ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 477/1069/21

провадження № 51-667 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000150, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Метростроївка Веневського району Тульської області, рф, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 23 січня 2007 року вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; 07 серпня 2014 року вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки; 20 травня 2015 року вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області за ч.1 ст.125 КК України із застосуванням ст.71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 15 днів, покарання відбув;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 липня 2022 року ОСОБА_6 засуджено ст.124 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК УкраїниОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Зараховано у строк покарання період попереднього ув'язнення, починаючи з 08 квітня 2021 року по 25 липня 2022 року, з розрахунку день за день.

ОСОБА_6 звільнено з-під варти в залі суду.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, однак суд із цим не погодився та перекваліфікував його дії на ст.124 КК України, за якою й засудив.

За вироком суду встановлено, що 07 квітня 2021 року близько 19:00 ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем свого проживання, по АДРЕСА_1 , вживав спиртні напої зі своїм приятелем ОСОБА_7 . В цей час до будинку зайшов ОСОБА_8 у якого з ОСОБА_7 виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_8 почав погрожувати ножем ОСОБА_7 , тому ОСОБА_6 , з метою безпеки, забрав ніж та поклав його у кишеню штанів.

В подальшому словесний конфлікт між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 переріс у бійку, яку ОСОБА_6 намагався зупинити та заспокоїти останніх. В цей час ОСОБА_8 наніс ОСОБА_6 один удар в обличчя металевим стільцем, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді перелому щелепи. ОСОБА_6 , розуміючи, що власними силами він не зможе зупинити бійку, пішов за допомогою до своєї матері ОСОБА_9 , яка проживає навпроти його будинку. Проте ОСОБА_9 відмовилася йому допомагати. Після цього, обвинувачений близько 19:20 повернувся до свого будинку та побачив, що біля воріт його домоволодіння ОСОБА_8 сидить зверху на ОСОБА_7 та б`є останнього уламком шиферу по голові та обличчю. Тому ОСОБА_6 знову зробив спробу припинити побиття ОСОБА_7 , намагаючись відтягти ОСОБА_8 , але той вдарив його у зламану щелепу та продовжив бити ОСОБА_7 . Після чого, ОСОБА_6 дістав з задньої кишені штанів ніж, який він раніше відібрав у ОСОБА_8 , та з метою припинити побиття його і ОСОБА_7 наніс ОСОБА_8 один удар в область попереку з правого боку, спричинивши потерпілому тяжке тілесне ушкодження у вигляді проникаючого сліпого колото-різаного поранення спини з ушкодженням правої нирки, печінки, діафрагми справа, яке супроводжувалося внутрішньою кровотечою та ускладнилось гострою кровотечою, від якого потерпілий помер.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку про те, що місцевий суд вірно перекваліфікував дії винного з ч.2 ст.121 КК України на ст. 124 КК України, оскільки не дав належної оцінки тому, що суспільно небезпечне посягання на обвинуваченого зі сторони потерпілого припинилося після того, коли ОСОБА_6 забрав ніж у ОСОБА_8 та пішов до своєї матері.

Також проігнорував те, що внаслідок заподіяного тілесного ушкодження потерпілий помер, однак диспозицією ст.124 КК України не передбачено такої кваліфікуючої ознаки, як смерть потерпілого.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що на момент апеляційного розгляду минули строки давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ст.124 КК України та всупереч вимог ст.285 КПК України не роз`яснив обвинуваченому його право на звільнення від кримінальної відповідальності.

Посилається на невідповідність ухвали вимогам статей 370, 419 КПК України через її незаконність та необґрунтованість.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні вважав, що суди вірно кваліфікували дії засудженого за ст.124 КК України, тому в цій частині касаційну скаргу не підтримав, натомість вважав обґрунтованими доводи в частині порушення апеляційним судом вимог ст.285 КПК України.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст.433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви Суду

Доводи касаційної скарги сторони обвинувачення про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно перекваліфікували дії засудженого ОСОБА_6 з ч.2 ст.121 КК України на ст.124 КК України, тому що останній не перебував в стані необхідної оборони, не заслуговують на увагу.

За матеріалами справи, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався за ч.2 ст.121 КК України, а саме за заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 .

Втім, це обвинувачення в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження і суд першої інстанції, з висновками якого погодилась й апеляційна інстанція, визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

З такими висновками колегія суддів касаційного суду погоджується, з огляду на таке.

Конституцією України гарантовано право кожного захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань ( ч. 3 ст. 27).

За змістом вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Під суспільно небезпечним посяганням, про яке йдеться у ч. 1 ст. 36 КК України, слід розуміти спробу заподіяти шкоду охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, або іншої особи, суспільним інтересам або інтересам держави. До таких інтересів належать: життя, здоров`я, особиста і статева свобода, честь і гідність особи, власність, недоторканність житла, а також інші права і законні інтереси особи, яка захищається, або іншої особи.

Кінцевою метою дій того, хто захищається, є захист вищезазначених цінностей. Ця мета досягається шляхом відвернення чи припинення посягання. Визначення стану необхідної оборони в кожному конкретному випадку повинно оцінюватися судом із врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, підтверджених належними та допустимими доказами.

На відміну від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України) визначальним для кваліфікації дій особи за ст. 124 КК України є наявність обов`язкової ознаки суб`єктивної сторони цього кримінального правопорушення, якою виступає мотив діяння, а саме - прагнення винної особи захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Якщо при перевищенні меж необхідної оборони потерпілому умисно заподіяно тяжке тілесне ушкодження, від якого настала смерть, за відсутності умислу на позбавлення життя, дії винного слід кваліфікувати за ст.124 КК України. Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Під час розгляду цього кримінального провадження наведені положення закону суди врахували та дійшли переконливого висновку про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ст.124 КК України, який ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено судом за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України.

Суди зазначили, що вина ОСОБА_6 повністю доведена: послідовними показаннями обвинуваченого, котрий пояснив, що вимушений був нанести удар ножем ОСОБА_8 , який в день події перебував в стані алкогольного сп`яніння та вів себе дуже агресивно. Спочатку влаштував бійку зі свідком ОСОБА_7 , приставляв ніж до шиї останнього та погрожував вбити. На зауваження припинити конфлікт, ОСОБА_8 не реагував, навпаки вибив з-під ОСОБА_7 металевий стілець та вдарив ним ОСОБА_6 в обличчя, заподіявши йому перелом щелепи. З метою припинити протиправні дії ОСОБА_8 , обвинувачений звернувся за допомогою до своєї матері та сестри, котра є співмешканкою потерпілого. Однак, ті відмовились втручатись, побоюючись потерпілого. Коли обвинувачений повертався від матері, то побачив, що біля воріт його будинку на землі лежав ОСОБА_7 , а зверху на ньому сидів ОСОБА_8 й бив свідка по голові та обличчю шматком шиферу. Обвинувачений намагався відтягнути ОСОБА_8 , але останній знову вдарив його у зламану щелепу та продовжив побиття ОСОБА_7 . Побоюючись, що ОСОБА_8 може вбити ОСОБА_7 , ОСОБА_6 з метою зупинити протиправні дії потерпілого, дістав з кишені ніж та навмання штрикнув у спину ОСОБА_8 ; показаннями свідка ОСОБА_7 , який надав аналогічні відомості та підтвердив, що саме ОСОБА_8 був ініціатором бійки. На вулиці він повторно накинувся на свідка та бив останнього куском шиферу по голові. ОСОБА_6 намагався стягнути ОСОБА_8 , проте останній вдарив засудженого в зламану щелепу та продовжив бити ОСОБА_7 шматком шиферу по голові, тому в цей момент обвинувачений наніс ОСОБА_8 удар ножем; показаннями потерпілої ОСОБА_10 , котра є її рідною сестрою обвинуваченого та співмешканкою потерпілого ОСОБА_8 , якого охарактеризувала як конфліктного та агресивного в стані алкогольного сп`яніння. Підтвердила, що в день події брат приходив до них з матір`ю та просив забрати ОСОБА_8 , однак бійки це типова поведінка її співмешканця, тому вони боялись втручатись; показаннями свідка ОСОБА_9 , котра є матір`ю обвинуваченого та надала аналогічні відомості, водночас зауважила, що бачила як ОСОБА_8 кидав шифером в її сина та свідка ОСОБА_7 , у останнього було побите обличчя, а в сина - зламана щелепа; даними протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_7 , котрий детально розповів та на місці показав обставини вчинення кримінального правопорушення, які співпадають з його показаннями, безпосередньо наданими місцевому суду про факт завдання ОСОБА_8 йому та обвинуваченому тілесних ушкоджень, а також показав за яких обставин обвинувачений завдав удар ножем потерпілому; висновком судової медичної експертизи від 21 травня 2021 року №1290 підтверджено, що смерть потерпілого ОСОБА_8 настала внаслідок проникаючого сліпого колото-різаного поранення спини з ушкодженням правої нирки, печінки, діафрагми справа. При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа виявлений етиловий спирт в концентрації 1,79 проміле, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння, стосовно до живих осіб; даними висновків судової медичної експертизи від 08 квітня 2021 року та додаткової судової медичної експертизи від 25 травня 2021 року встановлено наявність у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я у вигляді двостороннього перелому нижньої щелепи зі зміщенням; висновком судової медичної експертизи від 08 квітня 2021 року, згідно з яким у ОСОБА_7 виявлено легкі тілесні ушкодження, а також іншими доказами.

Таким чином, на підставі сукупності наведених доказів, суди достовірно встановили, що саме потерпілий ОСОБА_8 був ініціатором конфлікту та бійки. Не зважаючи на дії ОСОБА_6 , який неодноразово намагався припинити неправомірну поведінку потерпілого без застосування насильства, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, протягом тривалого часу не припиняв насильницькі дії, вів себе агресивно, застосовував різні предмети (ніж, металевий стілець, шматок шиферу), якими бив як обвинуваченого так і свідка ОСОБА_7 , спричинивши кожному з них тілесні ушкодження.

При цьому, суди слушно взяли до уваги той факт, що в момент нанесення ОСОБА_6 удару ножем ОСОБА_8 , останній бив шматком шиферу по життєво-важливому органу - голові та обличчю свідка ОСОБА_7 , котрий лежав на землі та не міг чинити опір. ОСОБА_6 , враховуючи обстановку та поведінку нападника, інтенсивність і характер його дій, усвідомлював реальну загрозу для життя та здоров`я свідка ОСОБА_7 , тому діяв з метою захисту останнього від протиправних дій потерпілого, а отже перебував в стані необхідної оборони.

Водночас суди вірно констатували, що такі дії ОСОБА_6 не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, оскільки потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких він помер, в той час як у обвинуваченого виявлені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а в свідка ОСОБА_7 - легкі тілесні ушкодження, тому в даному випадку мало місце перевищення меж необхідної оборони та вірно кваліфікували дії винного за ст. 124 КК України.

Твердження прокурора про те, що диспозицією ст.124 КК України не передбачено такої кваліфікуючої ознаки, як смерть потерпілого, є неприйнятними.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що коли при перевищенні меж необхідної оборони потерпілому умисно заподіяно тяжке тілесне ушкодження, від якого настала смерть, за відсутності умислу на позбавлення життя, дії винного слід кваліфікувати за ст. 124 КК України (до прикладу постанови ВС у справах №625/11608/14-к, №644/642/18).

Що стосується посилань сторони обвинувачення на позиції ВС, викладені в справах №487/7295/21, №149/916/17, №565/1495/19 ,то вони є нерелевантними, тому що в цих провадженнях не було встановлено факту перебування засуджених в стані необхідної оборони.

Натомість в розглядуваному кримінальному провадженні суди чітко встановили, що заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, від якого останній помер, було засобом реалізації бажання засудженого ОСОБА_6 захистити життя та здоров`я свідка ОСОБА_7 від суспільно небезпечного посягання зі сторони ОСОБА_8 , що цілком виправдано свідчить про вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України.

Разом із цим доводи прокурора про те, що на момент апеляційного розгляду минули строки давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності, однак апеляційний суд всупереч вимог ст.285 КПК України не роз`яснив обвинуваченому його право на звільнення від кримінальної відповідальності, є слушними.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення, зокрема, нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Як встановили суди попередніх інстанцій, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 124 КК України, ОСОБА_6 вчинив 07 квітня 2021 року.

Відповідно до ст. 12 КК України (в редакції чинній на момент вчинення діяння) вказане кримінальне правопорушення є нетяжким злочином, за який санкцією ст.124 КК України передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Станом на 05 грудня 2024 року (на час розгляду кримінального провадження апеляційним судом) строки давності притягнення ОСОБА_6 до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, а саме три роки, минули.

Проте, як убачається з журналів та аудіозаписів судових засідань, які містяться на технічному носії фіксації кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд в порушення вимог ст. 285 КПК України не роз`яснив ОСОБА_6 про закінчення на момент апеляційного розгляду строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

Відповідно до висновку об'єднаної палати ККС ВС, викладеному в постанові від 6 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18), особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у суді касаційної інстанції в порядку ст. 440 КПК України за наявності трьох умов, зокрема: 1) на день перегляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, тобто до набрання вироком суду першої інстанції законної сили, закінчились строки давності притягнення такої особи до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення; 2) ця особа не подавала до апеляційного суду відповідне клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності і суд апеляційної інстанції не роз`яснив відповідно до положень ст. 285 КПК України особі наявність зазначених підстав для звільнення від кримінальної відповідальності та не з`ясував її думку щодо згоди чи незгоди з таким звільненням; 3) така особа за вказаних обставин висловила згоду в касаційному суді на звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

У контексті викладеного, а також зважаючи на те, що засуджений ОСОБА_6 у судове засідання касаційного суду не з`явився, клопотань про свою обов`язкову участь не подавав, думку щодо реалізації його права на звільнення від кримінальної відповідальності у жоден із доступних процесуальних способів не висловив, тобто відсутня одна з трьох обов`язкових умов, а саме згода засудженого, то Суд, з огляду на повноваження, надані нормами статей 436-437 КПК України щодо можливості зміни судових рішень судів попередніх інстанцій, має процесуальну можливість виправити допущену апеляційним судом помилку та вважає за можливе звільнити засудженого ОСОБА_6 від призначеного за ст.124 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності, тобто застосувати положення п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Зважаючи на вимоги та доводи касаційної скарги прокурора, її слід задовольнити частково, а ухвалу апеляційного суду та, в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України, вирок суду першої інстанції - змінити.

З цих підстав та, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441,442 КПК України, Суд ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 липня 2022 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання за ст. 124 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3