УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

розглянувши у судовому засіданні в залі суду, в межах кримінального провадження №0000050 від 15.01.2024 за обвинуваченням

- ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. З ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 311, ч. З ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 307, ч. З ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 305, ч. З ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 321 КК України;

- ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 305, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 321 КК України;

- ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 305 КК України;

- ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , кожного з них, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 307 КК України;

- ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 311 КК України;

- ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 305 КК України,

клопотання прокурора ОСОБА_14 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

13 жовтня 2025 року на підставі ст. 35 КПК України за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000050 від 15.01.2024 року розподілено головуючому судді ОСОБА_1 .

Прокурор ОСОБА_14 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 без визначення розміру застави.

Під час судового засідання прокурори підтримав клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 без визначення розміру застави.

Своє клопотання прокурори обґрунтували тим, що ОСОБА_5 , як учасник злочинної організації, виконував такі функції: добровільно вступив до складу утвореної ОСОБА_7 злочинної організації з метою вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів; брав участь в розробленні планів злочинних дій, в тому числі і контрабанді прекурсорів на територію України з метою подальшого збуту; за вказівкою та погодженням з ОСОБА_7 на території Республіки Польща отримував від невстановлених осіб прекурсори, які в подальшому з метою збуту та використання для виробництва або виготовлення наркотичних засобів чи психотропних речовин перевозили з приховуванням від митного контролю на територію України; за вказівкою та погодженням з ОСОБА_7 здійснював підбір місць для зберігання вказаних прекурсорів після їх ввезення на територію України поза митним контролем, перевантаження останніх між транспортними засобами, а також подальшого фасування з метою збуту; за вказівкою та погодженням з ОСОБА_7 купував та отримував від інших невстановлених учасників злочинної організації тару, в яку у спеціально визначених місцях фасували прекурсори та особливо небезпечні психотропні речовини у великому, особливо великому розмірі з метою їх подальшого незаконного збуту; за вказівкою та погодженням з ОСОБА_7 , фасував прекурсори та особливо небезпечні психотропні речовин в особливо великих розмірах, які шляхом поштових відправлень через ТОВ «Нова Пошта», пересилав іншим учасникам злочинної організації для подальшого збуту; отримуючи замовлення від операторів або організатора злочинної організації ОСОБА_7 про необхідну кількість замовлених прекурсорів та особливо небезпечних психотропних речовин споживачами у населених пунктах України, фасував необхідний вид та кількість речовин та пересилали замовникам споживачам шляхом поштових відправлень через ТОВ «Нова Пошта», чим незаконно збували в особливо великих розмірах; звітував організатору злочинної організації щодо кількості незаконно збутих прекурсорів та особливо небезпечних психотропних речовин, необхідності додаткових поставок для забезпечення безперервності процесу подальшого незаконного збуту, а також про кількість отриманих коштів за незаконно збуті прекурсори та психотропні речовини.

На даний час ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на момент застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого, не зменшились та продовжують існувати, а саме:

- існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України переховуватися від суду. Вказаний ризик обґрунтовується тим, що ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів, в складі злочинної організації, за які передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі на строк до дванадцяти років зконфіскацією майна;

- існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України незаконно впливати на свідків, експертів, інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні. Зокрема, перебуваючи на волі, обвинувачений з метою уникнення кримінальної відповідальності для себе, своїх спільників, може вчинити дії направлені на примушення до зміни наданих раніше показань допитаними особами.

- існує ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, який може бути виражений у створенні обвинуваченим штучних доказів та підбурення осіб, які не були свідками кримінального правопорушення, до дачі завідомо неправдивих показань на підтвердження висунутих ним у подальшому захисних версій. Окрім цього, перебуваючи на волі, обвинувачений зможе попередити інших учасників злочинної організації, надавши їм відповідні настанови та поради, щодо подальших спільних дій, а також обговорити з ними спільну версію своєї невинуватості у злочинах, таким чином перешкоджати провадженню іншим чином;

- існує ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України вчинити інше кримінальне правопорушення обґрунтовується тим, що обвинувачений може і надалі вчиняти кримінальні правопорушення, так як тривалість вчинення вищевказаних злочинів вказує на систематичний характер неправомірних дій обвинуваченого, необхідності в отриманні джерела доходів, для забезпечення його життєдіяльності, що може стати підставою дляпродовження вчинення аналогічних та інших кримінальних правопорушень, оскільки незаконний збут прекурсорів та психотропних речовин може приносити швидкий стабільний заробіток.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, вважаючи клопотання невмотивованим та таким що не ґрунтується на вимогах закону, просив разом з обвинуваченим обрати останньому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або інший більш м`який запобіжний захід.

Вирішуючи заявлені клопотання суд враховує наступне.

Статтею 2 КПК визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до частини 7 статті 42 КПК підозрюваний, обвинувачений зобов`язаний: 1) прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб; 2) виконувати обов`язки, покладені на нього рішенням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 3) підкорятися законним вимогам та розпорядженням слідчого, прокурора, слідчого судді, суду; 4) надавати достовірну інформацію представнику персоналу органу пробації, необхідну для підготовки досудової доповіді.

Згідно із частиною 1 статті 131 КПК заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Пунктом 9 частини 2 статті 131 визначено зокрема, що заходами забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.

Частиною 1 статті 176 КПК визначено, що запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Згідно із частиною 1 статті 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 2 статті 177 КПК визначено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною 1 цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Також згідно із статтею 178 КПК при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 КПК України.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до частини 1 статті 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частиною 1 статті 197 КПК визначено, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Щодо доводів захисника про не скоєння обвинуваченим ОСОБА_5 злочинів та необґрунтованість обвинувачення, яке висунуте останньому, суд зазначає наступне.

КПК не визначає змісту поняття «обґрунтована підозра», а тому відповідно до частини 5 статті 9 КПК, належить керуватись усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), за якою «існування обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин (наприклад, пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990, пункт 175 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011). Такий стандарт є найнижчим за рівнем переконання у кримінальному провадженні, тому факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого приходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування» (наприклад, пункт 55 рішення ЄСПЛ у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994).

Разом із цим належить зазначити, що при вирішенні питання щодо обґрунтованості підозри з метою застосування заходу забезпечення кримінального провадження, оцінка наданих доказів здійснюється не з точки зору їх достатності і допустимості для доведення чи не доведення винуватості особи (що здійснюється судом при ухваленні вироку), а лише для визначення певної вірогідності причетності особи до вчинення кримінального правопорушення, а також того чи є підозра обґрунтованою настільки, щоби виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення, оскільки такі питання повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження за сутністю, ухвалюючи остаточне судове рішення вирок, яким закінчується судове провадження.

Підставою застосування запобіжного заходу, серед іншого, є наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК, які вважаються наявними за умови встановлення судом обґрунтованої ймовірності реалізації нею таких дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений ОСОБА_5 обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак належить з`ясувати, що він має реальну можливість здійснити їх у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому та існують ризики, що дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, які слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Оцінивши доводи, наведені у клопотанні та наявність ризиків на існування яких посилається сторона обвинувачення, суд вважає, що сторона обвинувачення у судовому засіданні довела наявність підстав вважати, що існує ризик того, що ОСОБА_5 може переховуватися від суду.

Суд зазначає, що ризик переховування від суду обумовлюється можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними наслідками, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого, тяжкого кримінального правопорушення, то суворість можливого вироку і тяжкість ймовірного покарання, особливо сильно підвищують ризик переховування від суду.

Небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданнями для тримання під вартою… При цьому треба враховувати характери обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язки із державою, які його переслідували за законом, і його міжнародні контакти (справа W v Switzerland), 14379/88, 26 січня 1993 року.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачений, може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду, або ж створять загрозу суспільству.

Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. Позитивна відповідь свідчить про реально існуючий ризик неправомірної поведінки обвинуваченого.

В розумінні Кримінального кодексу України інкриміновані обвинуваченому злочини є умисними особливо тяжкими та тяжкими злочинами.

Щодо суспільної небезпеки, суд приходить до висновку, що такі злочини мають дуже високий ступінь суспільної небезпеки.

Тобто, за даним кримінальним провадженням суд враховує, що у відповідності до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 стала наявність обґрунтованої підозри у можливої причетності до скоєння умисного особливо тяжкого та умисного тяжкого злочину, а підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обвинувального акта, відповідно до якого обвинувачений продовжує обвинувачуватися у вчиненні таких злочинів, за що законом, у разі доведеності його вини, із застосуванням вимоги ч. 1 ст. 70 КК України йому може загрожувати основне покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

На думку суду вже лише ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику втечі у світлі фактів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчиєв проти Молдови», «Панченко проти Росії»).

При цьому, не будучи самостійною підставою для утримання особи під вартою, тяжкість обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, що ґрунтується на позиції в рішенні ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії», у відповідності з якою суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Суд вважає, що обвинувачений з огляду на викладене у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, перебуваючи під загрозою можливого застосування тяжкого покарання, може переховуватися від суду, скоювати інші злочини.

При цьому суд враховує рішення ЄСПЛ по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993, який зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обґрунтованого обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Крім того, Суд констатує той факт, що вказані захисником обставини не нівелюють можливого бажання обвинуваченого в майбутньому переховуватись від суду, оскільки таке може здійснюватись і на території України, тим більше, що наразі є території України, які тимчасово окуповані російською федерацією, й території, на яких ведуться бойові дії, для виїзду на які не потрібен закордонний паспорт, що потенційно посилює такий ризик переховування.

Відтак, враховуючи викладені в клопотанні обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень та додані матеріали, суд вважає достатніми підстави вважати наявним ризик можливого переховування обвинуваченого з метою ухилення від кримінальної відповідальності, особливо в умовах воєнного стану.

Також, суд вважає, що ризики, передбачені пунктом 3 та 5 частини 1 статті 177 КПК у цьому кримінальному провадженні продовжують існувати і на теперішній час.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків,експерта, спеціаліста, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, пояснень від експерта, спеціаліста у кримінальному провадженні.

Суд зазначає, що ризик незаконного впливу на вказаних осіб у певному кримінальному провадженні обумовлюється тим, що відповідно до передбаченої КПК процедури показання свідків, пояснення від експерта, спеціаліста отримуються спочатку на стадії досудового розслідування шляхом їх допиту або слідчим чи прокурором, а згодом після направлення обвинувального акту до суду такі показання отримуються та перевіряються на стадії судового розгляду шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні (статті 23, 224, 352 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК), оскільки жоден доказ не має наперед встановленої сили. Тобто ризик впливу на осіб існує аж до моменту безпосереднього надання під час судового розгляду показань такими, й тому заборона спілкуватися з певними особами як наслідок можливості ймовірного впливу на них - це об`єктивна необхідність забезпечення показань учасників кримінального провадження, які мають доказову силу.

За таких обставин ризик впливу на свідків, експерта, спеціаліста, існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, пояснень від експерта спеціаліста та дослідження їх судом.

Ця обставини, у свою чергу, може зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.

При цьому загалом заборона спілкування з іншими обвинуваченими може призвести до порушення права на захист як самого ОСОБА_5 так і інших обвинувачених, з огляду на норми статті 18 КПК, а саме, що жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

Проте на теперішній стадії судового провадження як і ОСОБА_5 так і інші обвинувачені у цьому кримінальному провадженні, судом ще не допитані та суду не відомо чи бажають обвинувачені давати суду показання. Тому, враховуючи те, що захисник вже висловив свою позицію з приводу невизнання винуватості ОСОБА_5 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, відтак в зв`язку з обвинуваченням - повідомленням про підозру у ОСОБА_5 , як співучасника може існувати намір вплинути на інших обвинувачених з метою узгодження такої версії подій, яка б нівелювала доводи висунутого йому обвинувачення. При цьому суд бере до уваги, що у судовому засіданні захисник намагався повідомити власну версію правовідносин між ОСОБА_5 з іншими обвинуваченими, зокрема з ОСОБА_7 , які перебувають на волі, проте не підтвердив її будь-якими фактами, які б нівелювали доводи клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відтак суд вважає доведеним ризик можливого незаконного впливу обвинуваченого як особисто, так і через інших осіб, з метою уникнення кримінальної відповідальності на інших обвинувачених у цьому кримінальному провадженні.

Щодо існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України «перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, який може бути виражений у створенні обвинуваченим штучних доказів та підбурення осіб, які не були свідками кримінального правопорушення, до дачі завідомо неправдивих показань на підтвердження висунутих ним у подальшому захисних версій», суд вважає такий ризик прокурором у судовому засіданні не доведений, оскільки сторона обвинувачення не довела будь-яких аргументів, доказів існування цього ризику та в матеріалах клопотання відсутні будь-які відомості, які свідчать про вчинення саме обвинуваченим дій, спрямованих на таке перешкоджання.

Таким чином, суд зазначає, що застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням тяжкості обвинувачення та наявної обґрунтованої підозри у можливому скоєнні умисного особливо тяжкого та умисного тяжкого кримінального правопорушення на теперішній час, має свій сенс та не є таким, який можна вважати необґрунтованим.

Досліджуючи питання щодо можливості зміни обвинуваченим запобіжного заходу на більш м`який суд, враховуючи вік та на теперішній час задовільний стан здоров`я обвинуваченого, (наразі відсутня інформація щодо його стану здоров`я, який перешкоджає застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою), відомості про його соціальні зв`язки, вважає, що вказані відомості про особу обвинуваченого в сукупності із обсягом пред`явленого обвинувачення та встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, дають достатні підстави вважати, що альтернативні запобіжні заходи не здатні запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, незважаючи на наявність позитивних даних, які характеризують особу ОСОБА_5 , які заслуговують на увагу, проте суттєво ризики у кримінальному провадженні не зменшують, тому клопотання сторони захисту задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене клопотання прокурора про застосування ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 4 та 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суд, при постановленні ухвали про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, не визначає розмір застави у кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_5 повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ст. 255 та 305.КК України, тобто щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

При цьому, при вирішенні такого питання варто взяти до уваги практику ЄСПЛ, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Керуючись ст.ст. 176-178,183,199, 331,350,369,371,372 КПК України, суд,

П о с т а н о в и в:

Клопотання прокурор другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Офісу Генерального прокурора України ОСОБА_14 , - задовольнити.

Продовжити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 305, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 321 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», - до 29 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Відмовити захиснику та обвинуваченому в задоволенні клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або інший більш м`який запобіжний захід.

Копію ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою негайно вручити учасникам кримінального провадження та негайно направити начальнику Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», - для виконання.

Відповідно до ст. 395 КПК України ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим його захисником, прокурором безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1

29.01.2026