Справа № 467/1110/25
Провадження № 1-кп/467/118/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2025 року Арбузинський районний суд Миколаївської області

у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка Первомайського району Миколаївської області кримінальне провадження № 0000192 від 06.09.2025 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві Миколаївської області, є громадянином України, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрований по АДРЕСА_1 , фактично до затримання проживав по АДРЕСА_2 , раніше судимого

21.12.2017 року вироком Заводського районного суду м. Миколаєва за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, та звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки;

24.11.2020 року вироком Центрального районного суду м. Миколаєва за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці;

14.02.2022 року вироком Центрального районного суду м. Миколаєва за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України,

в с т а н о в и в :

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 , будучи раніше судимим вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.02.2022 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці та відбуваючи покарання в державній установі «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)», що розташована за адресою: вул. Володимирська буд. 1 в с. Костянтинівка Вознесенського району Миколаївської області, в ході відбування покарання систематично порушував режим відбування покарання, за що до нього 20 разів вживалися заходи дисциплінарного впливу адміністрацією колонії, у тому числі: 7 разів поміщення до дисциплінарного ізолятора (далі - ДІЗО) та 1 раз до приміщення камерного типу.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23.01.2025 року засудженого ОСОБА_4 за вчинення злісного порушення встановленого порядку відбування покарання переведено до приміщення камерного типу (одиночної камери) строком на 1 місяць.

Після закінчення строку тримання в приміщенні камерного типу, ОСОБА_4 належних висновків не зробив та продовжив порушувати встановлений порядок відбування покарання.

Так, засуджений ОСОБА_4 , будучи поміщеним до дисциплінарного ізолятора, 02.06.2025 року був ознайомлений з правами та обов`язками чергового камери, передбаченими «Правилами внутрішнього трудового розпорядку установ відбування покарань», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року №2823/5, до числа яких входять обов`язки стежити за чистотою в камері та здійснювати прибирання камерного санвузла, а після закінчення прогулянки - двориків для прогулянок.

Згідно графіка чергування засуджених, які перебувають в камері ДІЗО №3, засудженого ОСОБА_4 призначено 10.06.2025 року черговим по камері, про що останній був ознайомлений під підпис.

Водночас, 10.06.2025 року о 09 год. 10 хв. під час комісійного обходу території і приміщень дисциплінарного ізолятора ДУ «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)» у складі: виконуючого обов`язки начальника установи ОСОБА_5 , виконуючого обов`язки начальника оперативного відділу ОСОБА_6 , начальника відділу нагляду і безпеки ОСОБА_7 , виконуючого обов`язки заступника начальника установи з СВПР ОСОБА_8 , заступника начальника з І та КПЗ - начальника ВІ та ГЗ ОСОБА_9 , які діяли відповідно до своїх посадових обов`язків, виявлено, що в прогулянковому дворику №1 ДІЗО не прибрано сміття, що стало наслідком порушення ОСОБА_4 , своїх обов`язків.

Після цього, виявивши вказаний факт, виконуючий обов`язки начальника установи ОСОБА_5 висунув законну вимогу засудженому ОСОБА_4 , здійснити прибирання прогулянкового дворика №1 ДІЗО, як черговому по камері згідно графіку.

При цьому, засудженому ОСОБА_4 , завчасно видано необхідний для прибирання прогулянкового дворика №1 ДІЗО інвентар, проте останній 10.06.2025 року, близько 09 год. 15 хв., перебуваючи на території ДІЗО ДУ «Південноукраїнська ВК (№83)», будучи підданим протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу та попередженим про кримінальну відповідальність за злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, діючи умисно, розуміючи кримінально-протиправний характер своїх дій, не бажаючи виконувати законні вимоги адміністрації установи виконання покарань, у присутності працівників установи та представників її адміністрації в категоричній формі відмовився приступити до прибирання в прогулянкову дворику №1 ДІЗО, не маючи поважних та об`єктивних причин для такої відмови, в тому числі за станом здоров`я.

Одразу після відмови засудженого ОСОБА_4 здійснити прибирання прогулянкового дворика №1 ДІЗО, виконуючий обов`язки начальника установи ОСОБА_5 роз`яснив засудженому ОСОБА_4 його права та обов`язки як чергового по камері, попередивши про кримінальну відповідальність за ст. 391 КК України та повторно наказав йому здійснити прибирання в приміщенні прогулянкового дворика №1 ДІЗО, однак ОСОБА_4 , діючи умисно, проявляючи злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, в порушення вимог, передбачених ст. 107 КВК України, та «Правил внутрішнього розпорядку установ відбування покарань», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року №2823/5, без поважних причин у категоричній формі повторно відмовився здійснювати прибирання, незважаючи на те, що за станом здоров`я міг залучатися до прибирання прогулянкового дворика №1 ДІЗО.

Таким чином, ОСОБА_4 будучи особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, та особою, яка за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери) вчинив злісну непокору вимогам адміністрації установи виконання покарань, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ст. 391 КК України.

Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України визнав повністю, дав покази, підтвердив викладені вище обставини вчинення кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_4 пояснив, що був засуджений вироком від 14.02.2022 року Центрального районного суду м. Миколаєва до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці, яке відбував у ДУ «Південноукраїнська виправна колонія №83». За час відбування покарання він неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності, зокрема, у виді поміщення до ДІЗО, один раз до ПКТ. На початку літа 2025 року, більш точної дати він не пам`ятає, він вчергове був поміщений до ДІЗО в порядку дисциплінарного стягнення. В один з днів, з датою, яку зазначено в обвинувальному акті 10.06.2025 року він погоджується, однак точної дати сам він не пам`ятає, після прогулянки, працівник установи сказав йому прибрати прогулянковий дворик, на що він відмовився, оскільки вважає своїм обов`язком прибирання житлового приміщення, а не двору. Раніше він двір не прибирав, двір був завжди чистий. Того дня він був черговим по камері, з графіком чергувань ознайомлений. Після того до прогулянкового дворика прибули представники адміністрації установи, а саме, виконуючий обов`язки начальника установи ОСОБА_5 , виконуючий обов`язки начальника оперативного відділу ОСОБА_6 , начальника відділу нагляду і безпеки ОСОБА_7 , виконуючий обов`язки заступника начальника установи з СВПР ОСОБА_8 , заступник начальника з І та КПЗ - начальник ВІ та ГЗ ОСОБА_9 . Тобто усі особи, зазначені в обвинувальному акті були присутні. Йому було оголошено вимогу про прибирання прогулянкового дворика, на що він відмовився. Потім виконуючим обов`язки начальника установи йому було роз`яснено права та обов`язки чергового по камері, оголошено про кримінальну відповідальність за злісну непокору вимогам адміністрації установи виконання покарань, та повторно висловлено вимогу про прибирання прогулянкового дворика, однак він все одно відмовився його прибирати. Можливість прибрати в нього була, інвентар для прибирання був наявний, на стан здоров`я скарг він не мав. Вважає, що прогулянковий дворик прибирати не повинен, тим більше публічно. Житлові приміщення він завжди утримував в чистоті. Законність вимоги виконуючого обов`язки начальника установи під сумнів він не ставить. Про вчинене шкодує, оскільки розуміє, що у зв`язку з новим засудженням збільшиться строк його покарання.

Крім визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, ОСОБА_4 вважав недоцільним дослідження доказів, так як повністю погоджується з досудовим розслідуванням справи.

Покази обвинуваченого ОСОБА_4 в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового провадження і які ніким не оспорюються. При цьому у суду не було сумнівів в добровільності та істинності їх позиції. Так як суд вважав недоцільним дослідження решти доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювались, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу.

Суд роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнані ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України, за обставин, встановлених судом.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ст. 391 КК України, як злісна непокора вимогам адміністрації установи виконання покарань, особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери).

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, а також положення ст. 50 КК України, за якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 відповідно до положень ст. 67 КК України суд визнає рецидив злочинів.

Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст.12 КК України є нетяжким злочином, а також те, що обвинувачений на момент вчинення злочину був тричі засуджений, зокрема, за вчинення тяжких злочинів до покарання у виді позбавлення волі, за місцем відбуття покарання характеризується посередньо, має 20 дисциплінарних стягнень та 1 заохочення, залучався до робіт з благоустрою колонії, поліпшення житлово-побутових умов та допоміжних робіт, на лікуванні у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, до засудження мав постійне місце проживання, підтримує зв`язки з рідними шляхом листування, отримує від них посилки, має належні соціальні зв`язки.

Крім того, суд враховує позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання, наявність у обвинуваченого розуміння неприйнятності вчинених ним дій у цивілізованому суспільстві та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ст. 391 КК України у виді позбавлення волі, при цьому суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є необхідною і достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Враховуючи, що ОСОБА_4 засуджений 14.02.2022 року вироком Центрального районного суду м. Миколаєва за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці та на момент проголошення вироку невідбутий строк покарання становить 8 місяців 15 днів, згідно з положеннями ст. 71 КК остаточне покарання суд призначає за сукупністю вироків, та до призначеного покарання за цим вироком частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Так як ОСОБА_4 відбуває покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком та у цьому кримінальному провадженні тимчасово залишений у ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» на час його розгляду, прокурор клопотання про обрання запобіжного заходу не заявляв, підстави для обрання запобіжного заходу відсутні.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.02.2022 року та остаточно до відбуття ОСОБА_4 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту ухвалення вироку, тобто з 19.11.2025 року.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1