останній не став на шлях виправлення та свідчить про ймовірність вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень у разі обрання більш м`якого запобіжного заходу судом. Просила клопотання задовольнити.

Крім того, просила призначити кримінальне провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за участю сторін кримінального провадження, зазначивши при цьому, що кримінальне провадження підсудне Рівненському міському суду Рівненської області, під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття кримінального провадження чи повернення обвинувального акту не вбачається.

Потерпіла в підготовче судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання та подальшого судового розгляду без її участі у зв`язку з неможливістю прибуття до суду, оскільки перебуває за кордоном. Претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, покарання просила призначити на розсуд суду. Крім того, до початку підготовчого судового засідання подала засобами електронного зв`язку до суду клопотання, в якому просила скасувати арешт на майно, а саме наручний годинник «La Grande Classique de longines» із серійним номером №56716006 та зобов`язати уповноважених осіб Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області повернути майно потерпілій та/або уповноваженій нею особі. В обгрунтування клопотання вказала, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні завершено, всі слідчі дії з арештованим майном проведені, справу скеровано до суду, а тому підстави для застосування арешту на майно, відпали. Просила клопотання задовольнити з метою уникнення порушення її права власності, передбаченого

ст. 41 Конституції України.

Прокурор проти задоволення клопотання про скасування арешту майна не заперечувала, однак просила суд заборонити потерпілій його відчудження до закінчення розгляду даного кримінального провадження, оскільки може виникнути потреба у його дослідженні безпосередньо судом.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 в підготовчому судовому засіданні проти призначення справи до судового розгляду не заперечували. Заперечили щодо задоволення клопотання сторони обвинувачення, просили змінити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід на домашній арешт. В обгрунтування клопотання вказали, що обвинувачений здійснює на постійній основі догляд за сином ОСОБА_6 , якій має інвалідність з дитинства, у зв`язкі із зайнятістю на роботі матері дитини. Окрім того, вказали, що обвинувачений також здійснює догляд за своєю бабою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка також має хронічні захворювання і потребує постійного догляду сторонніх осіб. На підтвердження вказаного надали суду медичні документи. Просили відмовити в задоволенні клопотання прокурору та змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Заслухавши думки учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду з наступних підстав.

Так, дане кримінальне провадження підсудне Рівненському міському суду Рівненської області відповідно до ст. ст. 32, 33 КПК України.

Підстав для прийняття рішень, передбачених п.п.1-4 ч.3 ст. 314 КПК України, немає.

Обвинувальний акт складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України.

Підстав для повернення обвинувального акту прокурору, відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України - немає.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність призначення даного кримінального провадження до судового розгляду по суті.

Із матеріалів обвинувального акту вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 на даний час утримується в Державній установі «Рівненський слідчий ізолятор».

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 336 КПК України, судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження.

Частина 2 ст. 336 КПК України передбачає, що суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення.

З метою забезпечення оперативного розгляду даного кримінального провадження у розумний строк, суд приходить до висновку, що є доцільним розгляд кримінального провадження провести дистанційно в режимі відеоконференції між Рівненським міським судом Рівненської області та Державною установою «Рівненський слідчий ізолятор».

Вирішуючи клопотання потерпілої ОСОБА_8 , про скасування арешту майна, заслухавши думки з цього приводу учасників кримінального провадження, суд прийшов до наступного висновку.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 333 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Згідно із ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Частиною 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 11 серпня 2025 року накладено арешт на майно, яке було надано потерпілою ОСОБА_8 під час проведення допиту потерпілої, а саме наручний годинник марки «La Granfe Classique de longines» із серійним номером №56716006, встановивши заборону власнику та іншим особам користуватися та розпоряджатися зазначеним майном до прийняття кінцевого рішення в кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Водночас, очевидним є те, що правомочності власника не є безмежними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Аналогічної правової позиції дотримується і Європейський суд. Зокрема, складність визначення змісту права на мирне володіння майном, гарантованого ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України №475/97-ВР ( 475/97-ВР ) від 17.07.97 року, полягає у тому, що вказане право, як і більшість інших прав, не є абсолютним. Разом з тим обмеження права власності, на думку Європейського суду, повинні розглядатися виключно на підставі загального принципу про те, що кожен має право безперешкодно користуватися своїм майном, а не крізь призму обмежень права власності. Тому обмеження права власності повинні розглядатися як вимушені заходи, які держава не обов`язково повинна застосовувати.

З огляду на це, суд має співставити загальні інтереси суспільства з захистом основних прав конкретної особи (в даному випадку інтересів скаржника) та перевірити чи така особа не нестиме особистий та надмірний тягар (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), п. 78).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Враховуючи те, що накладення арешту на наручний годинник перешкоджає законному праву власника користуватися своїм майном, беручи до уваги наслідки арешту майна для його власника, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, керуючись також загальними засадами кримінального провадження, визначеними ст. 7 КПК України, положеннями ч. 4 ст. 173 КПК України, а також беручи до уваги те, що сторона обвинувачення не заперечує проти задоволення клопотання, за умови заборони власнику відчуження вказаного майна до закінчення розгляду даного кримінального провадження, суд дійшов висновку, що в подальшому застосуванні арешту на вказане майно в частині заборони користування ним, відпала потреба.

Разом з тим, суд вважає, що до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні є необхідність у забороні власнику майна відчужувати його чи будь-яким іншим чином розпоряджатися.

На підставі вищевикладеного, з метою недопущення порушення прав власника майна, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення клопотання потерпілої та скасування арешту майна з одночасною забороною його відчуження до закінчення розгляду кримінального провадження.

Щодо клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважає доцільним зазначити наступне.

За положенням ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно з ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, наявність судимостей у обвинуваченого тощо.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06 квітня 2000 року, рішення «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року).

Вирішуючи клопотання прокурора щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, судом враховуються вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини, згідно з якою обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Прокурором під час розгляду клопотання доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні останнім інкримінованого йому кримінального правопорушення, наявність достатніх даних, що існує ризик перешкоджати кримінальному провадженню, ризик переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків в даному кримінальному провадженні, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, а також про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

При прийнятті рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, максимальна міра покарання за вчинення якого передбачена у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років, що є вагомим психологічним фактором, який може сприяти переховуванню обвинуваченого від суду, вчинив дане правопорушення в період іспитового строку. Окрім того, після вчинення злочину підозрюваний зник з місця події, особисто знайомий та знає адреси місць проживання потерпілої та свідків у даному кримінальному провадженні, що раніше судимий.

За наведеного, суд дійшов висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даній стадії розгляду справи забезпечить належну поведінку та виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 183, 194, 314-316, 331, 336, 369-372, 395 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Призначити судовий розгляд кримінального провадження №0001668 від

05 серпня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України на 26 вересня 2025 року на 12 год. 45 хв. у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського міського суду Рівненської області за адресою: вул. Шкільна, 1, м. Рівне суддею одноособово.

Судове засідання здійснити в режимі відеоконференції між Рівненським міським судом Рівненської області та Державною установою «Рівненський слідчий ізолятор» за адресою: вул. Дворецька, будинок 116, м. Рівне.

В судове засідання викликати учасників судового провадження.

Виконання ухвали щодо технічного забезпечення відеоконференції доручити Державній установі «Рівненський слідчий ізолятор».

Клопотання потерпілої ОСОБА_8 про скасування арешту на майно, накладеного в рамках кримінального провадження №0001668 від 05.08.2025 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 11 серпня 2025 року на наручний годинник марки «La Grande Classique de longines» із серійним номером №56716006 з наданням можливості користування вказаним майном без права відчуження та розпорядження до прийняття остаточного рішення судом в даному кримінальному провадженні.

Зобов`язати уповноважених осіб Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області повернути вказане майно на відповідальне зберігання володільцю майна - ОСОБА_8 та/або уповноваженій нею особі.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 16 листопада 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Обвинуваченого утримувати в Державній установі «Рівненський слідчий ізолятор».

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, надіслати начальнику Державної установи «Рівненський слідчий ізолятор».

Строк дії ухвали визначити до 16 листопада 2025 року включно.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлений 23 вересня 2025 року.

Суддя ОСОБА_1