ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/1615/22 Номер провадження 11-кп/814/1919/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченоїОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження (справа №527/1615/22) за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Полтава, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму,

визнано винуватою та засуджено за:

ч.4 ст.186 КК України - на 7 років позбавлення волі;

ч.2 ст.121 КК України - на 8 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 8 років позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_8 у строк покарання:

відповідно до ч.7 ст.72 КК України - строк її перебування під домашнім арештом з 13 грудня 2022 року до 17 травня 2023 року з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі;

на підставі ч.5 ст.72 КК України - строк її попереднього ув`язнення із 17 травня 2023 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.

Вирішено питання щодо арештів майна та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за таких обставин.

08 червня 2022 року приблизно о 05 годині 42 хвилини ОСОБА_8 , перебуваючи на веранді власного помешкання за адресою: АДРЕСА_1 , під час сварки зі своїм чоловіком ОСОБА_9 , що виникла на ґрунті особистої неприязні, діючи з прямим умислом, взяла в праву руку ніж і нанесла ним ОСОБА_9 один удар у ділянку черевної стінки зліва, спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, у вигляді колото-різаної рани передньої черевної стінки, що проникає в черевну порожнину та ушкоджує по ходу раньового каналу поперечно-ободову кишку, тіло підшлункової залози, великий сальник, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 .

Смерть ОСОБА_9 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 10 годині в реанімаційному відділенні КНМП «Глобинська міська лікарня» за адресою: туп. Лікарняний, 1 м. Глобине Кременчуцького р-ну Полтавської обл., від інтоксикації внаслідок розлитого фібринозно-гнійного перитоніту, який розвинувся внаслідок проникаючого поранення передньої черевної стінки з пошкодженням по ходу раньового каналу поперечно-ободової кишки, великого сальника, підшлункової залози.

Окрім того, 05 грудня 2022 року приблизно о 18 годині в умовах воєнного стану ОСОБА_8 , перебуваючи в будинку ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , під час спільного розпивання спиртних напоїв із ОСОБА_10 й ОСОБА_11 , діючи з прямим умислом, із корисливих мотивів, у присутності ОСОБА_10 й ОСОБА_11 відкрито викрала зі спальної кімнати належний ОСОБА_10 ліхтарик із радіоприймачем марки «NNS NS-099 U-REC», вартістю 1 069 гривень 20 копійок.

А також 17 травня 2023 року приблизно о 08 годині 30 хвилин в умовах воєнного стану ОСОБА_8 , перебуваючи у вказаному вище будинку ОСОБА_10 , діючи повторно, з прямим умислом, із корисливих мотивів, у присутності ОСОБА_10 й ОСОБА_11 , вихопивши з рук ОСОБА_10 , відкрито викрала грошові кошти в сумі 950 гривень, які знаходилися в гаманці.

У цьому кримінальному провадженні також були ухвалені такі судові рішення.

15 січня 2025 року Полтавським апеляційним судом апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2024 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

04 листопада 2025 року Касаційним кримінальним судом Верховного Суду касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задоволено частково, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Касаційний суд дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції не повною мірою дотримався вимог ст.419 КПК України, не надав на доводи апеляційних скарг вичерпних відповідей, не провів всебічного та повного аналізу обставин кримінального провадження, не здійснив належної оцінки доказів за критеріями ст.94 КПК України.

За змістом апеляційних скарг:

захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2024 року, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.2 ст.121 на ч.1 ст.121 КК України, призначити їй покарання за цим законом у вигляді 5 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнити її від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, закрити кримінальне провадження за пред`явленим ОСОБА_8 обвинуваченням за ч.4 ст.186 КК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу цього кримінального правопорушення. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: смерть ОСОБА_9 настала саме від інтоксикації внаслідок перитоніту на четвертий день після поранення, що не свідчить про наявність в обвинуваченої умислу на настання саме таких наслідків; медичні працівники, які двічі приїжджали за викликами протягом 08-11 червня 2022 року, виявивши рану в ділянці живота, не надали ОСОБА_9 належну медичну допомогу та не повідомили про подію правоохоронним органам; після заподіяння обвинуваченою ножового поранення ОСОБА_9 вона вживала заходів до надання йому медичної допомоги, а саме нею та свідками протягом кількох днів тричі викликалась екстрена медична допомога, але ОСОБА_9 двічі відмовлявся від медичної допомоги в умовах лікарні, продовжував вживати спиртні напої, перебував у свідомості; погіршення стану ОСОБА_9 у вигляді розвитку перитоніту є наслідком його власної поведінки, оскільки він протягом цих днів відмовлявся від госпіталізації; по справі відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_8 умисно або з необережності не надала допомогу ОСОБА_9 ; про відсутність у обвинуваченої умислу на заподіяння смерті ОСОБА_9 свідчить та обставина, що ОСОБА_8 нанесла лише один удар ножем, не контролюючи його силу, та якщо б у неї був умисел на спричинення йому смерті, мала можливість довести протягом кількох днів умисел до кінця, а тому з огляду на всі викладені вище обставини дії ОСОБА_8 за епізодом 08 червня 2022 року підлягають кваліфікації за ч.1 ст.121 або ст.119 КК України; обвинувачена не викрадала майно потерпілого ОСОБА_10 , з яким перебувала в дружніх стосунках, що передбачали можливість займу коштів, купівлі продуктів у борг тощо, а взяла радіоприймач у потерпілого в рахунок несплаченого боргу за придбані нею товари, маючи намір повернути радіоприймач після того як ОСОБА_10 з нею розрахується, а грошові кошти в борг зі згоди потерпілого, збираючись здійснити в магазині покупку й повернути решту коштів потерпілому; в діях ОСОБА_8 убачаються ознаки самоправства, але з огляду на розмір шкоди за обома епізодами, який не є значним, підстави для кваліфікації її дій за ст.356 КК України також є відсутніми; визначена експертом вартість радіоприймача перевищує його фактичну вартість, за яку потерпілий здійснив його покупку, у зв`язку з чим, при визначенні шкоди слід виходити з фактичної вартості цього майна; зазначений у обвинувальному акті розмір грошових коштів (950 гривень), що знаходились у гаманці ОСОБА_10 , є сумнівним, оскільки з цього приводу наявні розбіжності в доказах по справі, а ОСОБА_8 зазначила, що в гаманці було 500 гривень. Також захисник зазначає, що місцевий суд не дав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , наданим ними в судовому засіданні, в яких вони не підтверджували факт саме викрадення ОСОБА_8 майна;

обвинувачена ОСОБА_8 просить змінити вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2024 року та пом`якшити їй покарання. Вона посилається на те, що суд першої інстанції не врахував те, що: в неї не було умислу на заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, від яких він помер, вона викликала йому екстрену медичну допомогу, однак він відмовився від госпіталізації, на погане самопочуття не скаржився, самостійно пересувався; медичними працівниками не було надано належної медичної допомоги ОСОБА_9 ; під час сварки з ОСОБА_9 він ображав її, погрожував; слідчий експеримент проходив із тиском на неї з боку поліцейських; належні ОСОБА_10 , з яким вона перебуває в дружніх відносинах, ліхтарик із радійоприймачем і грошові кошти, що знаходились у гаманці, вона не викрадала, взяла радіоприймач у потерпілого в рахунок боргу, а грошові кошти в сумі 500 гривень (а не 950 гривень як зазначено в обвинувальному акті) в борг, ці кошти вона витратила на придбання продуктів разом зі своїм знайомим ОСОБА_12 і решту коштів мала намір повернути ОСОБА_10 , але їх забрав ОСОБА_12 . При цьому, обвинувачена вказує, що місцевий суд не врахував показання ОСОБА_10 про те, що він не має будь-яких претензій до неї та цей інцидент вони можуть вирішити самостійно.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченої та її захисника на підтримку апеляційних скарг, заперечення прокурора проти задоволення апеляційних скарг, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг та дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатнімотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційних скарг про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченої за ч.2 ст.121 КК України та її невинуватість у вчиненні епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, позбавлені підстав.

Натомість, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121 КК України - умисного заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, а саме умисних тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що спричинили його смерть (епізод від 08 червня 2022 року), ч.4 ст.186 КК України відкритого викрадення чужого майна (грабежу) в умовах воєнного стану (епізод від 05 грудня 2022 року), відкритого викрадення чужого майна (грабежу) в умовах воєнного стану, вчиненого повторно (епізод від 17 травня 2023 року), та необхідності кваліфікації дії обвинуваченої за цими нормами кримінального закону є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Диспозицією ч.2 ст.121 КК України передбачено кримінальну відповідальність за нанесення особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило її смерть. Із об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечним протиправним діянням та суспільно небезпечними наслідками, що настали для особи у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті.

Тяжкі тілесні ушкодження і смерть особи мають перебувати в причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.

Необхідний причинний зв`язок відображає закономірності розвитку об`єктивного світу, де причина сама в собі містить реальну можливість настання відповідного наслідку. За таких обставин, суб`єкт здатен передбачати розвиток природного перебігу подій як закономірних явищ. Учиняючи ті або інші дії, що із закономірністю тягнуть за собою настання певних наслідків, особа здатна їх передбачити як невідворотний чи можливий результат своїх дій, і саме тому необхідний причинний зв`язок має кримінально-правове значення, а суспільно небезпечні наслідки, заподіяні діянням особи, ставляться їй у провину.

Суб`єктивна ж сторона аналізованого складу кримінального правопорушення характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті особи (похідні наслідки). При цьому, винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Якщо винний діяв із умислом на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, міг і повинен був передбачати можливість настання похідних наслідків у вигляді смерті особи, між його діями та наслідками встановлений необхідний причинний зв`язок, то тривалість часу, який минув із моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті особи, для кваліфікації вчиненого винним кримінального правопорушення за ч.2 ст.121 КК України значення не має.

Розмежування ж складів злочинів, передбачених ч.2 ст.121 та ч.1 ст.119 КК України, здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема, способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень.

У цьому контексті необхідно ретельно проаналізувати не лише об`єктивні, а й суб`єктивні ознаки складу злочину, оскільки саме суб`єктивна сторона складу злочину становить основний критерій розмежування вбивства через необережність (ст.119 КК України) та умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть особи (ч.2 ст.121 КК України).

При цьому, специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

Установлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину - умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть особи (ч.2 ст.121 КК України), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в прямій, і непрямій формі.

Факт того, що 08 червня 2022 року приблизно о 05 годині 42 хвилини ОСОБА_8 , перебуваючи на веранді власного помешкання за адресою: АДРЕСА_1 , у ході сварки зі своїм чоловіком ОСОБА_9 , виниклої під час обопільного вживання алкоголю, взяла ніж та нанесла ним один удар ОСОБА_9 у ділянку черевної стінки зліва, чим заподіяла йому ножове поранення, і те, що 12 червня 2022 року о 10 годині в реанімаційному відділенні КНМП «Глобинська міська лікарня» за адресою: туп. Лікарняний, №1 м. Глобине, Кременчуцького р-ну Полтавської обл., настала смерть ОСОБА_9 від інтоксикації внаслідок розлитого фібринозно-гнійного перитоніту, стороною захисту, в тому числі в апеляційних скаргах не оспорюється та підтверджується сукупністю наведених у вироку доказів, яким місцевим судом надана правильна юридична оцінка.

Перш за все, колегія суддів наголошує, що судово-медичне визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень проводиться згідно з КК України, КПК України й Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затвердженими Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» (далі Правила).

Обставини й наслідки заподіяного ОСОБА_8 ножового поранення ОСОБА_9 детально встановлені у висновку судово-медичної експертизи №50 від 26 липня 2022 року, згідно з яким ОСОБА_9 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, у вигляді колото-різаної рани передньої черевної стінки, яка проникає в черевну порожнину та ушкоджує по ходу раневого каналу поперечно-ободову кишку, тіло підшлункової залози, великий сальник, що утворилась від дії предмету, який володіє ріжучими та колючими властивостями, тобто має ріжучу поверхню та довжинник. Зазначені вище тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 . За час перебування на лікуванні в КНП «Глобинська міська лікарня» відповідно до МКСТ №1488 з 09 до 12 червня 2022 року ОСОБА_9 були проведні наступні оперативні втручання: колостомія, лапароскопія, тубаж кишечника (09 червня 2022 року); ЗСЧП (запрограмована санація черевної порожнини) з ушиванням стінок рани, видаленням пошкодженого фрагменту товстої кишки, ушиванням брижі; рервинна хірургічна обробка рани на голові; катетеризаця підключичної вени. Смерть ОСОБА_9 настала від інтоксикації внаслідок розлитого фібринозно-гнійного перитоніту, який розвинувся внаслідок проникаючого поранення передньої черевної стінки з пошкодженням по ходу раневого каналу поперечно-ободової кишки, великого сальника, підшлункової залози. Згідно з медичною документацією смерть ОСОБА_9 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 10 годині, що не суперечить даним, отриманим при дослідженні трупу ОСОБА_9 . У крові з його трупу етиловий та інші спирти не виявлені. При цьому, як убачається зі змісту відображеної в дослідницькій частині висновку експертизи медичної документації, напрямок проникаючої ножової рани на тілі ОСОБА_9 спрямований зверху донизу, довжина раньового каналу складає 4, 5 см (т.2 а.п.55-60).

Експерт ОСОБА_13 , який здійснював зазначене вище експертне дослідження, в судовому засіданні місцевого суду підтвердив те, що внаслідок ножового поранення в ОСОБА_9 виникло запалення органів черевної порожнини - перитоніт, який розвинувся відразу після ушкодження, і почалося запалення, внаслідок чого ОСОБА_9 помер.

Водночас свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтвердили те, що ОСОБА_8 зловживала алкоголем, постійно била свого чоловіка ОСОБА_9 .

Як засвідчив свідок ОСОБА_14 , ОСОБА_9 показував на собі рани, повідомляючи, що обвинувачена його б`є.

Із наведених вище обставин убачається, що ОСОБА_8 під час сварки зі своїм чоловіком ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, взяла ніж та нанесла ним зі значною силою один удар ОСОБА_9 у ділянку розташування життєво важливих органів - черевної стінки зліва, заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, у вигляді: колото-різаної рани передньої черевної стінки, яка проникає в черевну порожнину та ушкоджує по ходу раньового каналу поперечно-ободову кишку, тіло підшлункової залози, великий сальник, та ці тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 . Отже, між протиправними діями обвинуваченої, які мали активний характер, тяжкими тілесними ушкодженнями й смертю ОСОБА_9 існував прямий причинний зв`язок. Смерть ОСОБА_9 була безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченою колото-різаного поранення передньої черевної сітки, котре проникло в черевну порожнину та ушкодило по ходу раньового каналу поперечно-ободову кишку, тіло підшлункової залози, великий сальник, що супроводжувалось розвитком розлитого фібринозно-гнійного перитоніту та ускладнилось інтоксикацією.

Тому аргументи сторони захисту на те, що смерть ОСОБА_9 настала від інтоксикації внаслідок перитоніту в контексті відсутності в діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, позбавлені підстав.

Також, з огляду на викладені вище обставини, посилання апелянтів на те, що після заподіяння обвинуваченою ножового поранення ОСОБА_9 вона вживала заходів до надання йому медичної допомоги, а саме нею та свідками протягом кількох днів тричі викликалась екстрена медична допомога, але ОСОБА_9 двічі відмовлявся від медичної допомоги в умовах лікарні й погіршення його стану у вигляді розвитку перитоніту є наслідком власної поведінки ОСОБА_9 , медичні працівники, які приїжджали за викликами, не надали належної медичної допомоги ОСОБА_9 та не повідомили про подію правоохоронним органам, як на підставу для визнання помилковим висновку місцевого суду є неспроможними й не вказують на неправильність кваліфікації дій обвинуваченої за ч.2 ст.121 КК України.

Відповідно до п.п.2.1.2 Правил небезпечними для життя є ушкодження, що в момент заподіяння (завдання)чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища (п.2.1.3 - перелік ушкоджень, що належать до небезпечних для життя) і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю.

Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку

Так, ч.2 ст.121 КК України підлягає застосуванню і в тому разі, коли смертельний наслідок, який перебував у причинному зв`язку з умисними тілесними ушкодженнями, не був усунений лікарським втручанням, хоча й міг бути ним усунений, зокрема, через несвоєчасне надання медичної допомоги, відсутність необхідних препаратів чи обладнання, лікарську помилку тощо.

При цьому, попередження смерті, обумовлене наданням медичної допомоги, не повинно братися до уваги під час оцінки загрози життю за таких ушкоджень.

У даному випадку між протиправними діями обвинуваченої, які мали активний характер, тяжкими тілесними ушкодженнями й смертю ОСОБА_9 існував прямий причинний зв`язок, а тому викладені вище обставини в їх сукупності, виключають можливість кваліфікації її дій за ч.1 ст.121 КК України.

Також із сукупності наведених вище доказів установлено, що суспільно-небезпечного посягання на життя та здоров`я ОСОБА_8 , яке би могло викликати в неї стан необхідної оборони чи душевного хвилювання і вимагало заподіяння ОСОБА_9 ножового поранення в ділянку розташування життєво важливих органів, не існувало. При цьому, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено й будь-яких даних про застосування ОСОБА_9 насильства чи інших протизаконних дій до обвинуваченої, чи її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення протиправних дій ОСОБА_9 . Навпаки свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтвердили те, що саме ОСОБА_8 , зловживаючи алкоголем, постійно била свого чоловіка ОСОБА_9 . У висновку ж судово-медичної експертизи №50 від 26 липня 2022 року встановлено, що напрямок проникаючої ножової рани зі значною довжиною раньового каналу (4, 5 см) на тілі ОСОБА_9 спрямований зверху донизу, що також спростовує перебування ОСОБА_8 у стані необхідного захисту.

Обстановка й обставини злочину, динаміка їх розвитку, обране обвинуваченою знаряддя вчинення злочину (ніж), спосіб, механізм, характер і локалізація заподіяння ОСОБА_8 удару ОСОБА_9 (названим ножем у ділянку розташування життєво важливих органів - черевної стінки зліва, за напрямком зверху вниз, зі значною силою для спричинення ОСОБА_9 колото-різаного поранення передньої черевної стінки, яке проникло в черевну порожнину й ушкодило по ходу раневого каналу поперечно-ободову кишку, тіло підшлункової залози, великий сальник), наявність прямого причинного зв`язку між заподіяними обвинуваченою тяжкими тілесними ушкодженнями, небезпечними для життя в момент заподіяння, та смертю ОСОБА_9 , виникнення між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 конфлікту в ході обопільного вживання алкоголю та відповідно раптово виниклих неприязних відносин, що спонукало обвинувачену до здійснення насильницьких дій і стало їх приводом, безумовно підтверджують те, що здійснений ОСОБА_8 ножовий удар був цілеспрямованим, а не випадковим, наявність у неї умислу на заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, те, що вона могла й повинна була передбачати можливість настання похідних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_9 . У зв`язку з цим, тривалість часу, який минув з моменту заподіяння тяжких тілесних ушкоджень до настання смерті ОСОБА_9 , для кваліфікації вчиненого ОСОБА_8 діння за ч.2 ст.121 КК України значення не має.

Наведене вище спростовує показання обвинуваченої про відсутність у неї умислу на вчинення злочину, за який її засуджено, які є способом захисту ОСОБА_8 від пред`явленого обвинувачення та підлягають критичній оцінці. Оскільки заподіяння обвинуваченою тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 було умисним, це виключає можливість кваліфікувати її дії за ч.1 ст.119 КК України як вбивство через необережність.

Отже, діючи в зазначений вище спосіб, ОСОБА_8 мала умисел на спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_9 шляхом заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень, а щодо похідного наслідку у вигляді смерті ОСОБА_9 ставилась із необережністю, оскільки безперечно повинна була і могла передбачити настання внаслідок її небезпечних злочинних дій такого наслідку як смерть ОСОБА_9 , що спростовує доводи апеляційних скарг сторони захисту про відсутність суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Тому суд першої інстанції фактичні підстави кваліфікації в цій справі оцінив правильно та дійшов правильного висновку про необхідність надання правової оцінки діям обвинуваченої за ч.2 ст.121 КК України.

Посилання ж ОСОБА_8 на те, що слідчий експеримент проходив із тиском на неї з боку поліцейських є необґрунтованими.

Так, у ході апеляційного розгляду стороною захисту, в тому числі ОСОБА_8 не оспорюється те, що 08 червня 2022 року приблизно о 05 годині 42 хвилини вона, перебуваючи на веранді власного помешкання за адресою: АДРЕСА_1 , під час сварки в ході зі своїм чоловіком ОСОБА_9 , виниклої в ході обопільного вживання алкоголю, взяла ніж та нанесла ним один удар ОСОБА_9 у ділянку черевної стінки зліва, чим заподіяла йому ножове поранення, а, отже, й апелянтом не обґрунтовано, які саме обставини кримінального правопорушення ОСОБА_9 могла відтворити всупереч своєму волевиявленню та дійсній позиції.

Також місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність будь-якого тиску з боку поліцейських на ОСОБА_8 під час проведення з нею слідчого експерименту, адже з відеозапису цієї слідчої дії видно, що ОСОБА_8 , не перебуваючи під вартою, в присутності статиста, понятих, судового експерта та інших учасників добровільно, без жодного впливу та намагань змінити її позицію, дії або поведінку відтворювала обставини вчинення злочину в подробицях, які не могли бути відомі іншій особі, окрім тієї, яка вчинила злочин.

Зміст протоколу слідчого експерименту свідчить про те, що перед проведенням слідчого експерименту ОСОБА_8 були детально роз`яснені її права як підозрюваної, передбачені КПК України. Про те, що роз`яснення прав не було формальним свідчить детальний виклад прав підозрюваної особи в кримінальному провадженні, передбачених КПК України, у вказаному вище протоколі, підтвердження ОСОБА_8 своїм підписом факту роз`яснення їй цих прав та відсутність у неї будь-яких зауважень чи доповнень з даного приводу.

Окрім того, з висновку судово-медичної експертизи №50/1 від 02 серпня 2022 року вбачається, що продемонстровані ОСОБА_8 у ході слідчого експерименту обставини відповідають механізму спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , що призвели до його смерті (т.2 а.п.134).

Відповідно до практики Касаційного кримінального суду Верховного Суду, яка міститься, зокрема, в постановах від 21 листопада 2024 року (справа №639/3093/23), 02 грудня 2021 року (справа №480/100/17), від 01 грудня 2021 року (справа №303/6992/19), 29 жовтня 2019 року (справа №515/2020/16-к), для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів вона має бути своєчасною та небезпідставою.

Із системного аналізу норм чинного законодавства вбачається, що, якщо особі стало відомо про вчинене кримінальне правопорушення, або ж вона стала свідком вчиненого кримінального правопорушення, або потерпілою, ця особа має право скласти й подати до компетентного державного органу письмову заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Водночас ані обвинувачена, ані її захисник не зверталися до правоохоронних органів із відповідною заявою про застосування до ОСОБА_8 недозволених методів слідства. В апеляційній скарзі наведено лише формальне посилання про здійснення тиску поліцейськими в ході слідчого експерименту без наведення жодних конкретних фактів та обставин, у тому числі, в чому полягав тиск, які саме особи його застосовували.

За таких обставин, відсутні жодні підстави вважати такі твердження ОСОБА_8 «небезпідставними» для цілей кримінального провадження, що є предметом апеляційного розгляду, натомість вони спрямована на спробу уникнення обвинуваченою кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Не знайшли свого підтвердження і доводи апелянтів про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні грабежів.

Місцевий суд належним чином з`ясував, із якою метою обвинувачена заволоділа майном потерпілого, та надав правильну кримінально правову оцінку її діям, у тому числі щодо наявності суб`єктивної сторони грабежу.

Так, ст.186 КК України передбачено відповідальність за відкрите викрадення чужого майна (грабіж), яке характеризується об`єктивними та суб`єктивними ознаками.

Об`єктивні ознаки відкритого викрадення це викрадення, що вчиняється у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи.

Предметом грабежу є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи.

Протиправність дій винної особи полягає в тому, що під час відкритого викрадення у винного немає жодного права і будь-яких підстав для вилучення майна у потерпілого.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 КК України, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливого мотиву. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому, винний ігнорує дану обставину.

Тобто суб`єкт кримінального правопорушення, протиправно вилучаючи майно, усвідомлює незаконний характер своїх дій, розуміє, що не має на майно, яке він вилучає, жодного права; вилучення цього майна здійснюється всупереч волі його власника чи іншої особи, у володінні якої воно перебуває, але, незважаючи на це, винний бажає незаконно вилучити відповідне майно і позбавити власника чи законного володільця можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися відповідним майном. Окрім того, таке вилучення є безоплатним, тобто майно не повертається, не оплачується, не відшкодовується власнику еквівалент його вартості.

При цьому, грабіж вважається закінченим, коли майно вилучене і винний має реальну, хоча б початкову можливість розпорядитися ним як власним (винести, сховати, передати, викинути тощо).

В апеляційних скаргах сторони захисту не оспорюється та підтверджується те, що ОСОБА_8 в умовах воєнного стану відкрито взяла у ОСОБА_10 в його будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належні йому:

ліхтарик із радіоприймачем марки «NNS NS-099 U-REC» - 05 грудня 2022 року приблизно о 18 годині;

грошові кошти з гаманця - 17 травня 2023 року приблизно о 08 годині 30 хвилин. Ці ж обставини підтверджуються сукупністю наведених у вироку доказів, яким судом першої інстанції надана оцінка у відповідності до положень ст.94 КПК України.

В апеляційних скаргах сторона захисту наводить доводи про те, що обвинувачена не викрадала майно потерпілого ОСОБА_10 , з яким перебувала в дружніх стосунках, що передбачали можливість займу коштів, купівлі продуктів у борг тощо, а взяла радіоприймач у потерпілого в рахунок несплаченого боргу за придбані нею товари, маючи намір повернути радіоприймач після того як ОСОБА_10 з нею розрахується, а грошові кошти в борг зі згоди потерпілого, збираючись здійснити в магазині покупку й повернути решту коштів потерпілому.

Однак такі доводи є безпідставними.

Так, 06 грудня 2022 року потерпілий ОСОБА_10 в ході проведеного з ним слідчого експерименту відтворив обставини відкритого викрадення обвинуваченою в нього ліхтарика з радіоприймачем, дозвіл брати який він не надавав ОСОБА_8 , перед якою він не мав боргу та яка ніде не працює, зловживає алкогольними напоями і в неї "ніколи не було грошей", що підтверджується протоколом названої слідчої дії з додатком від 06 грудня 2022 року та протоколом огляду носія інформації, на якому зафіксовано перебіг слідчого експерименту, від 08 грудня 2022 року (т.2 а.п.149-155).

Наведений вище доказ узгоджується з даними протоколу слідчого експерименту, проведеного зі свідком ОСОБА_11 , від 07 грудня 2022 року з додатком та протоколу огляду носія інформації, на якому зафіксовано перебіг слідчого експерименту, від 08 грудня 2022 року, за змістом яких цей свідок продемонстрував обставини відкритого викрадення ОСОБА_8 зазначеного вище майна потерпілого (т.2 а.п.157-163).

Також 26 травня 2023 року потерпілий ОСОБА_10 під час слідчого експерименту відтворив обставини відкритого викрадення обвинуваченою з його рук гаманця з грошовими коштами, дозволу брати який потерпілий не надавав ОСОБА_8 , і вона затим швидко вибігла з будинку й, засміявшись, вигукнула: «викликай 102». Свідок ОСОБА_11 у ході слідчого експерименту від 27 травня 2023 року теж продемонстрував обставини відкритого заволодіння обвинуваченою грошовими коштами, яку потерпілий просив у нього наздогнати, що підтверджуються протоколами слідчих експериментів від 26, 27 травня 2023 року з додатком та протоколами оглядів інформації з перебігом слідчих експериментів (т.2 а.п.195-207).

Під час слідчих експериментів потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_11 добровільно, впевнено, послідовно, логічно й детально відтворювали обставини вчинених ОСОБА_8 грабежів, наголягали на продемонстрованих ними обставинах і будь-яких доповнень, клопотань чи зауважень щодо змісту протоколів та порядку проведення слідчих дій не мали.

У судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_11 також підтвердив факт відкритого саме викрадення обвинуваченою грошових коштів потерпілого.

При цьому, після обох випадків грабежів потерпілий відразу звертався до поліції із заявами про відкрите викрадення обвинуваченою його майна, що підтверджується протоколами прийняття цих заяв від 06 грудня 2022 року та 17 травня 2023 року (т.2 а.п.136, 178).

Більше того, згідно з даними протоколу огляду місця події від 17 травня 2022 року викрадений у ОСОБА_10 гаманець було виявлено в траві в лісовому насадженні, що спростовує версію обвинуваченої про намір повернути викрадене потерпілому (т.2 а.п.184-189).

Окрім того, сама ОСОБА_8 у судовому засіданні місцевого суду підтвердила те, що вона відкрито в потерпілого в першому й другому випадках брала його майно.

Тому її дії полягали саме у відкритому заволодінні чужим майном, факт чого усвідомлювала як сама обвинувачена, так і потерпілий та свідкок ОСОБА_11 .

Отже, наведені вище обставини підтверджують факт здійснення ОСОБА_8 саме двох епізодів грабежу та спростовують висунуту нею версію з посиланням на її невинуватість у вчиненні грабежів. Ця версія є способом її захисту від пред`явленого обвинувачення та підлягає критичній оцінці.

Колегія суддів зауважує, що заперечення потерпілим ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_11 у судовому засіданні місцевого суду частини відомостей, які слідчий перевіряв і уточнював за їх участю під час слідчих експериментів (зазначення ними того, що обвинувачена брала ліхтарик із радіоприймачем потерпілого з його дозволу в рахунок існуючого боргу та вказівки потерпілого на те, що вона брала в нього кошти можливо для придбання продуктів із можливо наміром у подальшому повернути їх частину), не є підставою для недопустимості як доказу протоколів слідчих експериментів із додатками й похідних від них доказів, оскільки вони є самостійним процесуальним джерелом доказів, який суд оцінює за правилами ст.94 КПК України.

Так, відповідно до ч.2 ст.84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з ч.1 ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У ч.1 ст.95 КПК України визначено, що показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Частиною 4 ст.95 КПК України унормовано, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження (ч.1 ст.99 КПК України).

За змістом п.3 ч.2 ст.99 КПК України до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч.1 ст.99 КПК України, можуть належати складені в порядку, передбаченому КПК України, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа №740/3597/17) приписи ч.4 ст.95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст.225 КПК України, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст.95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

Заперечення особами в судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за їх участю під час слідчих експериментів, автоматично не свідчить про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

Легітимна мета слідчого експерименту досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Ураховуючи докази, отримані в більш наближений до дати вчинення злочинів часу за результатами проведення слідчих експериментів, у яких зафіксовані детальні й підтверджуючі зміст один одного відомості про вчинення ОСОБА_8 грабежів, обставини оперативного звернення потерпілого до поліції із заявами про вчинення кримінальних правопорушень, місце, де було виявлено викрадений у ОСОБА_10 гаманець, а також того, що показання потерпілого в судовому засіданні, що обвинувачена можливо брала в нього кошти для придбання продуктів із можливо наміром у подальшому повернути їх частину ґрунтуються на припущеннях, надані потерпілим ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_11 показання в судовому засіданні суду першої інстанції в зазначеній вище частині за своїм змістом не узгоджуються повною мірою між собою щодо деталей події, на відміну від відтворених ними в ході слідчих експериментів обставин, колегія суддів уважає, що часткова зміна позиції потерпілого ОСОБА_10 й свідка ОСОБА_11 у наведеній вище частині вже в судовому засіданні місцевого суду підлягає критичній оцінці та спрямована на спробу надання допомоги уникнути кримінальної відповідальності за вчинені злочини ОСОБА_8 , із якою вони перебувають у дружніх ( ОСОБА_10 ) й товариських ( ОСОБА_11 ) відносинах.

Та обставина, що ОСОБА_8 та потерпілий тривалий час були знайомими і мали дружні стосунки, в даному випадку не виключає кримінальної відповідальності обвинуваченої за вчинення грабежу з огляду на сукупність досліджених наведених вище доказів.

З урахуванням того, що конструкція інкримінованого ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, не пов`язує настання кримінальної відповідальності з конкретно визначеним розміром спричиненої шкоди, певна незгода сторони захисту із розміром відкрито викраденого обвинуваченою майна, з урахуванням того, що місцевий суд дав належну оцінку обставинам кримінального правопорушення, не впливає на висновки місцевого суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні двох епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України. Водночас, окремо, що стосується викраденого в потерпілого ліхтарика з радіоприймачем, то його вартість, із урахуванням зносу, в розмірі 1 069 гривень 20 копійок підтверджено висновком судово-товарознавчної експертизи №3380 від 07 грудня 2022 року (т.2 а.п.166-172).

Таким чином, місцевий суд належним чином дослідив докази, що мають правове значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу обвинуваченої, правильно оцінив її дії та вказав, що вони повністю охоплюються диспозицією ч.4 ст.186 КК України.

На переконання колегії суддів, установивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши докази, наведені в оскаржуваному вироку, надавши їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.186 КК України, правильно кваліфікував її дії за цими нормами кримінального закону. Підстав для висновку про неналежність, недопустимість чи недостовірність наданих стороною обвинувачення доказів, на підставі яких судом першої інстанції зроблено висновок про винуватість ОСОБА_8 не встановлено.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст.3 Конституції України життя людини є найвищою соціальною цінністю та особливим об`єктом кримінально-правової охорони.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є тяжкими злочинами, особу обвинуваченої, яка не судима, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставин, що його обтяжують вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного та щодо особи похилого віку.

При цьому, висовкий ступінь суспільної небезпеки вчинених обвинуваченою злочинних дій полягає в тому, що вона в ході сварки умисно заподіяла особливо небезпечним знаряддям злочину - ножем, поранення ОСОБА_9 , що призвело до невідворотних наслідків у вигляді його смерті, а також в умовах воєнного стану два рази поспіль здійснила грабіж. Під час провадження в судах першої та апеляційної інстанцій обвинувачена не надала належний критичний осуд своїй кримінально протиправній поведінці, до зміни їй запобіжного заходу дотримувалась неналежної процесуальної поведінки, не з`являючись за викликами суду без поважних причин.

На думку колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та необхідність призначення їй покарання у вигляді позбавлення волі реальним відбуттям.

Призначене обвинуваченій покарання, яке при цьому, за: ч.2 ст.121 КК України наближене до мінімального, ч.4 ст.186 КК України мінімальне, а остаточне покарання призначене із застосуванням найбільш сприятливого принципу складання покарань (шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим) відповідає вимогам ст.ст.50, 65, 70 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що ОСОБА_8 після вчинення злочину викликала ОСОБА_9 екстрену медичну допомогу, відсутність претензій з боку потерпілого ОСОБА_10 , однак зазначені відомості, з огляду на всі наведені вище дані й обставини цього конкретного кримінального провадження в їх сукупності, що мають правове значення при вирішенні питання щодо обрання заходу примусу, не свідчать про несправедливість призначеного ОСОБА_8 покарання, яке, при цьому, є майже мінімальним, не є мотивованою та достатньою підставою для його пом`якшення.

З огляду на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчинених злочинів чи одного з них, то підстави для застосування щодо обвинуваченої положень ст.69 КК України за ч.2 ст.121 чи ч.4 ст.186 КК України також є відсутніми.

Оскільки ОСОБА_8 судом першої інстанції правильно призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі, то відповідно до ч.1 ст.75 КК України звільнення її від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку виключається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2024 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженою, яка тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4