ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/995/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/165/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харківв в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 18 березня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному 03 січня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000004, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, без місця реєстрації та постійного проживання, неодноразово судимого, останній раз:

- 20 березня 2023 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 18 березня 2024 року ОСОБА_8 засуджено за ч.4 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ч.4 ст.70, ст.72 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винним в тому, що він 31 грудня 2022 року приблизно о 17.00 год. перебував у квартирі раніше йому знайомої ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , помітивши в кімнаті жіночу сумку, яка належала ОСОБА_10 , у нього раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите заволодіння її вмістом.

Після чого, ОСОБА_8 , діючи умисно, в період дії воєнного стану, спочатку наблизився до ОСОБА_10 , 1946 р.н., яка є особою похилого віку та використовуючи свою фізичну перевагу над жінкою похилого віку, наніс один удар правою ногою в область лівої ноги потерпілої, чим заподіяв сінець, внаслідок чого остання втратила рівновагу та впала на підлогу, чим застосував насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, від таких дій ОСОБА_8 потерпілій було заподіяно сінець, який за ступенем тяжкості відноситься до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, які викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, та діючи відкрито у присутності потерпілої, взяв зі стільця жіночу сумку, яка належить останній, дістав звідти грошові кошти у розмірі 350 гривень.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив всі дії, які вважав за необхідне для заволодіння у відкритий спосіб грошовими коштами потерпілої ОСОБА_10 .

Після цього, ОСОБА_8 , звернувши на свою користь викрадене майно, з місця скоєння злочину зник, розпорядившись ним в подальшому на власний розсуд та завдавши потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 350 грн.

До початку судового розгляду прокурор подав до апеляційного суду заяву в якій, посилаючись на ст.403 КПК України відмовився від апеляційної скарги на вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 18 березня 2024 року.

В судове засідання потерпіла ОСОБА_10 та її представник адвокат ОСОБА_11 не з`явилися, надали до суду, кожен окремо заяви з проханням апеляційний розгляд провести без їх участі.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить оскаржуваний вирок щодо нього скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо нього у тому ж суді першої інстанції.

В обґрунтування посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду.

Покази потерпілої під час допитів є суперечливими, однак судом не були з`ясовані протиріччя, та не зрозуміло: скільки ударів було нанесено; чи заволодів ключами; яким чином взяв гроші; чи забирав він сумку у потерпілої, та в кого вона залишилась; в якій черзі вони виходили з квартири; скільки разів потерпіла приходила до сина; коли змінили замок на вхідних дверях квартири.

Також просить визнати недопустимим доказом протокол слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_10 , оскільки він проводився у приміщенні відділу поліції, а не за місцем вчинення кримінального правопорушення, крім того, у вказаній слідчій дії не брали участі поняті.

Вважає, що його дії невірно кваліфіковані за ч.4 ст.186 КК України, оскільки поняті під час допиту в суді пояснювали, що під час слідчого експерименту від 14 січня 2023 року, потерпіла лише показувала, як обвинувачений наніс їй тілесні ушкодження.

Зазначає про відсутність такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану.

Окрім цього, зазначає, що забезпечення захисника з безоплатної правничої допомоги, можливо лише обвинуваченим або особам, які є недієздатними або страждають на психічні захворювання, а тому йому не зрозуміло, з яких підстав потерпілій було надано адвоката для надання безоплатної правової допомоги та захисту їх прав. У зв`язку з чим, у обвинуваченого є сумніви щодо дієздатності потерпілої та можливості сприймати її покази.

Водночас зазначає, що призначене судом покарання є занадто суворим.

Захисник в апеляційній скарзі просить вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 18 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо нього у тому ж суді першої інстанції.

В обґрунтування посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду.

Просить визнати недопустимим доказом протокол слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_10 , оскільки він проводився не за місцем вчинення кримінального правопорушення, крім того, у вказаній слідчій дії не брали участі поняті.

Зазначає про відсутність такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану.

Також просить про визнання недопустимими докази фактичних даних, отриманих в ході допиту слідчим суддею потерпілої ОСОБА_10 , а також фактичних даних, отриманих в ході допиту судом свідка ОСОБА_12 , оскільки допити потерпілої проводились у присутності свідка ОСОБА_12 - її сина.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні просила апеляційні скарги захисника та обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Потерпіла та її представник в судовому засіданні просили апеляційні скарги захисника та обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні вимоги апеляційних скарг підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, просили вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у тому ж суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційних скарг, зваживши на доводи прокурора, потерпілої та її представника, обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів, з урахуванням положень ст.404 КПК України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги, дійшла наступного висновку.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З огляду на ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Надаючи оцінку доводам апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Проаналізувавши матеріали справи, а також зміст оскаржуваного вироку, колегія суддів дійшла висновку, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, повністю та об`єктивно підтверджується дослідженими у ході судового розгляду доказами, які, в свою чергу, є належними, достовірним і допустимими, а також взаємодоповнюючими, та при їх системному аналізі, достатніми для вирішення кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду судом першої інстанції було допитано та надано об`єктивну оцінку показанням, а саме:

- потерпілої, які вона надавала в ході проведення допиту слідчим суддею в порядку ст. 225 КПК України 23 січня 2023 року про те, що ОСОБА_8 є сином її подруги. Він винаймав у неї кімнату. 31 грудня 2022 року вона перебувала вдома за адресою, до неї прийшов ОСОБА_8 та в ході конфлікту, який виник через виселення, наніс їй декілька ударів, в тому числі удар ногою по нозі, від якого вона впала. Вона намагалася вийти з квартири, ОСОБА_8 відібрав у неї сумку, але потім вона її вирвала. Після цього вона побігла до свого сина, де і ночувала. По дорозі зустріла сусідку ОСОБА_13 . ОСОБА_8 залишився у квартирі. У квартирі перебували його речі. Зранку вони з сином поїхали до неї додому, ОСОБА_8 там не було. Після цього вона звернулась до поліції. У ОСОБА_8 були ключі. Коли вона прийшла до сина, грошей у сумці не було. Ключі були прив`язані до сумки, чи зникли вони не пам`ятає.

В ході проведення додаткового допиту слідчим суддею в порядку ст.225 КПК України 02 лютого 2023 року потерпіла ОСОБА_10 додатково надала показання, що після конфлікту з ОСОБА_8 , який її побив, вона звернулася до поліції з відповідною заявою. Писала у заяві, що ОСОБА_8 побив її та забрав гроші та ключі. Конфлікт виник через питання виселення ОСОБА_8 з квартири. На момент конфлікту 31 грудня 2022 року у ОСОБА_8 не було ключів від квартири, вона відкрила йому двері. В ході конфлікту він вихопив сумку, в якій були гроші (350 грн.) та ключі. Сумка перебувала в кімнаті на стільці. Вони почали пручатися за сумку, і ОСОБА_8 почав її бити ногами, наніс 4-5 ударів. Вона вирвала сумку у ОСОБА_8 та вибігла з квартири. ОСОБА_8 залишився в квартирі. Потім вони з сином повернулися додому, квартира була відчинена. Ключі залишились у неї. Заяву до поліції писала власноручно наступного дня. При первісному допиті говорила правду, але могла щось забути. ОСОБА_8 рився у сумці, але вона не бачила, як він забирав звідти гроші. Але ніхто більше не міг їх забрати.

В ході допиту в судовому засіданні 03 листопада 2023 року потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_8 винаймав у неї кімнату. Потім виник конфлікт через необхідність звільнення кімнати. В ході конфлікту 31 грудня 2022 року ОСОБА_8 почав бити її по різним частинам тіла, в тому числі по нозі. Потім ОСОБА_8 схопив сумку, в якій перебували 350 грн., він їх вихопив, відірвав ключі, які були прив`язані до сумки. Де саме перебувала сумка не пам`ятає. В подальшому сумка залишилася у неї. Коли вона вибігла з квартири, зустріла сусідку ОСОБА_13 . Потім вона побігла до сина, разом з яким повернулися додому.

Також зазначила, що не пам`ятає, чи повертав їй ОСОБА_8 ключі від квартири раніше, чи перебували в квартирі його речі.

Грошові кошти в сумі 350 грн. частина пенсії. Як потрапив ОСОБА_8 до квартири не пам`ятає. Наступного дня вона прийшла до поліції та написала заяву про злочин. Під час допиту слідчим суддею вона пам`ятала події краще;

- свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що є сином потерпілої ОСОБА_10 . Його мати наприкінці 2021 року здавала кімнату ОСОБА_8 та його цивільній дружині. Приблизно у серпні 2022 року свідку зателефонували сусіди та повідомили, що з кімнати ОСОБА_8 відчуваються запахи наркотичної речовини та до нього ходять особи у стані сп`яніння. Він запропонував ОСОБА_8 покинути дану кімнату. 31 грудня 2022 року до квартири матері прийшов ОСОБА_14 , мати відчинила йому, він повідомив, що буде знову тут жити, пройшов до її кімнати, вдарив правою ногою по лівій нозі потерпілої. ОСОБА_8 взяв сумку зі стільця в кімнаті, забрав з неї грошові кошти в сумі 350 грн. та ключі від квартири та пішов. Мати прийшла до свідка та повідомила про те, що сталося. Свідок на таксі разом з матір`ю приїхали та замінили замок. У сумки була відірвана ручка, речі з сумки валялися на підлозі. Грошей у сумці не було. Потім свідок поїхав додому, але 01.01.2023 близько 14-20 мати знову прийшла до нього та повідомила, що ОСОБА_8 знову прийшов та забрав ключі, повідомивши, що буде приходити та жити. Вони з матір`ю знову замінили замок. Наступного дня вони з матір`ю звернулися до поліції.

Про обставини вчинення злочину відносно матері свідку відомо саме з її слів, очевидцем подій він не був:

- свідка ОСОБА_15 , яка пояснила, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . В одному будинку з нею проживає ОСОБА_10 , ОСОБА_8 знає як квартиранта останньої, який проживав у неї півроку рік.31 грудня 2022 року біля 17-00 вона приїхала додому. Побачила ОСОБА_16 , який зайшов разом з нею у двір та пішов до квартири АДРЕСА_3 . Вона бачила, як двері до квартири зачинялися. Через деякий час свідок виходила з квартири та побачила, що хтось виходив з квартири АДРЕСА_3 (силует чоловіка) та йшов від під`їзду до виходу з двору. За одягом вона впізнала ОСОБА_8 . Потім з квартири вийшла ОСОБА_10 ) вона була дуже знервована, та розповіла свідку, що ОСОБА_17 її боляче вдарив та забрав сумку з грошима, тому вона піде до свого сина. На пропозицію викликати швидку потерпіла відмовилася. У подальшому свідок приймала участь у впізнанні ОСОБА_8 . Сусідку може охарактеризувати як літню жінку, нічого поганого про неї сказати не може. ОСОБА_8 під час проживання у будинку шумно себе поводив разом з особами, що приходили до нього;

- свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які пояснили, що 14 січня 2023 року приймали участь у слідчому експерименті в якості понятих. Слідчий експеримент відбувався у кабінеті відділу поліції за адресою: м. Харків, просп. Любові Малої, 45. Жінка розповіла, що чоловік, якому вона раніше здавала кімнату, 31 грудня 2022 року прийшов до неї додому, де наніс їй удар правою ногою в район стегна, від чого вона впала на підлогу. Далі вона продемонструвала механізм удару на статисті. У слідчому експерименті приймали участь: інший понятий, потерпіла, статист, співробітники поліції, а також це фіксувалося на камеру. Всі учасники слідчої дії ознайомилися з протоколом та підписали його.

Поряд з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені вище показання об`єктивно підтверджуються, узгоджуються та доповнюються ще й наступними доказами:

- заявою ОСОБА_10 від 02.01.2023 до ВП № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області, відповідно до якої вона просить застосувати заходи щодо її колишнього квартиранта ОСОБА_8 , який 31.12.2022 близько 17:00 год. прийшов за місцем її проживання та вчинив конфлікт, після того, як він пішов, було виявлено відсутність речей ОСОБА_10 , а саме: сумки з ключами, пенсійним посвідченням та грошима у розмірі 350 грн. (к/п, а.с. 5).

- висновком судово-медичної експертизи № 09-8/2023 від 03.01.2023, відповідно до якого у ОСОБА_10 виявлено синець на лівому стегні, який утворився від травматичної дії тупого твердого предмету за механізмом удару-стиснення та міг бути отриманий за 2-4 доби до проведення експертизи. За ступенем тяжкості винець відноситься до легких тілесних ушкоджень, які викликали незначні скороминущі наслідку, тривалістю не більше 6 днів (к/п, а.с. 25).

- протоколом слідчого експерименту від 14.01.2023, в ході проведення за участю потерпілої ОСОБА_10 останньою продемонстровано, як 31.12.2022 за місцем її проживання ОСОБА_8 наніс їй удар правою ногою по її лівій нозі, від чого вона впала на підлогу (к/п, а.с. 27-30).

- висновком судово-медичної експертизи № 09-73/2023 від 23.01.2023, відповідно до якої у ОСОБА_10 виявлено синець на лівому стегні, який утворився від травматичної дії тупого твердого предмету за механізмом удару-стиснення та міг бути отриманий за 2-4 доби до проведення експертизи. За ступенем тяжкості винець відноситься до легких тілесних ушкоджень, які викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6 днів. Тілесне ушкодження у ОСОБА_10 могло утворитися за обставинами та механізмом, на які вона вказує при проведенні слідчого експерименту 14.01.2023 (к/п, а.с. 32).

- протоколом пред`явлення для впізнання особи від 14.01.2023, відповідно до якого, свідок ОСОБА_15 серед інших осіб впізнала ОСОБА_8 як особу, яка відкрито заволоділа майном ОСОБА_10 (к/п а.с. 41-45).

Таким чином, суд першої інстанції дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у даному провадженні, повно та всебічно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази та дав їм кожному окремо та у сукупності належну оцінку, що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

Поряд з цим, судом обґрунтовано визнано недопустимим доказом протокол огляду місця події від 02 січня 2023 року, оскільки на порушення вимог ч. 7 ст. 223 КПК України, огляд було проведено без участі понятих. У той же час, слід зазначити, що в ході даної слідчої дії будь-які речі або документи вилучені не були.

Щодо посилання обвинуваченого та його захисника про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого, а також розбіжностей щодо показань потерпілої колегія суддів зазначає наступне.

Так, досліджені судом докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі, сумніву в своїй належності та допустимості не викликають, повністю підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Судом вірно визнано доведеним, що 31 грудня 2022 року приблизно о 17-00 год. ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , наніс потерпілій один удар правою ногою в область її лівого стегна, після чого взяв до рук належну потерпілій сумку та привласнив її зміст грошові кошти в розмірі 350 грн.

Поряд з цим, судом обґрунтовано розцінено невизнання обвинуваченим винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, в якості його позиції, спрямованої на уникнення або пом`якшення кримінальної відповідальності.

При цьому, судом вірно визнано не доведеним обвинувачення в частині факту заволодіння ОСОБА_8 ключами потерпілої, оскільки це об`єктивно не підтверджується будь-якими наявними у справі доказами. В ході допитів слідчим суддею (двічі) та судом першої інстанції потерпіла не змогла з впевненістю зазначити про заволодіння ОСОБА_8 ключами від її квартири.

У той же час, в ході кожного з допитів потерпіла стверджувально зазначала про відкрите заволодіння обвинуваченим грошовими коштами в розмірі 350 грн., які перебували в її сумці та зникли після конфлікту з ОСОБА_8 .

Поряд з цим, факт відкритого заволодіння ОСОБА_8 грошовими коштами потерпілої із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для її життя та здоров`я (грабіж), вчиненого в умовах воєнного стану підтверджується, зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , протоколом проведення слідчого експерименту, експертними висновками.

Окрім цього, сам по собі факт нанесення потерпілій удару не спростував в судовому засіданні і сам ОСОБА_8 . Не надано будь-яких доказів на спростування цього й суду апеляційної інстанції.

При цьому, потерпіла ОСОБА_10 двічі допитана слідчим суддею в ході досудового розслідування, а також допитана судом в ході судового розгляду з метою уточнення її показань, та надала показання про те, що ОСОБА_8 не тільки наніс їй удар ногою, а і заволодів грошовими коштами.

Сумнівів у правдивості показань потерпілої, з огляду на узгодженість їх з показаннями інших свідків та іншими матеріалами кримінального провадження, у колегії судів не виникає.

Поряд з цим, відмінність між показаннями потерпілої, наданих слідчому судді та суду, вірно оцінені судом як результат погіршення можливостей її пам`яті, що пов`язане з похилим віком. Разом з тим, інші досліджені судом докази свідчать про те, що потерпіла при проведенні за її участю переважної більшості слідчих дій стверджувально повідомляла про вчинення відносно неї грабежу.

Таким чином, аналіз наданих та досліджених судом доказів в їх сукупності дають суду підстави беззаперечно вважати, що ОСОБА_8 вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України відкрите заволодіння чужим майном (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчинене в умовах воєнного стану.

Посилання обвинуваченого та його захисника про відсутності такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану не є слушними, враховуючи наступне.

Так, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відносно часу вчинення злочину востаннє Указом Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України № 2738-IX від 16.11.2022), вирішено продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

При цьому, вчинення майнового злочину в умовах воєнного чи надзвичайного стану може мати місце не лише у районах вогневого ураження, тимчасової окупації або проходу військ, а також і поза межами згаданих районів.

Відповідно до правового висновку, якій міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 січня 2024 у справі № 722/594/22, провадження № 51-3186 кмо 22, здійсненого на виконання положень ч.4 ст.442 КПК України, за ч.4 ст.186 КК України кримінальна відповідальність передбачена за вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану на території, на якій він введений.

Також не є слушними доводи сторони захисту про визнання недопустимим доказом фактичних даних, отриманих в ході допиту слідчим суддею потерпілої ОСОБА_10 , а також фактичних даних, отриманих в ході допиту судом свідка ОСОБА_12 , оскільки допити потерпілої проводились у присутності свідка ОСОБА_12 - її сина.

Так, дійсно, на стадії досудового розслідування двічі проводився допит потерпілої ОСОБА_10 в порядку ст.225 КПК України та судом першої інстанції було досліджено технічний запис зазначених слідчих дій. Було встановлено, що при проведенні допитів був присутній свідок ОСОБА_12 син потерпілої. Зазначена особа будь-якої активної участі у допиті не приймала, була лише присутня в залі судового засідання.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що раніше в ході досудового розслідування, а саме 03 січня 2023 року ОСОБА_12 вже був допитаний слідчим в якості свідка. Потерпіла ОСОБА_10 є особою похилого віку 1946 р.н., та з огляду на вік та стан здоров`я для її явки до суду потрібен був супровід.

В ході судового розгляду ОСОБА_10 та ОСОБА_12 допитані судом окремо один від одного, та у різні дні, з дотриманням вимог КПК, що виключає сумніви щодо їх достовірності та скорегованості.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що потерпіла та свідок є близькими родичами (матір`ю та сином), а тому безумовно допускає факт неодноразового спілкування між ними в ході досудового розслідування та судового розгляду, оскільки це є нормальним для близьких родичів, що також враховувалося та перевірялося судом під час їх допиту шляхом уточнюючих запитань.

Посилання сторони захисту про визнання недопустимим протоколу слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_10 з огляду на те, що він проводився у приміщенні відділу поліції, а не за місцем вчинення кримінального правопорушення, та крім того, у вказаній слідчій дії не брали участі поняті, не є слушними, оскільки вказані доводи спростовуються як безпосередньо змістом самого протоколу проведення слідчого експерименту, де зазначено про участь у ньому понятих, так і показаннями допитаних за клопотанням захисту свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , які пояснили, що приймали участь у слідчому експерименті в якості понятих, та досить детально описали подробиці процедури його проведення.

Що стосується місця проведення слідчого експерименту, то ст.240 КПК України не передбачає обов`язкового проведення слідчого експерименту безпосередньо за місцем події, що відбулася.

Крім того, в ході слідчого експерименту потерпілою ОСОБА_10 продемонстровано лише обставини та механізм спричинення їй ОСОБА_8 удару ногою, що не вимагало безпосереднього відтворення обставин вказаної події саме за адресою такої події.

Також не є слушними посилання обвинуваченого про те, що судом не були з`ясовані протиріччя у показах потерпілої про те, в якій черзі він та потерпіла виходили з квартири; в кого залишилась сумка потерпілої після події; скільки разів потерпіла приходила до сина; коли змінили замок на вхідних дверях квартири, оскільки ці питання не мають відношення для доведеності обвинувачення.

Щодо посилання обвинуваченого на відсутність підстав для залучення представника потерпілої в порядку надання безоплатної правової допомоги, то вони також не є слушними, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» - право на безоплатну вторинну правничу допомогу згідно з цим Законом та іншими законами мають такі категорії фізичних осіб: зокрема, повнолітні особи, які перебувають під юрисдикцією України, якщо їхній середньомісячний дохід, розрахований відповідно до методики, затвердженої Міністерством юстиції України, не перевищує двох розмірів прожиткового мінімуму, розрахованого та затвердженого відповідно до закону.

Відповідно до матеріалів провадження, потерпіла ОСОБА_10 , 1946 року народження, є пенсіонеркою та її майновий стан не дозволяє їй самостійно залучити адвоката.

При цьому, колегія суддів зазначає, що саме по собі залучення адвоката з безоплатної правничої допомогине є безумовним свідченням про якісь певні вади особи потерпілої, як про це зазначає сторона захисту.

Посилання захисника про те, що судом не було встановлено походження грошових коштів потерпілої є безпідставним, оскільки потерпілою була надано показання, що це решта її пенсії.

Враховуючи викладене, порушень вимог ст.290 КПК України колегією суддів не встановлено, а тому суд обґрунтовано взяв до уваги та поклав в основу вироку ті докази, які були відкриті сторонам та безпосередньо досліджені у судовому засіданні.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст.94 КПК України, критерію «поза розумним сумнівом» оцінив усі наявні докази, прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та цілком вірно кваліфікував його дії саме за ч.4 ст.186 КК України, а тому доводи обвинуваченого та його захисника в апеляційних скаргах про неповноту та неправильність судового розгляду, недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 та відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, не є слушними і не підлягають задоволенню.

Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги обвинуваченого в частині правильності призначення йому покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставин, що обтяжують покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.50,65 КК України, а саме.

Так, кримінальне правопорушення за ч.4 ст.186 КК України, відповідно до класифікації за ст.12 КК України, є тяжким злочином, обвинувачений судимий, не працює, не одружений, на обліку у лікаря нарколога й психіатра не перебуває, не має постійного місця проживання та місця реєстрації.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , під час судового розгляду не встановлено.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом визнані - рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення відносно особи похилого віку.

Апеляційні доводи обвинуваченого про суворість призначеного йому покарання за злочин, передбачений ч.4 ст.186 КК України із застосуванням правової формули, передбаченої ч.4 ст.70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 8 років, на думку колегії суддів, - є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданих апеляційних скарг сторони захисту, об`єктивно відсутні нові обставини, які пом`якшують призначене судом покарання та вказують на його явну несправедливість через невиправдану суворість.

Крім того, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (аналогічні позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Колегія суддів враховує фактичні обставини кримінального провадження; ступінь тяжкості та суспільного небезпечності вчиненого злочину; дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставин, що обтяжують покарання, та вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів, а апеляційні доводи обвинуваченого про необхідність призначення більш м`якого покарання, слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер та призначене судом першої інстанції покарання у тому виді та розмірі, як це зазначено у вироку.

Таким чином, вирок суду щодо ОСОБА_8 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідає вимогам ст.370 КПК України, підстав для його скасування або зміни, як на тому наполягають захисник та обвинувачений в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 18 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4