ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 621/2361/24

Провадження 1-кп/621/89/25

26 грудня 2025 року м. Зміїв Харківської області

Зміївський районний суд Харківської області у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники справи:

прокурор ОСОБА_3

потерпілий ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_5

захисник адвокат ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу №621/2361/24 (ЄРДР №0000037 від 18.03.2024) за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Зміїв Харківської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не одруженого, в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судимий,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2024 року, приблизно о 13:00 години, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував біля сараю поблизу будинку АДРЕСА_2 , де у нього на грунті особистих неприязних відносин виникла сварка з місцевою мешканкою - сусідкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час якої у ОСОБА_5 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .

З метою реалізації свого протиправного умислу, в той же день і час, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, умисно наніс один удар правою рукою в область ока ОСОБА_4 ліворуч, спричинивши потерпілій, згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/41-Зм/24 від 18.03.2024, тілесні ушкодження у вигляді: синця в лівій навколоочній області та ділянки травматичного набряку м`яких тканин в потиличній області. По ступеню тяжкості ці тілесні ушкодження як в сукупності, та і кожне окремо, відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995).

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані як спричинення умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій, тобто як кримінальне правопорушення (проступок), передбачене частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України.

З метою відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням, потерпілою ОСОБА_7 пред`явлено цивільний позов, в якому просила стягнути з обвинуваченого матеріальну шкоду в розмірі 2223,83 грн, та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. Вказаний позов прийнято до спільного розгляду з кримінальним провадженням.

В судовому засіданні обвинувачений свою провину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав. Пояснив, що з початку 1990 років проживає у домоволодінні АДРЕСА_2 , розділеному на кілька квартир зі спільним подвір`ям. З самого початку в нього склалися недоброзичливі відносини з потерпілою ОСОБА_7 , яка вважає себе одноосібною господаркою подвір`я, і з цього приводу в них постійно виникають сварки. Під час цих сварок потерпіла постійно його провокує, бо він є дуже емоційним, а потім викликає поліцію, «швидку допомогу», і навіть пожежну охорону. 15.03.2024 року між ними знову виникла сварка, оскільки біля його частини сараю ОСОБА_7 наскладала якусь купу заліза і, як йому здалося, подряпала цим залізом його автомобіль. Сварилися вони голосно, мабуть чули сусіди, він вимагав, аби вона прибрала залізо, однак жодних тілесних ушкоджень їй не спричиняв, потім сів в автомобіль і поїхав у своїх справах. Коли він повернувся через пів години, біля двору вже були поліція та «швидка допомога». Звідки у потерпілої одразу ж після їх сварки взялися тілесні ушкодження, йому не відомо, він її не бив. Цивільний позов не визнає, оскільки не спричиняв потерпілій жодної шкоди.

Даючи оцінку показанням обвинуваченого, суд вважає їх обраною позицією захисту та оцінює критично у сукупності з іншими доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Так, потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що 15.03.2024 року, близько 10:00 години вона запросила ОСОБА_8 допомогти перекрити покрівлю на своїй частині сараю домоволодіння АДРЕСА_3 . ОСОБА_9 погодився і працював на криші, а вона знаходилася поблизу в дворі. Через 2 години з`явився ОСОБА_10 , який почав сваритися з нею через те, що вона, начебто, подряпала його автомобіль. Вона йому відповідала, що не чіпала його машину, а потім він, лаючися нецензурною лайкою почав вимагати, щоб вона прибрала драбину та лист метало профілю від його частини сараю. Коли вона підійшла, щоб прибрати драбину й завершити конфлікт, він кулаком вдарив її в ліву частину обличчя по оку, від чого вона впала та вдарилася головою об металеві двері сараю, після чого почала кричати. ОСОБА_10 в цей час сказав, що вона може не кричати, бо йому нічого за це не буде і погрожував, що іншого разу розіб`є їй голову. Їй стало дуже погано, запаморочилася голова, вона відчула сильний біль і вона пішла додому, аби викликати поліцію та «швидку допомогу». Лікарі «швидкої допомоги» спочатку навіть відмовлялися їхати, коли почули адресу й взнали, хто мене побив. Сказали, що сусід дуже агресивний і лікарі також турбуються за свою безпеку. Приїхала «швидка допомога» разом з поліцією, в мене, окрім травми ока і обличчя, був дуже високий тиск, а потім проходила тривале лікування ліками як передінсультний стан.

Свідок ОСОБА_11 показав, що працює інспектором поліції, і по даній справі виїжджав з напарником ОСОБА_12 на виклик потерпілої ОСОБА_7 за фактом спричинення їй тілесних ушкоджень. По приїзду на місце потерпілій було запропоновано медичну допомогу. Вона пояснила, що сусід вдарив її по голові. Через деякий час під`їхав сусід і його опитував напарник. В нашій присутності приїхала «швидка допомога» і надавала медичну допомогу потерпілій.

Свідок ОСОБА_13 показав, що разом з напарником виїхали на виклик заявниці про те, що сусід спричинив їй тілесні ушкодження. Свідок особисто викликав «швидку допомогу». При дачі пояснень потерпіла пояснювала, що обвинувачений її штовхнув, вона впала і вдарилася головою об автомобіль. В подальшому по справі працювала слідчо-оперативна група.

Свідок ОСОБА_14 показав, що приходив до потерпілої ОСОБА_7 відремонтувати кришу сараю. Через деякий час він почув гучні крики й сварку, і побачив, що ОСОБА_7 свариться з ОСОБА_15 . Обставини сварки йому невідомі, він нічого не бачив, однак в подальшому приїжджала поліція та «швидка допомога». Окрім ОСОБА_16 та ОСОБА_7 , на подвір`ї сторонніх осіб не було.

На підтвердження обставин вчиненого кримінального правопорушення в судовому засіданні досліджені письмові докази сторони обвинувачення, а саме:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000037 від 18.03.2024 за попередньою правовою кваліфікацією частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України України

- постанова про призначення групи прокурорів від 18.03.2024,

- заяву ОСОБА_7 про вчинене кримінальне правопорушення ,

- рапорт ДОП СП ВП №2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області кап.поліції ОСОБА_17 ,

- постанова про призначення судово-медичної експертизи від 18.03.2025,

- висновок судово-медичного експерта №12-14/41-Зм/24 від 30.03.2024, згідно якого « у потерпілої гр-ки ОСОБА_4 мали місце: синець в лівій навколоочній області, ділянка травматичного набряку м`яких тканин в потиличній області. Вказані вище тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів, з обмеженою травмуючою поверхнею по механізму удару, індивідуальні особливості яких в своїй травмуючій поверхні не відобразилися, можливо, внаслідок нанесення удару кулаком нападаючого в область обличчя потерпілої, з подальшим ударом потиличною ділянкою голови об тупий предмет, і могли бути отримані в строк та при обставинах, вказаних потерпілою, та як вказано в постанові. По ступеню ТЯЖКОСТІ ці тілесні ушкодження як в сукупності, та і кожне окремо, відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р.). Діагнози: забій лівої половини обличчя, забій м`яких тканин голови при оцінці ступеню тяжкості не враховувалися, оскільки вони оцінювалися на підставі суб`єктивних факторів, і не підтверджуються об`єктивними судово-медичними даними, даними неврологічного статусу згідно п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р.).»

- Протокол слідчого експерименту від 27.03.2024 за участю потерпілої ОСОБА_18 ,

- Постанову про призначення додаткової судово-медичної експертизи від 27.03.2024,

- висновок судово-медичного експерта №12-14/47-Зм/24 від 01.04.2024, згідно якого: «У потерпілої гр-ки ОСОБА_4 мали місце: синець в лівій навколоочній області, ділянка травматичного набряку м`яких тканин в потиличній області. Вказані вище тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів, з обмеженою травмуючою поверхнею но механізму удару, Індивідуальні особливості яких своїй травмуючий поверхні не відобразилися, можливо, внаслідок нанесення удару кулаком нападаючого в область обличчя потерпілої, з подальшим ударом потиличною ділянкою голови об тупий предмет, і могли бути отримані в строк та при обставинах, вказаних потерпілою та як вказано в постанові. По ступеню тяжкості ці тілесні ушкодження як в сукупності, та і кожне окремо відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р.). Діагнози: забій лівої половини обличчя, забій м`яких тканин голови при оцінці ступеню тяжкості не враховувалися, оскільки вони оцінювалися на підставі суб`єктивних факторів, і не підтверджуються об`єктивними судово-медичними даними, даними неврологічного статусу згідно п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р.). Свідчення гр-ки ОСОБА_4 дані нею в якості потерпілої, в ході проведення слідчого експерименту, в цілому не суперечать судово-медичним даним, як механізмі нанесення тілесних ушкоджень, так і в спосіб їх спричинення, і відповідають об`єктивним судово-медичним даним, отриманим в ході судово-медичної експертизи.»

- Протокол слідчого експерименту від 07.06.2024 за участю потерпілої ОСОБА_18 , з флеш-носієм до нього,

- Постанова про призначення додаткової судово-медичної експертизи від 08.06.2024,

- висновок судово-медичного експерта №12-14/113-Зм/24 від 13.06.2024, згідно якого: « У потерпілої гр-ки ОСОБА_4 мали місце: синець в лівій навколоочній області, ділянка травматичного набряку м`яких тканин в потиличній області. Вказані вище тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів, з обмеженою травмуючою поверхнею но механізму удару, індивідуальні особливості яких в своїй травмуючій поверхні не відобразилися, можливо, внаслідок нанесення удару кулаком нападаючого в область обличчя потерпілої, з подальшим ударом потиличною ділянкою голови об тупий предмет, і могли бути отримані в строк та при обставинах, вказаних потерпілою та як вказано в постанові. По ступеню тяжкості ці тілесні ушкодження як в сукупності, та і кожне окремо відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р.). Діагнози: забій лівої половини обличчя, забій м`яких тканин голови при оцінці ступеню тяжкості не враховувалися, оскільки вони оцінювалися на підставі суб`єктивних факторів, і не підтверджуються об`єктивними судово-медичними даними, даними неврологічного статусу згідно п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р.) Виключена можливість утворення вищевказаних тілесних ушкоджень при падінні ОСОБА_4 з висоти власного зросту, або внаслідок самоспричинення, що не характерно для даного виду травми»

- вирок Зміївського районного суду Харківської області від 10.07.2006 року, яким ОСОБА_5 та ОСОБА_19 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 126 КК України, а саме у спричиненні фізичного болю потерпілій ОСОБА_4 без спричинення тілесних ушкоджень

Відповідно до положень статей 8485 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно ч.1 статті 91 КПК України, обставинами, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, є: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які є підставою для застосування спеціальної конфіскації; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, які характеризують особу обвинуваченого, які обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Сторона обвинувачення прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні вважала доведеною провину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 125 Кримінального кодексу України.

З вказаною думкою погодилася потерпіла ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_10 наполягав на тому, що не спричиняв жодних тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , факт сварки не оспорював

Захисник адвокат ОСОБА_6 вважав, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 125 Кримінального кодексу України, не підтверджена належними й допустимими доказами, ґрунтується тільки на показаннях потерпілої, в зв`язку з чим просив закрити провадження у справі в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_16 складу кримінального правопорушення.

Дослідивши повно, всебічно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ за своїм внутрішнім переконанням, суд визнає досліджені в судовому засіданні докази належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми для ухвалення процесуального рішення по справі.

Частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України встановлено кримінальну відповідальність за спричинення умисного легкого тілесного ушкодження

В ході судового розгляду було встановлено і не оспорювалося сторонами, що 15.03.2024 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 на грунті особистих неприязних відносин виникла сварка, яку чув в тому числі свідок ОСОБА_9 , після чого у ОСОБА_4 виникли тілесні ушкодження у виді синця в лівій навколоочній області та ділянки травматичного набряку м`яких тканин в потиличній області, наявність яких зафіксована медичними працівниками, а в подальшому висновками судово-медичної експертизи.

Суд звертає увагу на те, що жоден з учасників події, а також допитані свідки не зазначили, що до початку сварки у потерпілої були наявними будь-які тілесні ушкодження, та які зафіксовані в неї протягом незначного часу (менше години) після сварки з обвинуваченим. При цьому, як зазначив судово-медичний експерт, виключена можливість утворення вищевказаних тілесних ушкоджень при падінні ОСОБА_4 з висоти власного зросту, або внаслідок самоспричинення, що не характерно для даного виду травми»

Європейський Суд з прав людини у справах "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року та "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї" від 06 грудня 1998 року зазначив, що "суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь-яким розумним сумнівом" і така "доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою".

Отже, аналіз кожного доказу окремо та в їх сукупності, дає суду підстави дійти висновку, що обвинувачений ОСОБА_5 є винуватим у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України.

Відповідно до статті 65 Кримінального кодексу України, при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Правопорушення, передбачене ч.1 статті 125 Кримінального кодексу України, інкриміноване обвинуваченому, відповідно до ч.2 статті 12 Кримінального кодексу України, є кримінальним проступком

Відповідно до статті 66, 67 Кримінального кодексу України, обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Вивченням відомостей про особу обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Зміїв Харківської області, українець, громадянин України, із середньою освітою, не працює, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не одружений. Скарг, заяв та будь-яких компрометуючих матеріалів, а також повідомлень про порушення громадського порядку ОСОБА_15 до Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області не надходило, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судимий.

Вирішуючи питання про вид і міру покарання, які слід застосувати до обвинуваченого, суд враховує, що згідно з ч.2 статті 50 Кримінального кодексу України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами покарання» (із змінами), при призначенні покарання суди в кожному випадку мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Санкцією частини 1 статті 125 Кримінального кодексу України за вчинення умисного легкого тілесного ушкодження для винних осіб передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року.

Враховуючи обставини справи, особу обвинуваченого та його процесуальну поведінку під час судового розгляду, суд вважає за необхідне призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.

Відповідно до статті 56 Кримінального кодексу України, громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування. Громадські роботи встановлюються на строк від шістдесяти до двохсот сорока годин і відбуваються не більш як чотири години на день. Громадські роботи не призначаються особам, визнаним особами з інвалідністю першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.

Застосування штрафу чи виправних робіт суд вважає недоцільним з огляду на те, що обвинувачений ніде не працює, не має постійного джерела доходу, отже призначення штрафу у визначеному законом розмірі поставить його в скрутне матеріальне становище. Покарання у виді обмеження волі є більш суворим видом покарання та, на думку суду, є недоцільним.

На переконання суду, призначена міра покарання є справедливою і достатньою для виправлення обвинуваченої, слугуватиме попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень та відповідатиме принципам гуманності й справедливості кримінального судочинства, а також розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 , суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п.7 ч.1 статті 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Відповідно до ч.1 статті 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно з приписами ч.5 статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Стаття 129 КПК України закріплює правила щодо вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні, згідно яких, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові. У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу (якщо не прибув в засідання цивільний позивач), суд залишає позов без розгляду.

Згідно положень статті 61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка (який) в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила (пред`явив) цивільний позов. Права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Цивільний позивач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право підтримувати цивільний позов або відмовитися від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення.

Відповідно до статті 62 КПК України, цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Цивільний відповідач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право визнавати позов повністю чи частково або заперечувати проти нього. Цивільний відповідач повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються цивільного позову, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом для інформування та надіслання копій процесуальних рішень підозрюваному, обвинуваченому.

Відповідно до ч.2 статті 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.1 статті 1177 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно пунктів 5 та 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В судовому засіданні належними й допустимими доказами підтверджено факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 125 Кримінального кодексу України, винуватість у ньому ОСОБА_16 та причинний зв`язок між діями обвинуваченого з настанням наслідків у виді необхідного лікування та моральних страждань потерпілої , а отже цивільний позивач має право на відшкодування шкоди, завданої злочином.

При цьому, на думку суду, з огляду на обставини справи, розмір такої шкоди не є явно не обґрунтованим.

Потерпілою ОСОБА_7 в порядку статті 128 КПК України пред`явлено цивільний позов в кримінальному провадженні про стягнення матеріально та моральної шкоди, завданої злочином, в якому просила стягнути з обвинуваченого матеріальну шкоду в розмірі 2223,83 грн, та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. (а.с.18-26 т.1)

Протиправними діями обвинуваченого потерпілій ОСОБА_7 завдана значна моральна шкода, яка полягає в глибоких емоційних стражданнях, що призвело до порушенням особистих життєвих та соціальних зв`язків, необхідності отримання сторонньої допомоги, в тому числі лікарів.

Життя, здоров`я та особиста недоторканність людини є найвищою соціальною цінністю, а тому, враховуючи надане позивачем обґрунтування характеру, тривалості та обсягу душевних та психічних страждань, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 10000,00 гривень, та матеріальної шкоди в розмірі 2223,83 гривень, що, на думку суду, відповідає принципам розумності, співмірності й справедливості.

Процесуальні витрати відсутні.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні не застосовувалися.

Керуючись ст.125 Кримінального кодексу України, ст.ст. 127-128, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 статті 125 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті ) годин.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 , моральну шкоду, спричинену злочином, в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 , матеріальну шкоду, спричинену кримінальним правопорушенням, в розмірі 2223 (дві тисячі двісті двадцять три) гривень 83 копійок.

Відповідно до ч.4 статті 36 КВК України, вирок приводиться до виконання не пізніше десятиденного строку з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Вирок суду може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Вирок складено і проголошено 26.12.2025

Суддя ОСОБА_1