ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/2052/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/100/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - продовження строків тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференцзв`язку, в м. Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02 січня 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

в с т а н о в и л а:

Теребовлянським районним судом Тернопільської області розглядається кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000232 від 04.11.2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 , продовжено застосований щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави у сумі 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн. 00 коп., та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України у випадку її внесення, строком до 02 березня 2026 року включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд зазначив, що ризики встановлені в ухвалі слідчого судді про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати. Врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , відсутність відомостей про наявність тяжких захворювань у обвинуваченого, які унеможливлюють перебування останнього у слідчому ізоляторі, дані про особу обвинуваченого, а також те, що при застосуванні більш м`якого запобіжного заходу, обвинувачений буде мати можливість переховуватись від органів досудового розслідування та суду і впливати на свідків, суд вважав за необхідне клопотання прокурора задовольнити та продовжити строк тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 вказує, що прокурор та слідчий не довели належним чином неможливість застосування до обвинуваченого, зважаючи на дані про його особу, більш м`якого запобіжного заходу, та вважає вказаний запобіжний захід невмотивовано жорстоким.

На переконання апелянта, прокурором та судом не доведено і не обґрунтовано наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, як підстав для продовження строку тримання під вартою.

Захисник зазначає, що заявлені органом досудового розслідування ризики незаконного впливу на свідків та ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є необґрунтованими та безпідставними.

Також вказує, що ризик переховування від органів досудового розслідування та суду обґрунтовується виключно тяжкістю інкримінованого злочину та можливістю призначення покарання у виді позбавлення волі.

Зокрема, зазначає, що до обвинуваченого цілком можливим є застосування цілодобового домашнього арешту із використанням електронного засобу контролю, що, у свою чергу, нівелювало б ризик переховування від органів досудового розслідування та суду.

Захисник наголошує, що ОСОБА_7 є військовослужбовцем, який під час проходження військової служби переніс інсульт, що підтверджується випискою, долученою до матеріалів справи. Крім того, 04.11.2025 року під час подій, які є предметом даного кримінального провадження, ОСОБА_7 втратив частину лівої руки, що ускладнює його перебування в місцях попереднього ув`язнення, оскільки він потребує стороннього догляду.

Також звертає увагу суду на те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, повністю визнає свою вину, щиро кається та активно сприяє розкриттю кримінального правопорушення. Обтяжуючі обставини відсутні, а наявність пом`якшуючих обставин, з урахуванням особи обвинуваченого, може зумовити розгляд кримінального провадження в порядку ст. 349 КПК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

У зв`язку з цим тривале перебування обвинуваченого в місцях попереднього ув`язнення не відповідає вимогам національного законодавства та міжнародним стандартам.

Зазначає, що оскільки під час розгляду клопотання було доведено наявність обґрунтованої підозри та ризиків, однак не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання, наявні всі підстави для застосування, відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та ухвалити нову ухвалу, якою обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю за місцем його реєстрації.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та, з наведених у ній мотивів, просять скасувати оскаржувану ухвалу місцевого суду та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту; міркування прокурора, який вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою і тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги адвоката обвинуваченої; дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів підстав для її задоволення не вбачає, з огляду на наступне.

Висновок, викладений в ухвалі Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02 січня 2026 року щодо підстав для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд не допустив таких порушень кримінального процесуального закону, які були б підставою для його скасування.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років, яке за ступенем тяжкості є тяжким злочином.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Окрім того, згідно рішення ЄСПЛ у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom» стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення.

Аналіз матеріалів кримінального провадження та безпосередньо оскаржуваного апелянтом рішення місцевого суду, дає підстави колегії суддів для висновку, що на даній стадії кримінального провадження, при вирішенні питання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу, стандарт доказування «обґрунтована підозра» дотримано як прокурором, який звернувся до суду з відповідним клопотання, так і судом, яким обвинуваченому ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Також судом правильно враховано конкретні обставини справи, характер та обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 діяння, як воно сформульоване у обвинуваченні.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що наведені обставини свідчать про наявність обґрунтованого ризику, передбаченого п.п.1, 3,5 ч.1 ст.177 КПК України, обсяг яких не зменшився і вони продовжують існувати.

Оскільки заявлені ризики не зменшились та продовжують існувати, а завершити розгляд кримінального провадження до закінчення строку тримання під вартою обвинуваченого не є можливим, з метою уникнення обвинуваченим суду та, враховуючи відсутність обставин, які б вказували на можливість скасування запобіжного заходу обвинуваченому або його заміни на більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до 02 березня 2026 року.

Твердження апелянта про відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України колегія суддів вважає непереконливими, оскільки судом першої інстанції наведено аналіз ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, а також враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим і використано стандарт доказування обґрунтованої ймовірності, згідно з яким інші більш м`які запобіжні заходи, ніж окреслені прокурором по відношенню до обвинуваченого, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Апеляційний суд також звертає вагу, що згідно п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосовується до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є тяжким і передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до семи років.

Окрім того, суд звертає увагу на суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та його наслідки, які полягають у заподіянні тілесних ушкоджень внаслідок приведення в дію осколкової ручної гранати.

На думку колегії суддів, продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції у повній мірі та у визначеному законом порядку враховано особу обвинуваченого, його соціальні зв`язки, характер та тяжкість інкримінованого злочину, а також всі обставини справи, з якими закон пов`язує вирішення такого питання.

Щодо посилання захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 має незадовільний стан здоров`я, оскільки переніс інсульт, і втратив частину лівої руки, що ускладнює його перебування в місцях попереднього ув`язнення, оскільки він потребує стороннього догляду, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 2 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 за № 1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст. 8, 107, 116 КВК України, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10.02.2012 за № 239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 за № 1348/5/572.

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 за № 239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Таким чином, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього захворювань можливе в умовах слідчого ізолятора та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги і те, що доказів, які б підтверджували факт наявності в обвинуваченого таких захворювань, що виключають тримання його під вартою, у тому числі й відповідних висновків лікарів чи посадових осіб ДУ Чортківська УВП №26, у ході апеляційного розгляду не встановлено і таких стороною захисту не надано.

Отже, зазначена захисником обставина про незадовільний стан здоров`я не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність застосування стосовно підозрюваного більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

Застосувавши до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою, суд при розгляді клопотання прокурора у відповідності до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, також дійшов правильного висновку щодо необхідності визначення обвинуваченому ОСОБА_7 застави в розмірі 60 560 грн., яка достатньою мірою, у разі її внесення, гарантуватиме виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Таким чином, порушень вимог КПК України, які б могли стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції яку оскаржує сторона захисту, по справі не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав до її скасування, про що ставлять питання апелянт, не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02 січня 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді