Справа №591/4671/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/307/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою законних представників особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та за апеляційною скаргою законного представника потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_11 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024, якою відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, громадянина України, учня 9 класу КУ Сумської спеціалізованої школи 1-111 ступенів № 3, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який скоїв суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, застосовано примусові заходи виховного характеру, на підставі п.3 ч.2 ст. 105 КК України, у виді передачі його під нагляд батьків, а саме матері ОСОБА_10 та батьку ОСОБА_9 , до досягнення ним повноліття,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги законних представників особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та законного представника потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_11 в яких:

- законні представники ОСОБА_8 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просили ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024, скасувати у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, а провадження у справі закрити на підставі п. 5 ч. 1 ст. 407 КПК України.

Крім цього, апелянти просили повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, повторно допитати ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 та дослідити письмові докази, які досліджувались судом першої інстанції, а саме:

1) протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу дію від 31.05.2022 (а.с. 158);

2) висновок травмоцентру від 31.05.2022 (а.с. 160);

3) висновок судово-медичної експертизи № 540 від 19.08.2022 (а.с. 163);

4) додатковий висновок експерта № 541 від 19.08.2022 (а.с. 164);

5) додатковий висновок експерта № 542 від 19.08.2022 (а.с. 165).

- законний представник ОСОБА_11 ОСОБА_11 просила ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024, скасувати в частині залишення її цивільного позову без розгляду та ухвалити в цій частині нову ухвалу, якою її цивільний позов просила задовольнити і стягнути на її користь з ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , в солідарному порядку, на відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 200 000 грн.

Також просила дослідити докази, якими обґрунтовується зазначений цивільний позов та посилання на які міститься в оскаржуваній ухвалі суду.

Даною ухвалою до ОСОБА_8 , який скоїв суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, застосовано примусові заходи виховного характеру, на підставі п.3 ч.2 ст. 105 КК України, у виді передачі його під нагляд батьків, а саме матері ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та батьку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до досягнення ним повноліття.

Цивільний позов ОСОБА_11 , яка діє в інтересах ОСОБА_11 , залишено без розгляду та роз`яснено, що особа має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог законні представники ОСОБА_8 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зазначали, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необгрунтованою, з огляду на те, що судом було неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а саме застосовано закон, який не підлягав застосуванню, та через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Також апелянти вважали, що обставини, зазначені у клопотанні дізнавача про застосування примусових заходів виховного характеру, як і кваліфікація суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Апелянти переконані, що дії ОСОБА_8 є перевищенням меж необхідної оборони. В апеляційній скарзі цитували положення ст. 36 КК України та вважали, що судом першої інстанції фактично було встановлено, що мало місце перевищення меж необхідної оборони, існував акт посягання з боку потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 та акт захисту з боку ОСОБА_8 , в результаті чого ОСОБА_11 були заподіяні легкі тілесні ушкодження, втім суд дав не правильну оцінку таким обставинам.

Також апелянти цитували зміст клопотання прокурора та зміст ч. 1 ст. 501 КПК України і зауважували, що висновок, про наявність в діях ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, грунтується переважно на показаннях потерпілого ОСОБА_11 , які суд першої інстанції не поставив під сумнів, не зважаючи на те, що показання потерпілого ОСОБА_11 суперечать показанням інших учасників справи та письмовим доказам у цій справі.

Аналіз доказів, які містяться у матеріалах справі, на думку апелянтів, свідчить про недостовірність показань потерпілого ОСОБА_11 .

Зокрема вважали, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували нанесення удару у обличчя потерпілому ОСОБА_11 з боку ОСОБА_14 , що став початком застосування фізичного насильства.

Також, в протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу дію від 31.05.2022, заявник усно повідомив про тілесні ушкодження нанесені неповнолітньому ОСОБА_11 шляхом розчинення в його обличчя з газового балончика та кидання в нього скляних пляшок. Жодних відомостей про нанесення удару кулаком в обличчя потерпілого ОСОБА_11 у заяві не зазначено, що ставить під сумнів правдивість свідчень потерпілого.

У висновку судово-медичної експертизи № 540 від 19.08.2022, додатковому висновку експерта № 541 від 19.08.2022 та додатковому висновку експерта № 542 від 19.08.2022 зазначено про наявність тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_11 у виді хімічного опіку кон`юктиви 1 ступеня обох очей. Будь-які інші тілесні ушкодження у потерпілого судово-медичним експертом не виявлені та не встановлені іншими доказами по справі.

Більше того, нанесення удару в обличчя потерпілому ОСОБА_11 спростовано додатковим висновком експерта № 541 від 19.08.2022, де судово-медичним експертом зазначено - продемонстрований удар кулаком в обличчя не підтверджується через відсутність характерних для цього ушкоджень.

Відсутнє згадування про інші тілесні ушкодження (крім вже згаданих) й у висновку травмоцентру від 31.05.2022, куди потерпілий звернувся того ж дня.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_11 крім самого твердження про нібито нанесення йому удару кулаком в обличчя, не міг конкретизувати та пояснити механізму його нанесення, пояснивши це тим, що він вже нічого не пам`ятає.

Допитані в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , свідок ОСОБА_15 , які були очевидцями події, яка відбулася 31.05.2022, також заперечували нанесення удару кулаком потерпшому ОСОБА_11 з боку ОСОБА_8 .

Водночас, сам ОСОБА_8 категорично заперечував нанесення з його боку будь-яких ударів потерпілому, тим більш удару кулаком в обличчя.

Також апелянти вважали, що судом не надано належної оцінки поясненням усіх учасників справи, зокрема свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_12 з приводу конфлікту та його причини, які суперечать між собою, та ці суперечності не були усунуті судом.

Таким чином, аналіз наявних у справі письмових доказів та показань учасників справи, на перконання апелянтів, свідчить про те, що ОСОБА_8 були заподіяні легкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , проте це відбулося в умовах необхідної оборони та з перевищенням меж необхідної оборони.

Зауважували, що допитаний в судовому засіданні ОСОБА_17 визнавав свою вину у судовому засіданні частково, саме у тому, що після того, як його скрутили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 розпилив газовий балончик у обличчя потерпілому ОСОБА_11 , проте вчинив такі дії, захищаючись від двох хлопців, які нагнули його практично до землі, силою тримали у цьому положенні та у них була перевага над ним, його держали за шию і він не міг дихати, та з метою вирватися від них застосував газовий балончик.

Це свідчить про те, що такі дії ОСОБА_17 вчинив у стані необхідної оборони, однак перевищив її межі.

Законний представник ОСОБА_11 ОСОБА_11 стверджувала, що ухвалу суду першої інстанції оскаржує лише в частині заявленого нею цивільного позову.

Апелянт вважала, що цивільний позов поданий нею в передбаченому КПК України порядку, прийнятий до спільного розгляду з ним, містив необхідне обґрунтування, посилання на докази та правові підстави, підтримувався нею та досліджувався судом під час розгляду з доказами в справі, які в тому числі зумовлювали обґрунтованість вимог (підтвердження зазначеним в позові обставинам містяться в зібраних по справі доказах, в тому числі в копіях медичних документів та в висновках судово- медичних експертиз, показах свідків, посилання на які міститься в оскаржуваній ухвалі суду).

Апелянт переконана, що висновок суду, про залишення позову без розгляду, безпідставний і такий, що суперечать діючому законодавству та має бути вирішений по суті заявлених нею вимог.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 31.05.2022 близько 17.30 год ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не досяг віку кримінальної відповідальності, через раніше виниклі неприязні відносини з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуваючи у дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , розпочав з останнім словесну сварку, у ході якої діючи умисно, наніс один удар правою рукою в ліву сторону обличчя ОСОБА_11 , тим самим спричинивши фізичний біль, після чого внаслідок опору потерпілого опинився в положенні навколішки.

Одразу після цього, ОСОБА_18 , діставши із власної сумки газовий балончик «Терен-4», розпилив з нього подразнюючу речовину в обличчя ОСОБА_11 , який відійшов від ОСОБА_8 , на що останній продовжуючи свій протиправний умисел, підійшов до ОСОБА_11 та вдруге розпилив з газового балончика «Терен-4» подразнюючу речовину в обличчя ОСОБА_11 , чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді хімічного опіку кон`юктиви 1 ступеня обох очей, згідно висновку судово-медичної експертизи № 540 від 19.08.2022 року.

Не зупиняючись на вчиненому ОСОБА_8 кинув декілька скляних пляшок в ОСОБА_11 , які влучили по різним частинам тіла потерпілого, внаслідок чого останній відчув фізичний біль.

Таким чином, ОСОБА_8 , вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, спричинення умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілому ОСОБА_11 .

Розгляд апеляційних скарг було проведено без участі особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 , його законних представників - ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , без потерпілого ОСОБА_19 та його законного представника ОСОБА_11 виходячи з таких обставин.

Так, з 04.04.2024 в Сумському апеляційному суді перебуває на розгляді кримінальне провадження за апеляційними скаргами законних представників особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та за апеляційною скаргою законного представника потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_11 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024, відносно ОСОБА_8 .

Судові засідання у даному провадженні призначались на 08.08.2024, 02.12.2024, 17.03.2025, 09.06.2025 та на 03.09.2025р.Апеляційний суд вживав заходів з повідомлення учасників справи про дату, час і місце її апеляційного перегляду, однак судові засідання відкладались з різних на те підстав, а 03.09.2025 до Сумського апеляційного суду з`явились лише захисник ОСОБА_7 та прокурор ОСОБА_6 .

Враховуючи викладене, а також зважаючи на дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд справи без участі потерпілого і його законного представника, які в апеляційній скарзі просили проводи засідання без їх участі, та без участі особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 і його законних представників - ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , оскільки про дату, час і місце апеляційного розгляду останні обізнані, про що свідчить заявлені ними 02.09.2026 клопотання, та вони питання про відкладення судового засідання на іншу дату не ставили і причин неявки апеляційному суду не повідомляли.

Тому, заслухавши доповідь судді, думку захисника ОСОБА_7 , яка апеляційну скаргу законних представників особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтримала і просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити, та яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги законного представника потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_11 , думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги законних представників особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та який поклався на розсуд суду щодо апеляційної скарги законного представника потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_11 , вивчивши матеріали кримінального провадження та відмовивши в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів і допиту свідків, а також обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Як слідує з матеріалів справи в апеляційних скаргах апелянти просили повторно дослідити письмові докази, які вже виступали предметом дослідження в суді першої інстанції та ставили питання про повторний допит окремих свідків.

Однак, з урахуванням матеріалів справи та доводів таких клопотань колегія суддів в їх задоволенні відмовляє виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Апеляційний суд з даного питання зауважує, що розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони обвинувачення з письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 10.02.2021 року в справі №127/14811/17.

В іншій постанові від 21.12.2022 року (справа №759/5737/17) Верховний Суд також зазначив, що на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується правова позиція Верховного Суду в постанові по справі№712/2341/15-к, відповідності до якої, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Отже, відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому рішенні суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження цього рішення, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.

Як слідує з мотивувальної частини ухвали суду, а також журналів судових засідань, судом першої інстанції в присутності всіх учасників судового провадження були досліджені письмові докази в повному обсязі.

Також з матеріалів провадження вбачається, що судом, в тому числі і за клопотанням захисника, допитувались свідки, при цьому, сторона захисту не була обмежена ні в часі, ні в можливості ставити цим особам питання, висловлювати суду заперечення чи заявляти клопотання.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК України, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства. Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується з позицією викладеною в постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.12.2022 року (справа №759/5737/17).

Враховуючи, що апелянтами не наведено будь-яких раціональних обґрунтувань, які вказують та те, що докази були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав, в розумінні положень ч.3 ст.404 КПК України, для задоволення клопотання.

Щодо вимог апеляційних скарг законних представників особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та законного представника потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_11 то тут апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, з урахуванням заявлених апелянтами доводів, колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав, оскільки правильно встановив, що ОСОБА_8 вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, спричинення умисних лігких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілому ОСОБА_11 .

Так, з матеріалів справи вбачається, що будучи допитаним в суді першої інстанції неповнолітній ОСОБА_8 пояснював, що вину у вчиненні суспільно-небезпечного діяння визнає частково, те що він розпилив в обличчя потерпілого ОСОБА_11 з газового балончика «Терен-4» подразнюючу речовину визнав повністю, а те, що він наносив удари заперечував, вважав, що конфлікт виник саме з вини потерпілого. Просив передати його під нагляд батькам матері ОСОБА_10 та батьку ОСОБА_9 .

Потерпілий ОСОБА_11 в суді першої інстанції пояснював, що 31.05.2022 перебуваючи з товаришем ОСОБА_20 у дворі іншого будинку, їх став поливати водою малий хлопець з водомету, цей хлопець виявився рідним братом ОСОБА_14 . В подальшому вийшов ОСОБА_21 і між ними почалася сварка, під час якої ОСОБА_21 вдарив його в обличчя і він почав захищатися. Коли у нього була перевага над ОСОБА_22 , останній дістав зі своєї сумки газовий балончик та приснув з нього йому в обличчя, очі стали пекти, він їх тер та погано бачив, пішов до свого під`їзду, де йому допомогли доїхати до квартири та його мати надала йому першу медичну допомогу.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_12 пояснював, що він в травні 2022 року з ОСОБА_23 у дворі сусіднього будинку, коли їх почав оприскувати водою малий хлопець ОСОБА_24 , який стояв зверху на шині, він так балувався, вони йому казали щоб він перестав це робити. Конфлікт почався з того, коли ОСОБА_24 впав з шини та побіг додому. В подальшому вийшов ОСОБА_25 та вони з ОСОБА_26 почали сваритися, ОСОБА_21 завдав одного удару в обличчя ОСОБА_26 і коли останній прижав його ближче до землі, ОСОБА_21 дістав газовий балончик та розпилив з нього в обличчя ОСОБА_26 . Після цього ОСОБА_26 почав протирати очі та пішов додому, біля під`їзду йому дали води промити очі. Він ОСОБА_26 особисто не проводив. Більше місяця ОСОБА_26 не було у дворі.

Також судом першої інстанції були досліджені і надані стороною обвинувачення письмові докази, а саме:

- дві форми вивода від 31.05.2022 про забрискання очей ОСОБА_27 з балончика хімічною речовиною неповнолітнім ОСОБА_28 ;

- протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу дію від 312.05.2022, в якому заявник ОСОБА_29 усно повідомив, що 31.05.2022 близько 17-30 год. ОСОБА_30 (прізвище неточне), який є неповнолітнім у дворі будинків АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 заподіяв тілесні ушкодження неповнолітньому сину ОСОБА_11 , шляхом розчинення в його обличчя з газового балончика та кидання в нього скляних пляшок;

- висновок експерта № 540 від 19.08.2022, де у ОСОБА_31 , 2010 р.н. виявлені наступні тілесні ушкодження: хімічний опік кон`юктиви 1 ступеня обох очей. Дане ушкодження утворилося внаслідок дії хімічних речовин та могли утворитися внаслідок розпилення в обличчя подразнюючої речовини в термін, вказаний в постанові, а саме 31.05.2022 р., що підтверджується даними медичної документації. Кількість травмуючих впливів не менше одного. Вказане ушкодження кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я терміном понад 6 днів, але менше 21 дня;

- додатковий висновок експерта № 541 від 19.08.2022, де у ОСОБА_31 , 2010 р.н. виявлені наступні тілесні ушкодження: хімічний опік кон`юктиви 1 ступеня обох очей. Дане ушкодження утворилося внаслідок дії хімічних речовин та могли утворитися внаслідок розпилення в обличчя подразнюючої речовини, як зазначено на відеозаписі потерпілим ОСОБА_11 , (на відео розпилення в обличчя демонструє статист). Продемонстрований удар кулаком в обличчя не підтверджується через відсутність характерних для цього ушкоджень;

- додатковий висновок експерта № 542 від 19.08.2022, де у ОСОБА_31 , 2010 р.н. виявлені наступні тілесні ушкодження: хімічний опік кон`юктиви 1 ступеня обох очей. Дане ушкодження утворилося внаслідок дії хімічних речовин та могли утворитися внаслідок розпилення в обличчя подразнюючої речовини. Механізм виникнення вказаного ушкодження відповідає механізму, вказаному свідком ОСОБА_12 під час проведення слідчого експерименту (на відео розпилення в обличчя демонструє статист);

- протоколи проведення слідчих експериментів від 14.07.2022 за участю потерпілого ОСОБА_11 та від 28.07.2022 за участю свідка ОСОБА_12 , в яких зазначено, що саме ОСОБА_8 розпилив з газового балончика «Терен-4» подразнюючу речовину в обличчя ОСОБА_11 .

Також, в судом першої інстанції за клопотанням сторони захисту адвоката ОСОБА_7 був допитаний малолітній свідок ОСОБА_15 , 2015 року народження у присутності законних представників його батьків та який пояснював суду, що він грався з друзями водометом, стріляв водою, до нього підійшли ОСОБА_20 та ОСОБА_32 . ОСОБА_20 його вдарив, він впав, розідрав коліна і побіг додому скаржитися брату ОСОБА_22 . ОСОБА_21 вийшов у двір будинку та підійшов до хлопців, легко штовхнув ОСОБА_33 , та хлопці почали брата валити, але не повалили. Брат ОСОБА_21 забрискав з балончика Сашку в обличчя, про балончик він знав, оскільки стало воняти. ОСОБА_32 зломав його іграшку та побіг до під`їзду.

Вивчивши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційних скарг колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстав не довіряти зібраним на досудовому слідстві та перевірених під час судового розгляду доказам, не має, оскільки вони є належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність є достатньою для прийняття відповідного процесуального рішення про те, що мало місце суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст. 125 КК України.

При цьому, суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення щодо неповнолітнього ОСОБА_8 керувався принципом найкращих інтересів дитини, встановленого у ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК та розділу ХІ КК України та дійшов обгрунтованого висновку про те, що до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення після досягнення одинадцятирічного віку, але до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, у будь-якому випадку, незважаючи на ступінь тяжкості вчинюваного діяння, згідно зі ст. 498 КПК України мають застосовуватись примусові заходи виховного характеру.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії неповнолітнього ОСОБА_8 , попри доводи апелянтів, мiстять ознаки суспiльно-небезпечного дiяння, пеpедбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

При цьому, судом було встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 02.12.1009 ОСОБА_8 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Суми, батьками є Батько ОСОБА_9 , мати ОСОБА_10 .

Також судом було встановлено і те, що на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, згідно ст. 22 КК України ОСОБА_8 не досягнув віку, з якого передбачена кримінальна відповідальність, тобто з 16 років.

Таким чином, з врахування того, що ОСОБА_8 вчинив суспільно-небезпечне діяння вперше, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, свою вину у скоєному визнав частково, на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра не знаходиться, позитивно характеризується за місцем навчання та проживання, колегія суддів вважає правильними висновок суду про те, що до неповнолітнього можуть бути застосовані примусові заходи виховного характеру, а саме: передання під нагляд батьків.

При цьому, з матеріалів справи слідує, що законні представники неповнолітнього ОСОБА_8 його мама ОСОБА_10 та батько ОСОБА_9 в суді першої інстанції просили передати сина під їх нагляд, обіцяли забезпечити належний догляд за ним, приділяти більшу увагу його вихованню та розвитку.

Представник управління «Служби у справах дітей» СМР ОСОБА_34 в суді першої інстанції також не заперечував щодо задоволення клопотання про передачу неповнолітнього під нагляд батьків.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що клопотання про застосування до неповнолітнього ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру у виді передачі його під нагляд батьків, правильно задоволено судом першої інстанції як таке, що обґрунтоване належним чином доказами, які є належними та допустимими і які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.

В апеляційній скарзі законні представники особи, стосовно якої вирішується питання, про застосування примусових заходів виховного характеру, ОСОБА_8 - ОСОБА_9 і ОСОБА_10 стверджували про те, що:

1) дії ОСОБА_8 є перевищенням меж необхідної оборони.

2) пояснення потерпілого ОСОБА_11 неправдиві та в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували нанесення йому удару в обличчя.

3) судом не надано належної оцінки поясненням усіх учасників справи з приводу конфлікту та його причини.

Аналізуючи викладене вбачається, що доводи апелянтів зводяться до: не з`ясування судом причини кофлікту, до не доведення факту удару кулаком в обличчя потерпілого та про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_8 , оскільки мало місце перевищення меж необхідної оборони.

Однак, з урахуванням вивчених матеріалів справи з вказаними доводами апелянтів колегія суддів погодитись не може, оскільки, по-перше ні причина виникнення конфлікту, ні наявність чи відсутність удару в обличчя потерпілого не виключає з дій ОСОБА_8 ознак суспільно-небезпечного діяння передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки в даному випадку мало місце розпилення в обличчя потерпілого з газового балончика подразнюючої речовини, яка спричинила ОСОБА_35 ушкодження, що зафіксовані висновком експерта № 540 від 19.08.2022, додатковим висновком експерта № 541 від 19.08.2022 та додатковим висновком експерта № 542 від 19.08.2022, допустимість і достовірність яких, як доказів, апелянтами під сумнів не ставиться, як не оспорюється і протокол проведення слідчих експериментів від 14.07.2022 за участю потерпілого ОСОБА_11 та від 28.07.2022 за участю свідка ОСОБА_12 , в яких зазначено, що саме ОСОБА_8 розпилив з газового балончика «Терен-4» подразнюючу речовину в обличчя ОСОБА_11 . При цьому, сам неповнолітній ОСОБА_8 в ході надання своїх пояснень суду першої інстанції підтвердив, що «..вину у вчиненні суспільно-небезпечного діяння визнає частково, те що він розпилив в обличчя потерпілого ОСОБА_11 з газового балончика «Терен-4» подразнюючу речовину визнав повністю».

Щодо доводів про існування в діях неповнолітнього ОСОБА_8 ознак необхідної оборони, то з ними колегія суддів також погодитись не може виходячи з наступного.

Так, ст. 36 КК України визначає поняття необхідної оборони, яка полягає у правомірному захисті від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння особі, яка посягає, необхідної та достатньої шкоди для припинення цього посягання. При цьому, важливо не перевищити межі необхідної оборони, які визначаються як заподіяння тяжкої шкоди, що явно не відповідає небезпеці посягання або обстановці захисту.

Суть необхідної оборони полягає у захисті прав та інтересів особи, суспільства або держави від суспільно небезпечного посягання, а шкода, заподіяна посягаючому, має бути необхідною та достатньою для негайного відвернення або припинення посягання.

Водночас, перевищення меж пояснюється як умисне заподіяння тяжкої шкоди, яка не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту та особа не підлягає відповідальності лише в тому разі, якщо через сильне душевне хвилювання, спричинене посяганням, не могла адекватно оцінити обстановку.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів звертає увагу зокрема і на пояснення допитаного судом першої інстанції за клопотанням захисника свідка ОСОБА_16 (брата ОСОБА_8 ), який між іншого пояснював, що «…брат ОСОБА_21 вийшов у двір будинку та підійшов до хлопців, легко штовхнув ОСОБА_33 , та хлопці почали брата валити, але не повалили. Брат Іван забрискав з балончика Сашку в обличчя».

Сам ОСОБА_8 , в суді першої інстанції, про факт перевищення меж необхідної оборони не згадував, а з пояснень поетрпілого ОСОБА_11 і свідка ОСОБА_12 слідує, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 була сутичка в ході якої був удар в обличчя потерпілому та коли ОСОБА_11 здобув перевагу над ОСОБА_8 , прижавши його до землі, останній здійснив розпилення речовини з балончика в обличчя ОСОБА_11 .

Вкзані обставини колегія суддів не може визнати як перевищення меж необхідної оборони зі сторони ОСОБА_8 , оскільки ні матеріали кримінального провадження ні пояснення вказаних осіб не підтверджують факт того, що ОСОБА_8 не міг уникнути сутички і що його дії (розпилення з газового балончика речовини в обличчя потерпілого) були спрямовані виключно з метою крайнього захисту. Немає доказів того, що ОСОБА_8 був позбавлений можливості звернутися до старших за допомогою, в тому числі і з допомоги молодшого брата та що в нього зафіксовані тілесні ушкодження, які б могли вказувати на його уразливийна той час стан.

За таких обставин колегія суддів доводи про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_8 визнати обгрунтованими не може, а тому в задоволенні вимог апеляційної скарги законних представників особи, стосовно якої вирішується питання, про застосування примусових заходів виховного характеру, ОСОБА_8 - ОСОБА_9 і ОСОБА_10 відмовляє за їх необгрунтованістю.

Щодо вимог іншої апеляційної скарги - законного представника потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_11 , де остання ставила питання про скасування ухвали суду першої інстанції в частині залишення її цивільного позову без розгляду та яка просила ухвалити в цій частині нову ухвалу, якою її цивільний позов просила задовольнити і стягнути на її користь з ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , в солідарному порядку, на відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 200 000 грн, то такі вимоги апелянта колегія суддів також визнати обгрунтованими не може.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження законним представником потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_11 до законних представників ОСОБА_8 ОСОБА_10 та ОСОБА_9 був заявлений цивільний позов про відшкодування моральної шкоди, заподіяної суспільно-небезпечним діянням у вигляді легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровья на суму 200 000 грн. у солідарному порядку.

Однак вказаний цивільний позов суд першої інстанції залишив без розгляду.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, оскільки, як правильно зауважив суд, законодавцем не передбачено можливості пред`явлення цивільного позову та, відповідно, відшкодування шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням, вчиненим неповнолітніми у віці від 11 років до віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність (14 або 16 років) і суспільно-небезпечного діяння, у справі про застосування примусових заходів виховного характеру суд не вирішує (він має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства), що узгоджується з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 15.12.2006 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру».

В апеляційній скарзі законний представник потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_11 стверджувала про обгрунтованість заявленого нею цивільного позову і вважала, що суд мав його вирішити, однак вказані висновки колегія суддів вважає помилковими, оскільки остання може його заявити виключно в порядку цивільного судочинства, про що суд першої інстанції навів в рішенні обгрунтовані на те мотиви з якими колегія суддів погоджується.

За таких обставин, в задоволенні вимог апеляційної скарги законного представника потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_11 слід також відмовити за необгрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024, якою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що скоїв суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, застосовано примусові заходи виховного характеру, на підставі п.3 ч.2 ст. 105 КК України, у виді передачі його під нагляд батьків, до досягнення ним повноліття - залишити без зміни, а апеляційні скарги законних представників особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 - ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та законного представника потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_11 , на цю ухвалу- без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4