ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/1009/17 Провадження № 1-кп/636/26/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Чугуївського міського суду Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000022 від 22 січня 2017 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Москва Російської федерації, громадянина України українця, і середньою освітою, не одруженого, раніше не судимого, військовослужбовця військової служби за контрактом, снайпера розвідувального відділення 1 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини - польова пошта НОМЕР_1 у військовому званні старший солдат, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор - ОСОБА_4 ,

обвинувачений - ОСОБА_3 ,

захисник, адвокат ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

1.Обставини, які встановлені судом

Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18 травня 2016 року № 105 старшого солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та призначено на посаду снайпера розвідувального відділення 1 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .

Так, відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та кожен повинен додержуватися чім мої Конституції України та законів України; ст.ст.1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2, 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та Законів України, військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.

Разом з тим, відповідно до ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 30, 35, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, старший солдат ОСОБА_3 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог військової присяги, Конституції України, законів України та статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період функціонування органів державної влади. Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, органів місцевого самоврядування, органів управління у справах цивільної оборон6и і сил цивільної оборони, а також галузей національної економіки, підприємств, установ та організацій, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні, або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації , воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Указами Президента України від 01 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 02.03.2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» та «про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 в України настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України після стабілізації обстановки на сході України. Враховуючи зазначене, на даний час в Україні діє особливим період.

Однак, старший солдат ОСОБА_3 , під час проходження військової служби за контрактом у Збройних Силах України, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів вирішив стати на злочинний шлях за наступних обставин.

У порушення вищевказаних вимог старший солдат ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , на особливий період, діючи умисно, порушив вимоги зазначеного вище законодавства, а саме 09 листопада 2016 року самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .

Цього ж дня старший солдат ОСОБА_3 , діючи з метою тимчасово ухилитись від військової служби, убув за місцем свого проживання за адресою. АДРЕСА_1 .

При цьому, обов`язків військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебував за межами військової частини - польова пошта НОМЕР_1 приховував. Під час незаконного перебування за межами указаної військової частини старший солдат ОСОБА_3 до органів місцевої влади і військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити, тобто старший солдат ОСОБА_3 самовільно залишив військову частину в умовах особливого періоду.

19 січня 2017 року старший солдат ОСОБА_3 припинив ухилятися від військової служби, повернувся до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 та приступив до виконання обов`язків.

2.Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 не визнав свою вину у вчиненні злочину. Пояснив, що матеріали службової перевірки відносно нього сфальсифіковані. Обвинувальний акт не отримував. Свою відсутність на службі пояснив тим, що виконував завдання командира військової частини ОСОБА_6 , щодо ремонту військової техніки терміном приблизно 1 місяця. Як так трапилося, що він визнаний особою, яка здійснила самовільне залишення військової частини він не знає.

3. Докази, які досліджені судом

У зв`язку із невизнанням обвинуваченим своєї провини було вирішено питання про повний обсяг дослідження доказів та встановлений порядок їх дослідження: допит обвинуваченого, свідків, дослідження письмових доказів.

Таким чином судом був допитаний обвинувачений ОСОБА_3 ; свідки обвинувачення: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та захисту: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та досліджені письмові докази.

Так, свідки захисту зазначили, що ОСОБА_3 у листопаді грудні 2016 року ремонтував ГАЗ -66 та БТР -80 за допомогою волонтерів у селищі що розташоване у зоні Курахово де знаходилася агрофірма ( КСП).

Між тим, свідок ОСОБА_8 , який займав посаду начальника правової роботи пояснив, що особисто з ОСОБА_3 не спілкувався, факт самовільного залишення військової частини обвинуваченим, він встановив на підставі матеріалів службового розслідування.

Допитаний в якості свідка заступник начальника штабу в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_7 зазначив, на період 2016 року він виконував обов`язки начальника таємного діловодства та через нього проходили матеріали службового розслідування ОСОБА_3 ..

З 06.07.2016 року по 12.07.2016 року ОСОБА_3 був військовослужбовцем розвідувальної роти ( стрілець-снайпер) та знаходився у СЗЧ ( самовільне залишення частини).

Про факт самовільного залишення ОСОБА_3 військової частини він дізнався з рапорту командира підрозділу, який знає де знаходяться його підлеглі. Виконання будь-яких наказів без доведення про це командиру відповідного підрозділу заборонено Військовим Статутом. Переміщення військовослужбовця з місця бойового відбувається виключно за наказом командира.

Крім того, свідок ОСОБА_7 зазначив, що матеріали службового розслідування затверджує командир військової частини, або особа, на яку покладено виконання обов`язків командира військової частини.

Суд критично ставиться до позиції сторони захисту щодо поважності відсутності на службі ОСОБА_3 та показам свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , оскільки стороною захисту суду не надані будь які докази, які б підтверджували відрядження обвинуваченого для ремонту техніки. Крім того, як зазначили свідки, в КСП де ОСОБА_3 нібито ремонтував техніку був відсутній штаб, а була «контора». При цьому на грошове забезпеченні під час ремонту техніки він поставлений не був. Днем обвинувачений знаходився до 17.00 год він знаходився у КСП, а після 17.00 год. залишав бокс і кудись уїзджав.

Прокурор та свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , також заперечували проти існування будь-якого наказу командування про відрядження ОСОБА_3 для ремонту техніки.

При дослідженні письмових доказів, судом встановлено, що факт отримання ОСОБА_3 обвинувального акту та реєстру матеріалів до нього, підтверджується його розпискою від 14.02.2017 року доданою до матеріалів кримінального провадження.

Факт самовільного залишення військової служби ОСОБА_3 підтверджується:

- витягом з ЄРДР від 22.01.2017 року про реєстрацію кримінального провадження № 0000022, згідно якого вбачається що у листопаді 2016 року солдат ОСОБА_3 діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від військової служби ,без поважних причин, самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 та убув у невідомому напрямку. До 19 січня 2017 року до військової частини не повертався, займався особистими справами не пов`язаними з проходженням військової служби;

-рапортом начальника першого відділу ВПХГ - ОСОБА_12 про виявлення даного кримінального правопорушення скоєного ОСОБА_3 ;

- витягом з Наказів №327, №2434 про проведення службового розслідування виданого в.о. командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_13 ;

- Актом службового розслідування, затвердженого в.о. командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_13 ;

- Рапортом командира взводу снайперів ОСОБА_14 адресованого командиру військової частини польова пошта НОМЕР_1 про відсутність ОСОБА_3 10.11.2016 року під час ранкового шикування о 8.00 год . Пошуки результатів не дали, на телефонні дзвінки він не відповідає.

- пояснювальною запискою ОСОБА_3 від 23.01.2017 року щодо його самовільного залишення військової частини у зв`язку із сімейними обставинами, подробиці яких він не бажає розкривати. Свою провину визнав повністю та готовий понести відповідальність. Дана записка була завірена тимчасово виконуючим обов`язки начальника штабу військової частини польова пошта НОМЕР_1 ;

- витягом з наказу №177 від 23.08.2014 року по стройовій частині в/ч. НОМЕР_2 про зарахування ОСОБА_3 до особового складу та встановлення йому всих видів забезпечення згідно мобілізаційного припису;

- наказом №156 від 23.072016 року командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( по стройовій частині) , снайпера 2 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини - польова пошта НОМЕР_1 про встановлення окладу за те що приступив до виконання службових обов`язків за посадою;

- витягом з наказу №258 від 21.11.2016 року командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( по стройовій частині) про зупинення грошового забезпечення у зв`язку із самовільним залишенням військової частини;

- витягом з наказу №13 від 20.01.2017 року командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( по стройовій частині) ОСОБА_6 відносно ОСОБА_3 , який знаходився у розпорядженні командира в/ч, вважався таким, що самовільно залишив частину, призначеного наказом командира в/ч польова пошта НОМЕР_1 від 17.01.2017 року №8-РС на посаду стрільця- помічника помічника гранатометника 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону, вважати таким, що з 19.01.2017 року приступив до виконання службових обов`язків.

Дані докази є належними, допустимими та узгодженими між собою. Таким чином посилання сторони захисту щодо їх фальсифікації, оскільки в них не вірно зазначена посада ОСОБА_3 , як помічника гранатометника замість снайпера є неспроможними.

Враховуючи досліджені докази суд визнає неспроможною і позицію захисту відносно надання командуванням наказу ОСОБА_3 щодо дозволу на ремонт техніки, оскільки командуванням військової частини у тому числі полковником ОСОБА_6 встановлений факт самовільного залишення військової частини ОСОБА_3 ..

4.Висновок суду про винуватість обвинуваченого

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинені військовослужбовцем (крім строкової служби).

5.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання

Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому відсутні.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, не встановлено.

Призначення покарання

Призначаючи покарання суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, останній віднесено до категорії тяжкого злочину.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати до обвинуваченого, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси, участь у бойових діях.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих відповідальність обставин, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченого, який має середньою освітою, не одружений , раніше не судимий на обліку лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, має місце реєстрації і проживання, є учасником бойових дій, у зв`язку із чим приходить до висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

При цьому підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

6.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

Цивільний позов та судові витрати відсутні.

Керуючись ст. ст. 369-376,615 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у скоєнні злочину передбаченого ч.4 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Запобіжний захід не застосовувався.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Чугуївський міський суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1