Номер провадження: 11-сс/813/1965/25
Справа № 505/3211/25 1-кс/505/1310/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Подільського міськрайонного суду Одеської обл. від 18.09.2025, якою в межах к/п №0000662 від 16.09.2025 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Липецьке Котовського р-ну Одеської обл., громадянина України, не одруженого, із середньою освітою, військовослужбовця, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000662 від 16.09.2025 було частково задоволено клопотання заступника начальника СВ Подільського РУП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 та застосовано стосовно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 14.11.2025 включно, із визначенням застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 грн., та покладенням на підозрюваного у разі внесення застави певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на те, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України та органом досудового розслідування була доведена наявність в даному кримінальному провадженні ризиків можливого переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, знищення, схову або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконного впливу на свідків у провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення, обумовлені тяжкістю покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим; тим фактом, що досудове розслідування у кримінальному провадженні перебуває на початковій стадії та на теперішній час не встановлені всі особи, причетні до вчинення кримінального правопорушення.

Окрім того, слідчий суддя також дійшов висновку про необхідність застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 заставу в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Подільської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її постановленою із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з огляду на те, що, незважаючи на обґрунтований висновок про доведеність органом досудового розслідування наявності в даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчим суддею при визначенні підозрюваному ОСОБА_7 застави, в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 151 400 грн., не було враховано того, що такий її розмір не здатний забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків з урахуванням того, що: останній підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, пов`язаного із перешкоджанням законній діяльності ЗСУ, вчиненого групою осіб; особу підозрюваного, характер кримінальних правопорушень, ризики можливої неналежної процесуальної поведінки підозрюваного та тяжкість можливого покарання; те, що дії ОСОБА_7 формують в суспільстві негативне ставлення до військовослужбовців ЗСУ в період воєнного стану, призводять до підриву їх морально-психологічного стану та бойового духу, створюють негативний образ військовослужбовців ТЦК та СП в суспільстві та знижують рівень підтримки суспільством ЗСУ.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 14.11.2025 включно, та визначити останньому заставу в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 514 000 грн., з покладенням на нього відповідних.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_6 , який вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, думку підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти її задоволення, проаналізувавши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим, ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На підставі аналізу мотивувальної частини ухвали вбачається, що слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступні обставини.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Так, на підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що 17.09.2025 ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України (а.с. 104-114), санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5-ти до 8-ми років.

Відповідно до ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України за наступних обставин.

16.09.2025, приблизно о 15:20 год., перебуваючи по вул. Центральній в с. Липецьке Подільського р-ну Одеської обл., біля домоволодіння №205, група оповіщення №1 ІНФОРМАЦІЯ_2 у складі військовослужбовців ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зупинилися біля громадянина ОСОБА_13 , який слідував на велосипеді у зустрічному напрямку, з метою перевірки документів у останнього, при цьому пред`явили свої службові посвідчення. Під час перевірки документів у громадянина ОСОБА_13 військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 доведено останньому про необхідність його прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого проходження військово-лікарської комісії.

В цей час, ОСОБА_7 спільно зі своїм батьком ОСОБА_14 , перебуваючи за місцем мешкання, на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , помітив військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_2 старшого солдата ОСОБА_10 , солдата ОСОБА_11 та солдата ОСОБА_12 , які одягнуті у військову форму та які спілкувалися з його односельчанином громадянином ОСОБА_13 , в повній мірі розуміючи, що дані особи перебувають при виконанні службових обов`язків із здійснення мобілізаційних заходів, вирішив перешкодити законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань в особливий період, а саме: унеможливлення явки його односельчанина призовного віку ОСОБА_13 до ІНФОРМАЦІЯ_2 та можливого подальшого призову останнього до лав ЗСУ під час мобілізації, в особливий період, шляхом вчинення насилля відносно військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В подальшому, ОСОБА_7 16.09.2025 приблизно о 15:20 год., перебуваючи по АДРЕСА_1 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на перешкоджання законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань в особливий період, тримаючи в руках раніше заготовлений металевий цеп, спільно зі своїм батьком ОСОБА_14 , який тримав в руках раніше заготовлений металевий прут, діючи з прямим умислом, в період дії на території України особливого періоду, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання шкідливих наслідків у вигляді зниження обороноздатності України в умовах воєнного стану та збройної агресії рф проти України, загрози її національній безпеці, маючи на меті завдання насилля військовослужбовцям ЗСУ, підійшов з металевим цепом в руці до військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_2 старшого солдата ОСОБА_10 , солдата ОСОБА_11 та солдата ОСОБА_12 , які були одягнуті у військову форму та на законних підставах виконували свої службові обов`язки, та почали висловлюватися в їх бік нецензурною лайкою, погрожували нанесенням тілесних ушкоджень за допомогою металевого цепу та металевого пруту, на зауваження з боку військовослужбовців припинити свої протиправні дії не реагували.

Після цього, продовжуючи свою протиправну діяльність, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та свідомо бажаючи їх настання, ОСОБА_7 та ОСОБА_14 умисно нанесли множинні удари кулаками рук та металевим прутом військовослужбовцям ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в різні частини тіла, спричинивши ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді підшкірних гематом волосистої частини голови, синців спини, стегна справа, множинних дрібних саден, а ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді синця лівого передпліччя.

Скориставшись незаконними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , громадянин ОСОБА_13 з місця події втік, що унеможливило його явку до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення сторонами кримінального провадження в апеляційному порядку не оскаржується, внаслідок чого, на переконання апеляційного суду, в даному випадку сукупності зібраних органом досудового розслідування у зазначеному провадженні доказів достатньо для формування стійкого переконання у причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України, тому підозра у вчиненні останнім зазначених злочинів є обґрунтованою.

Окрім того, колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Відповідно до п.п. 34-36 рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України», обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла бути підставою для його першого взяття під вартою.

Частиною 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Водночас, колегія суддів, погоджуючись із висновком слідчого судді, зауважує на тому, що в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування було доведено існування ризиків можливого переховування ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду, здійснення незаконного впливу на свідків у провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення, обумовлені тим, що: останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні у складі групи осіб тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, пов`язаного із посяганням на основи національної безпеки України, відповідальність за який передбачена лише у виді позбавлення волі на строк від 5-ти до 8-ми років; відсутністю міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, оскільки останній не одружений, утриманців не має та не працевлаштований; має процесуальну можливість ознайомлюватись із матеріалами кримінального провадження та, як наслідок, із анкетними даними свідків у провадженні, внаслідок чого він може вдатись до здійснення впливу на зазначених осіб з метою спонукання їх до зміни показань на його користь.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_7 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ні слідчим суддею, ні апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

В даному випадку апеляційний суд зауважує на тому, що злочин, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 та передбачений ч. 1 ст. 114-1 КК України прямо посягає на основи національної безпеки України, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відтак, перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, зокрема, в період збройного конфлікту завдає безпрецедентної шкоди державі Україні та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану у зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією російської федерації, підриває авторитет ЗСУ та інших військових формувань, утворених відповідно до закону, сприяє створенню хибного та негативного ставлення суспільства до праці працівників органів державної влади та створює сумніви у патріотичності та служінню народові України.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим застосування на даній стадії досудового розслідування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

В свою чергу, надаючи оцінку аргументам прокурора з приводу того, що визначений слідчим суддею підозрюваному ОСОБА_7 розмір застави, в якості альтернативного запобіжного заходу, не здатний забезпечити виконання ним покладених на нього обов`язків, суд апеляційної інстанції зауважує на наступному.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

За приписами п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається в межах від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Санкція інкримінованого ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5-ти до 8-ми років, на підставі чого зазначене кримінальне правопорушення, відповідно до приписів ч. 5 ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

При цьому, розмір застави визначається слідчим суддею, відповідно до приписів ч. 4 ст. 182 КПК України, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Разом із тим, абз. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України визначає, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Використання законодавцем терміну «у виключних випадках», по суті, є оціночним критерієм щодо здатності або нездатності забезпечити виконання обов`язків підозрюваним. В такому випадку для суду, як і для слідчого судді, орієнтирами для визначення розміру застави може бути майновий стан підозрюваного, розмір майнової шкоди або доходу, в отриманні якого він підозрюється, сума неправомірної вигоди. Сума застави, на думку колегії суддів, повинна бути такою, щоб, з одного боку, загроза втрати внесеної суми утримувала підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не була завідомо непомірною для підозрюваного, що призведе до неможливості виконання застави.

Отже, оскільки законодавцем не визначено чітких критеріїв обрання розміру застави у виключних випадках, визначення її грошового еквіваленту відбувається відповідно до внутрішнього переконання слідчого судді.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги положення п. 25 рішення ЄСПЛ у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022, в якому Суд зауважує на тому, що загальні принципи щодо обґрунтування визначення розміру застави наведені в рішеннях у справах «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine), заява №26744/16, п.п. 154-157, від 04.07.2019), та «Мангурас проти Іспанії» [ВП] (Mangouras v. Spain), заява №12050/04, п.п. 78-81, ЄСПЛ 2010). Зокрема, гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (див. рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, п. 70, від 22.05.2018). Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим ст. 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених обвинуваченому, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави (див. рішення у справі «Хрістова проти Болгарії» (Hristova v. Bulgaria), заява №60859/00, п. 111, від 07.12.2006).

В обґрунтування своїх вимог стосовно необхідності визначення підозрюваному ОСОБА_7 застави в розмірі 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, слідчий в поданому клопотанні та прокурор в апеляційній скарзі посилаються на те, що інкриміноване останньому кримінальне правопорушення має велику суспільну небезпеку в період воєнного стану, зокрема, дії ОСОБА_7 формують в суспільстві негативне ставлення до військовослужбовців ЗСУ в період воєнного стану, призводять до підриву їх морально-психологічного стану та бойового духу, створюють негативний образ військовослужбовців ТЦК та СП в суспільстві та знижують рівень підтримки суспільством ЗСУ.

Жодним чином не заперечуючи суспільного резонансу кримінального правопорушення, у вчиненні якого наразі обґрунтовано підозрюється ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за необхідне врахувати в даному випадку характеристику особи підозрюваного та його процесуальну поведінку на даній стадії досудового розслідування кримінального провадження.

Так, колегія суддів зауважує на тому, що органом досудового розслідування не було надано жодних доказів майнового стану підозрюваного ОСОБА_7 , який дозволяв би визначити йому заставу в запропонованому прокурором розмірі, а саме 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та не свідчив би про непомірність такої застави, натомість, відповідно до матеріалів, наданих стороною захисту під час апеляційного провадження, встановлено, що підозрюваний ОСОБА_7 за період часу з січня 2024 року по серпень 2025 року будь-яких доходів не отримував.

Окрім того, апеляційний суд враховує те, що підозрюваний ОСОБА_7 є військовослужбовцем за контрактом, є учасником бойових дій, приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії рф в Донецькій та Луганській обл. в 2020 та 2021 роках, позитивно характеризується за місцем проживання.

Водночас, в судовому засіданні апеляційного суду підозрюваний ОСОБА_7 повністю визнав свою причетність до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених у повідомленні про підозру.

Окремої уваги вартий той факт, що, відповідно до наданої стороною захисту копії квитанції, 18.09.2025 визначений оскаржуваною ухвалою слідчого судді розмір застави (151 400 грн.) було внесено за підозрюваного ОСОБА_7 та останнього було звільнено з-під варти, при цьому, з моменту внесення застави та звільнення з під-варти ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків не порушував, що не заперечувалось прокурором в судовому засіданні апеляційного суду, а також особисто з`явився до апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги прокурора на ухвалу слідчого судді про застосування стосовно нього запобіжного заходу.

Відтак, з урахуванням обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України, наявності в даному кримінальному провадженні зазначених вище доведених органом досудового розслідування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, характеристики особи підозрюваного та його процесуальної поведінки, суд апеляційної інстанції вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визначення підозрюваному ОСОБА_7 застави в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 грн., яка, на переконання колегії суддів, здатна, з огляду на перспективу її втрати, забезпечити виконання підозрюваним ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків та буде достатньою для запобігання вищенаведеним ризикам.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора немає, оскільки слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що стосовно підозрюваного ОСОБА_7 необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який зможе запобігти названим вище ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, тому ухвала слідчого судді підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 183, 194, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Подільського міськрайонного суду Одеської обл. від 18.09.2025, якою стосовно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 14.11.2025 включно, із визначення застави в розмірі 151 400 грн. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4