УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 225/67/22

провадження № 51-3325 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в складі (далі - Суд):

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_5

установив:

Самарський районний суд м. Дніпропетровська вироком від 26 листопада 2024 року засудив ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 2 роки.

На підставі статті 75 КК звільнив ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, встановив іспитовий строк тривалістю 2 роки та поклав на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.

Задовольнив частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 .

Стягнув з цивільного відповідача 1 Приватного підприємства «НАУКОВО-ВИРОБНИЧА ФІРМА «ПОИСК» на користь потерпілого ОСОБА_6 суму 163 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнув з цивільного відповідача 2 АТ «СГ «ТАС» на користь потерпілого ОСОБА_6 11317 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 72 000 грн моральної шкоди.

У решті цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 відмовив.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 13:30 в світлий час доби ОСОБА_5 , керуючи на достатніх правових підставах технічно справним транспортним засобом - спеціалізованим вантажним фургоном марки «KRASZ» моделі «M43AFP», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під`їхав до прилеглої території продовольчого кіоску торгового центру, розташованого за адресою: м. Торецьк, вул. Дружби, 30, де зупинився та почав здійснювати розвантаження товару.

Надалі, цього ж дня о 13:57 ОСОБА_5 , завершивши розвантаження та сівши за кермо фургону, завів двигун та, діючи в порушення вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), не переконавшись, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху, почав здійснювати рух прямо, в напрямку пішохода ОСОБА_7 , яка знаходилась на лінії його руху, перед кабіною керованого ним транспортного засобу, в результаті чого здійснив на неї наїзд.

У результаті вказаної дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких настала її смерть.

Порушення пункту 10.1 ПДР, вчинене водієм ОСОБА_5 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та суспільно небезпечними наслідками.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 07 серпня 2025 року апеляційні скарги представника АТ «СГ «ТАС» та представника Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» залишив без задоволення, а вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вказані судові рішення в частині стягнення з Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» на користь потерпілого ОСОБА_6 163 000 грн моральної шкоди та призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Зазначає, що апеляційний суд порушив норми статті 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки не надав вичерпної відповіді на всі доводи апеляційної скарги представника Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК», не мотивував свої висновки щодо спростування цих доводів.

Зокрема, вказує, що суд апеляційної інстанції в ухвалі не дав відповіді на доводи скарги щодо недоведеності розміру моральної шкоди та відсутності мотивування щодо цього у вироку. Зазначає, що потерпілий не надав жодних доказів на підтвердження характеру та обсягу страждань, немайнових втрат та інших обставин, необхідних для визначення розміру моральної шкоди, зокрема, таких як звернення до лікарів за медичною допомогою у зв`язку з пережитим емоціональним стресом та за психологічною допомогою, консультаціями, висновками, рекомендаціями щодо необхідності психотерапії або іншого лікування, відпочинку, реабілітації. Не долучив потерпілий і письмових доказів, які б підтверджували втрату або зміну роботи, погіршення відносин з оточуючими, будь-які негативні зміни в житті, тощо, про що зазначалось в апеляційній скарзі.

Вважає, що суд першої інстанції не обґрунтував розмір шкоди в сумі 300 000 грн на підставі статті 23 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК) та пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, обмежившись лише арифметичним розрахунком різниці між заявленою сумою позову та частковими виплатами (страхова компенсація і добровільне відшкодування) без будь-якого аналізу характеру та обсягу моральних страждань потерпілого і дослідження відповідних доказів. Вказує, що апеляційний суд наведене залишив поза увагою та не спростував викладені в апеляційній скарзі посилання на практику Верховного Суду, а саме постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року (справа № 752/17832/14-ц) та постанову Верховного Суду від 20 березня 2024 року (справа № 740/4018/22).

Крім того, зазначає про відсутність у рішенні апеляційного суду відповіді на доводи скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам. Так, вказує, що в скарзі було наведено, що суд першої інстанції безпідставно послався на «емоційний стрес, розгубленість, тривогу, страх, розпач» потерпілого, хоча ці обставини не були зазначені в позові, і не дослідив докази щодо наявності змін у житті потерпілого. Стверджує, що суд апеляційної інстанції не мотивував, чому відсутність таких доказів не є підставою для скасування вироку в частині цивільного позову.

Разом з тим, зазначає, що цейсуд не виконав обов`язку щодо повного апеляційного перегляду, формально погодившись з вироком суду першої інстанції без аналізу конкретних порушень норм матеріального права та процесуального права.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі представника ОСОБА_4 , та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Доводи представника ОСОБА_4 щодо неправильного вирішення судами цивільного позову в частині моральної шкоди є безпідставними зважаючи на наступне.

Відповідно до змісту статті 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

У статті23 ЦК передбачено, що моральна шкода, крім іншого, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Водночас розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) і з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних рішень, до початку розгляду провадження потерпілий ОСОБА_6 подав цивільний позов, в якому оцінив завдану моральну шкоду у 300 000 грн, обґрунтувавши такий розмір душевними стражданнями, оскільки він втратив мачуху ОСОБА_7 , яка фактично замінила йому матір.

Суд першої інстанції у своєму вироку дійшов висновку, що, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася під час виконання ОСОБА_5 трудових обов`язків з Приватним підприємством «Науково-виробнича фірма «ПОИСК», то це підприємство має нести цивільно-правову відповідальність за завдану працівником товариства моральну шкоду потерпілому.

Місцевий суд вважав, що позовні вимоги потерпілого ОСОБА_6 про стягнення з цивільного відповідача 1 - Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» моральної шкоди в розмірі 163 000 грн підлягають задоволенню, тому що з цивільного відповідача 2 АТ «СГ «ТАС» стягнуто на його користь суму 72 000 грн, обвинуваченим ОСОБА_5 добровільно відшкодовано 65 000 грн, а загальний розмір заявленої моральної шкоди становив 300 000 грн.

Апеляційний суд погодився з таким рішенням районного суду та перевіривши доводи апеляційної скарги щодозменшення розміру стягнення моральної шкоди, визнавши їх безпідставними та необґрунтованими.

Зокрема, апеляційний суд врахував, що потерпілий ОСОБА_6 пережив значний емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, тривоги, страху, розпачу, внаслідок чого, був порушений звичайний уклад його життя, він дотепер відчуває почуття досади та болю, у зв`язку з втратою близької людини.

Тому, на думку, апеляційного суду, районний суд дійшов беззаперечного висновку, що заподіяна моральна шкода є очевидною, а доводи апелянтів про протилежне вважав необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що цивільний позов у даному кримінальному провадженні вирішений судом першої інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального та матеріального цивільного закону. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди місцевий суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. Також, апеляційний суд у своєму рішенні встановив, що цивільний позов судом першої інстанції був розглянутий з дотриманням вимог статей 128, 129 КПК, статті 1167 ЦК, а тому підстав для скасування або зміни судового рішення в цій частині, як просили в апеляційних скаргах представники цивільних відповідачів, не вбачав.

Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди у цьому кримінальному провадженні визначено з урахуванням моральних страждань потерпілого, конкретних обставин справи, наслідків вчиненого злочину і вважати його необґрунтовано завищеним підстав немає. Такий розмір моральної шкоди носить характер компенсації і не призводить до збагачення потерпілого.

Водночас Суд акцентує увагу на тому, що законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Стосовно доводів касаційної скарги представника ОСОБА_4 щодо недоведеності розміру моральної шкоди доказами та відсутності мотивування її розміру, Суд вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до змісту оскаржуваних рішень, суди попередніх інстанцій встановили, що потерпілому ОСОБА_6 завдано моральну шкоду внаслідок спричинення смерті його мачухи ОСОБА_7 .

Суд у свою чергу звертає увагу на те, що життя людини є найвищою соціальною цінністю і тому вважає, що визначений розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_6 з урахування глибини страждань, а також того, що негативні наслідки вчиненого кримінального правопорушення мають незворотній характер, не може вважатися завищеним або надмірним.

При цьому, наявність або відсутність звернень потерпілого за медичною або психологічною допомогою, а також відсутність консультацій, висновків, рекомендацій щодо необхідності психотерапії або іншого лікування, відпочинку, реабілітації, ненадання ОСОБА_6 письмових доказів на підтвердження втрати або зміни роботи, погіршення відносин з оточуючими, як про це зазначає в касаційній скарзі представник ОСОБА_4 , не є вирішальними для суду в конкретному кримінальному провадження при визначенні розміру моральної шкоди, і в будь-якому випадку суд керується спеціальними критеріями встановленими законом.

Розмір моральної шкоди не може бути єдиним для певного кримінального правопорушення, оскільки суд в кожній конкретній ситуації, використовуючи свої дискреційні повноваження, керується безпосередньо законом, який визначає чіткі критерії, якими повинен керуватися суд при визначені розміру моральної шкоди.

Водночас викладені в касаційній скарзі доводи та посилання в цілому не впливають на висновок про законність і справедливість прийнятого рішення.

Разом з тим, Суд відхиляє, як безпідставні доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не спростував посилання в апеляційній скарзі на практику Верховного Суду, а саме постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року (справа № 752/17832/14-ц) та постанови Верховного Суду від 20 березня 2024 року (справі № 740/4018/22), оскільки покликання на вказані рішення є нерелевантними, так як обставини у цих провадженнях та у провадженні щодо ОСОБА_5 не є аналогічними.

На переконання суду касаційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, апеляційний суд в достатній мірі обґрунтував свої висновки та, постановляючи рішення, дотримався приписів статей 370, 414, 419, 420 КПК і ЦК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, Суд не вбачає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірити їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги і наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального Кодексу України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «ПОИСК» ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3