КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/731/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 387/306/20 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
Категорія - ст. 392 ч . 2 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді у складі колегії суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

переглянула у письмовому апеляційному провадженні, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 , ухвалу Фортечного районного суду м. Кропивницького від 03.11.2025, якою у межах кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено тримання під вартою на строк 60 днів - до 03.01.2026.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Фортечного районного суду м. Кропивницького перебуває кримінальне провадження №000415 від 16.08.2019 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 4), п. 6) ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194 КК України /ЄУН 387/306/20/.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що він, маючи грошову заборгованість перед ОСОБА_6 , вирішив позбавити останнього життя, для чого взяв у своєму домоволодінні ніж, попрямував автомобілем марки «Москвич», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у м. Помічна Добровеличківського району, де мешкав ОСОБА_6 ; на місці сховав автомобіль, взявши ніж, домовився про зустріч із ОСОБА_7 , останній запросив його у своє домоволодіння, до кімнати кухні; реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 наніс ОСОБА_7 один удар ножем в область шиї, ззаду, проте ОСОБА_7 , чинячи самозахист, вибив ніж з рук ОСОБА_5 та зміг нанести останньому декілька ударів цим ножем в область тулубу; маючи фізичну перевагу, ОСОБА_5 знову заволодів ножем, яким наніс ОСОБА_7 два удари в область грудної клітини ліворуч, внаслідок чого останній намагався втекти, проте ОСОБА_5 спричинив йому ще вісім ударів у верхню частину спини. Вказані тілесні ушкодження виявились несумісними із життя, внаслідок чого настала смерть потерпілого ОСОБА_7 .

Крім того, ОСОБА_5 , спричинивши ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження, заволодів речами останнього (мобільний телефон, автомобільний реєстратор, ноутбук та планшет). У подальшому викраденими речами розпорядився на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_5 , з наміром приховати вчинення ним інкримінованих йому наразі кримінальних правопорушень, реалізуючи виниклий у цьому зв`язку намір на підпал будинку потерпілого, запалив за допомогою запальнички папір, здійснив підпал у двох кімнатах будинку, після чого, пересвідчившись, що полум`я зайнялося, з місця події зник.

У межах даного кримінального провадження, за клопотанням прокурора, в порядку ст. 331 КПК України, судом першої інстанції розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки судове слідство триває, а строк дії попередньої ухвали про продовження тримання під вартою обвинуваченого закінчується.

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати, враховано судом тяжкість інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, серед яких особливо тяжкі, особу обвинуваченого, який попередньо нехтував своїми процесуальними обов`язками.

Із судовим рішенням судді не погоджується обвинувачений ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і змінити щодо нього запобіжний захід, застосувавши запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічну пору доби.

Вказує, що судом залишено поза увагою міцність його соціальних зв`язків, наявність сім`ї, постійного місця проживання та малолітньої дитини на утриманні, а також те. що він з 2022 року є військовослужбовцем.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегією суддів зауважується про наступне.

Згідно із ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Будучи належно повідомленими, у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, про дату і час апеляційного розгляду, учасники судового провадження в судове засідання не з`явились, при цьому клопотань про відкладення апеляційного розгляду або про бажання брати участь під час апеляційного розгляду - не надходило. Обвинувачений, будучи належно повідомлений про дату і час апеляційного розгляду, не вносив клопотань та заяв про його присутність під час апеляційного розгляду.

Адвокати обвинуваченого - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подали до суду апеляційної інстанції клопотання, де, висловившись про підтримку апеляційної скарги обвинуваченого, просили проводити апеляційний розгляд за їх відсутності.

Отже, колегія суддів не убачає підстав, які б перешкоджали апеляційному розгляду за відсутності учасників судового провадження.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, позицію ЄСПЛ, яка висвітлена в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», - суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Як слідує з наданих матеріалів, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень та тяжкого кримінального правопорушення, насильницьких, умисних, корисливих, зокрема проти життя та здоров`я особи,

Вчинення розбою карається позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна, умисне знищення або пошкодження майна карається позбавленням волі на строк від трьох до десяти років, умисне вбивство вчинене з особливою жорстокістю, а також з корисливих мотивів, карається позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.

Зважаючи на тяжкість кримінальних правопорушень, покарання, яке може загрожувати обвинуваченому ОСОБА_5 , про що обізнаний останній, є об`єктивні підстави вважати про наявність реального ризику переховування обвинуваченого від суду, зокрема, враховуючи встановлений факт не дотримання обвинуваченим у даному кримінальному провадженні покладених на нього процесуальних обов`язків, що виразилося у неявці без поважних причин обвинуваченого за викликом суду, відсутністю по місцю свого проживання, внаслідок чого стосовно обвинуваченого 14.09.2023 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Також заслуговують на увагу твердження обвинувачення та є правильними висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 , у разі застосування до нього запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, може незаконно впливати на потерпілу та свідків.

Не зважаючи на те, що обвинувачений не судимий, має постійне місце проживання, до затримання працевлаштований, проходив військову службу, встановлені вище обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, оскільки більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити кримінальне провадження на даній стадії і належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а також не забезпечать повною мірою виконання завдань кримінального судочинства.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 406, 407, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу Фортечного районного суду м. Кропивницького від 03.11.2025, якою у межах кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено тримання під вартою на строк 60 днів - до 03.01.2026, без визначення застави - залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4