Провадження № 11-кп/824/5432/2025 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_1
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі ВКЗ),

захисників ОСОБА_8 (в режимі ВКЗ),

ОСОБА_9 (в режимі ВКЗ),

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27 серпня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2025 року ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, продовжено тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 25.10.2025 року включно без визначення розміру застави.

Таке рішення, суд мотивував тим, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України вказані стороною обвинувачення є актуальними та сталими, хоча дещо знизились, але з огляду на тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень, в тому числі проти основ національної безпеки України, виправдовують подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Також, прокурором у клопотаннях про подовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 в цілому дотримано вимоги ч. 1 ст. 184 КПК України щодо клопотань слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу, тому числі викладено обставини, що дають підстави висунути обвинувачення щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ст. 111-2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_10 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 постановлена без наявних на те правових підстав та підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Як зазначає захисник, строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 перевищує понад 2,5 роки. Цей термін є настільки тривалим, що виникає обґрунтоване порушення статті 5 Європейської конвенції з прав людини

Також, захисник зазначає про те, що формально звертаючись до суду з черговим ідентичним попередньому клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор не надає переконливих доказів того, чому існують ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Відсутнє обґрунтування неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Апелянт звертає увагу на те, що судом не було наведено мотивів, чому не враховано особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_7 є особою похилого віку, інвалідом першої (Б) групи, внаслідок довготривалого перебування під вартою, має погіршений стан здоров`я та потребує постійного стороннього догляду, разом з тим, умови ДУ «Київський слідчий ізолятор» не здатні забезпечити наведене. Вищевказані обставини у своїй сукупності можуть свідчити на користь зменшення ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого. До того ж, у зв`язку з постійними ракетними обстрілами м. Києва, враховуючи місцезнаходження ДУ «Київський слідчий ізолятор», зазначене неабияк відображається на моральному та фізичному станах, а також на самопочутті в цілому.

Відтак, чергове абстрактне вирішення питання судом про продовження строку дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 порушує вимоги ст. 370 КПК України.

Захисник зазначає, що ОСОБА_7 третій рік перебуває під вартою, а тому, слід зазначити, що продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості виходить за межі розумного строку, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними»

До того ж, відповідно до практики Європейського суду з прав людини до розгляду доцільності продовження строків тримання під вартою впродовж досудового розслідування який ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне клопотання про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право особи на свободу.

Захисник наголошує, що у цьому контексті, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, постійне існування обґрунтованої підозри є обов`язковою та неодмінною умовою застосування щодо особи запобіжного заходу, пов`язаного з позбавленням волі, але через певний час дотримання цієї умови стає недостатньо.

Захисник, вважає, що таким чином, повертаючись до критеріїв, наведених ст. 5 Конвенції, коли особу позбавляють свободи, то жоден з них не дотичний до ситуації, пов`язаної з продовженням строку дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 . Отже, суд першої інстанції порушив Конвенцію, оскільки не вказав критерії, зазначені ст. 5 Конвенції, за яких можливе позбавлення волі особи.

Окрім того, як тримання під вартою КПК України визначені інші альтернативні запобіжні заходи як: особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт.(ст. 176 КПК України).

З цього приводу захисник зазначає, що суд навіть не розглядає можливості застосування запобіжного заходу у вигляді застави, не визначивши її розмір, але враховуючи обставини та відсутність у ОСОБА_7 фінансової спроможності, обсяг застави може бути непомірний для останнього, тому, і сторона захисту просить про застосування домашнього арешту, який хоча і є ідентичним за змістом з триманням під вартою, але його застосування передбачає менше обмежень та меншу міру страждань і незручностей для ОСОБА_7 з урахуванням віку та стану його здоров`я. До того ж, врахування стану здоров`я обвинуваченого у зв`язку з тяжкими хронічними захворюваннями в багатьох випадках зумовлює необхідність зміни запобіжного заходу.

Крім того, підставою для застосування подальшого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор наводить існування трьох ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Захисник зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 в силу свого віку звільняється від проходження військової служби у період дії воєнного стану в країні, проте, твердження прокурора щодо права та можливості ОСОБА_7 залишити територію України та виїхати за кордон можуть бути виключені не лише при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, паспорт громадянина України та паспорти для виїзду за кордон перебувають в органу досудового розслідування, без вказаних документів обвинувачений не зможе покинути країну.

Разом із тим, з початку повномасштабної агресії рф проти України, у тому числі, з набуттям чинності Закону № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» значно посилився контроль за переміщенням громадян на території України та контроль державного кордону України. Разом з тим, наявність комендантської години, чисельна кількість блокпостів та патрулів з числа правоохоронних органів та військових, в тому числі і на кордоні з тимчасово-непідконтрольними державі територіями унеможливлює переховування обвинуваченого в разі обрання йому запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Так, до ухвалення вироку, 18.04.2024 рішенням Вищого антикорупційного суду до ОСОБА_7 застосовано санкції та вилучено у нього всі активи, тобто останнього позбавлено усіх його статків, що спростовує припущення щодо можливості використання майнового стану для здійснення впливу.

Фактично, судом було позбавлено ОСОБА_7 будь-якої фінансової спроможності, що дасть можливість переховуватись від суду. При цьому, наявність матеріальних ресурсів стороною обвинувачення доведено не було, а у попередніх прийнятих рішеннях суду по цій справі встановлено, що матеріали кримінального провадження не містять даних про наявність у обвинуваченого соціальних зв`язків такої міцності, які можуть запобігти ризику переховування обвинуваченого від суду.

Щодо ризику незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, захисник зазначає, що наявності даного ризику судом вкотре не враховано позитивних характеристик, неодноразових нагород та подяк, сімейний стан, вік ОСОБА_7 , оскільки зазначені факти не можуть свідчити про жорсткий характер обвинуваченого, який надасть змогу здійснювати такий вплив.

Також, захисник звертає увагу, що обвинувачений знаходиться у ДУ «Київський слідчий ізолятор», де здійснюється аудіозапис усіх телефонних розмов, в тому числі, ОСОБА_7 , які надаються Головному слідчому управлінню СБУ для перевірки. Це доводить, що за час перебування у ДУ «Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_7 не здійснює вплив на свідків та немає такого наміру у подальшому. Також стороною захисту виокремлено факт, який судом залишено поза увагою про те, що справа знаходиться на стадії допиту свідків сторони обвинувачення, при цьому, дії прокурора спрямовані на затягування розгляду справи в цій частині. Однак, станом на момент подання даної апеляційної скарги, допити свідків майже проведені, а отже, здійснювати вплив на них ОСОБА_7 немає сенсу.

Про те, що вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 , то даний ризик обумовлюється врученням 28 квітня 2025 року повідомлення про підозру у вчиненнi кримiнальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 209, ч. 5 ст. 191 КК України. Однак, захисник зазначає про те, що нібито вчинення кримінальних правопорушень за ознаками ч. 3 ст. 209, ч. 5 ст. 191 КК України стосується абсолютно іншого кримінального провадження, а саме повідомлення про підозру вручено обвинуваченому ОСОБА_7 незаконно, за відсутності захисників, чим було порушено право на першу вимогу мати захисника.

До того ж, викладені обставини у повідомленні свідчать про перебіг подій датованих 1993-1997 р.р., тобто більше 30 років тому. Підозра є невмотивованою, докази підтвердження вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень відсутні.

Тому, з огляду на викладене, ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України апріорі не повинен був братися до уваги судом, оскільки вручення повідомлення про підозру у іншому кримінальному провадженні є незаконним.

Проте, суд, задовольняючи вчергове клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не врахував доводи сторони захисту та відсутність належного обґрунтування прокурора щодо наявності вищенаведених ризиків, а лише формально прийняв рішення про продовження строку тримання під вартою.

Також, сторона захисту зазначає про те що, враховуючи місце тримання підзахисного під вартою, вік обвинуваченого, існує реальна загроза життю та існуванню ОСОБА_7 , тримання під вартою з всіма хворобами та додатково впливом на моральний та фізичний стани за рахунок ракетних обстрілів, здійснюється непоправний негативний вплив на здоров`я ОСОБА_7 . Виходячи з вищевикладеного, до осіб такого ж віку не застосовуються подібні запобіжні заходи, і підзахисний є єдиною особою, щодо якої національні органи влади вважають за доцільне, без будь-яких обґрунтованих підстав, виходячи виключно з нічим не підтверджених припущень, застосовувати беззастережне утримання під вартою протягом майже трьох років поспіль.

Захисник, зазначає, що у випадку із обвинуваченим рішення є необґрунтованим, достатньої сукупності фактів, які стосуються як правопорушення, так і обвинуваченого немає. Формальне задоволення клопотання прокурора як наслідок призводить до порушення прав обвинуваченого і є підставою для скасування рішення.

На підставі наведеного, захисник вважає, що ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2025 року по справі про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 є такою, що не відповідає повноті судового розгляду, а висновок суду таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав позицію захисників,

пояснення прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, захисником ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_10 порушене питання про скасування оскаржуваної ухвали. Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвала судом першої інстанції була постановлена 27.08.20245, строк тримання обвинуваченого під вартою був визначений до 25.10.2025. На день розгляду справи судом апеляційної інстанції ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 27.08.2025 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 до 25.10.2025 фактично втратила чинність, висновки, які були зроблені у цій ухвалі, на сьогоднішній час втратили своє юридичне значення, що указує на неможливість скасування цієї ухвали судом апеляційної інстанції.

Так, необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

За своєю правовою природою ризик вчинення підозрюваним, обвинуваченим дій (поведінки підозрюваного, обвинуваченого), перелік яких визначений ч.1 ст.177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах, про імовірність протидії підозрюваного, обвинуваченого кримінальному провадженню у одним із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і нинішньому чи минулому. Проте, існування можливості такої протидії на майбутнє, повинно підтверджуватися доказами станом на момент ухвалення відповідного рішення. Це твердження знайшло своє підтвердження у ряді статей діючого КПК України. Зокрема, аналіз положень ч.2 ст.177, ч.1 ст.194, ч.1 ст.196, ч.3 ст. 199 КПК України дає підстави стверджувати те, що як у випадку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так і у випадку продовження строку дії цього запобіжного заходу, суд вирішує питання про існування ризиків станом на час ухвалення відповідного рішення. У зв`язку із цим, колегія суддів вважає, що перевірка висновків суду першої інстанції про існування того чи іншого ризику, передбаченого ч.1 ст.177 КПК України, можлива лише під час дії ухвали про застосування запобіжного заходу чи продовження строку тримання під вартою, тобто у час, коли ці ризики дійсні та існує реальна можливість перевірки їх існування. Та обставина, що станом на час розгляду справи оскаржувана ухвала втратила чинність унеможливлює скасування цієї ухвали, що указує на необґрунтованість вимог захисника в частині скасування цієї ухвали. Колегія суддів також зважає на те, що у відповідності із вимогами ст. 407 КПК України, до повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги відноситься прийняття рішення пов`язаного виключно із втручанням у судове рішення шляхом його зміни чи скасування або невтручання, шляхом залишення цього рішення без змін. Цією нормою закону не передбачено можливості встановлення будь-яких фактів, констатації порушень закону, тощо без прийняття апеляційним судом свого рішення щодо рішення суду першої інстанції. У зв`язку із цим, за відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення, як такого яке втратило чинність, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити будь-яке рішення щодо тих обставин, які наведені обвинуваченим у апеляційній скарзі.

Колегія судів зважає і на те, що нормами КПК України не передбачається можливості залишення апеляційної скарги без розгляду. Наведені вище обставини не дають також підстав для закриття апеляційного провадження.

Із урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги у зв`язку із неможливістю скасування ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 27.08.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , а тому колегія суддів залишає апеляційну скаргу захисника без задоволення, а зазначену ухвалу - без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3