ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/1160/22 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/803/2046/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: в порядку КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_7 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року про звільнення ОСОБА_8 від покарання, призначеного вироком Харківського районного суду Харківської області від 21.02.2022, у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року задоволено подання начальника Харківського районного відділу №1 філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_9 в порядку пункту 14 частини 1 статті 537 КПК України відносно ОСОБА_8 та звільнено ОСОБА_8 від покарання, призначеного вироком Харківського районного суду Харківської області від 21.02.2022, у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку. Не погоджуючись з вказаною ухвалою, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні подання. В обгрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 735/1121/20, відповідно до яких після з`явлення особи перебіг строку продовжується і замість термінів, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 80 КК України, застосовуються інші, вдвічі довші. Остаточний строк давності визначається шляхом додавання подвійної тривалості відповідного диференційованого терміну й часу ухилення від відбування покарання.

Прокурор вважає безпідставним посилання суду на висновок Верховного Суду України, викладений у справі № 5-324ксі5, оскільки така правова позиція стосувалася призначеного засудженому покарання у виді штрафу, невиконання якого є злочином відповідно до частини 1 статті 389 КК України і такий факт має бути юридично встановлений. У даному випадку така правова позиція не може бути визнана за аналогією, оскільки засуджений з 2022 року, після набрання вироком законної сили, не з`явився до уповноваженого органу з питань пробації, фактично ухилявся від відбування покарання, був обізнаний про призначене йому покарання, проте свідомо від його відбування ухилився та перебуває у державному розшуку. Отже, правовий висновок Верховного Суду України, на який посилається суд, не може бути застосований у даному провадженні. Окрім цього, прокурор посилається на те, що засудженого не було належним чином повідомлено про дату та час розгляду подання, чим також могли бути порушені його права. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частини 5 статті 539 КПК України, у судове засідання викликаються засуджений, його захисник, законний представник, прокурор. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття. З матеріалів судового провадження встановлено, що 04.02.2025 від прокурора ОСОБА_10 надійшла заява про розгляд подання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку без його участі. Проти задоволення подання прокурор не заперечував. Щодо виклику засудженого ОСОБА_8 судом першої інстанції були вжиті заходи шляхом направлення судових повісток за адресою ОСОБА_8 , які були повернуті до суду, як такі, що не вручені адресату. Крім того, як встановлено судом першої інстанції під час розгляду подання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку, ОСОБА_8 06.03.2023 був оголошений у державний розшук, заведено розшукову справу. Враховуючи, що місцезнаходження засудженого не встановлено, розгляд подання начальника Харківського районного відділу №1 філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області здійснено за відсутності засудженого ОСОБА_8 . Прокурор в апеляційній скарзі посилається на те, що засудженого не було повідомлено належним чином про розгляд подання, чим могли бути порушені його права. Однак, у даному випадку розгляд подання за відсутності засудженого жодним чином не порушив його процесуальні права, оскільки судом першої інстанції постановлено рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання. Щодо ухваленого судом першої інстанції рішення, яким задоволено подання начальника Харківського районного відділу №1 філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_9 в порядку пункту 14 частини 1 статті 537 КПК України відносно ОСОБА_8 та звільнено ОСОБА_8 від покарання, призначеного вироком Харківського районного суду Харківської області від 21.02.2022, у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Відповідно до статті 535 КПК України, судове рішення, що набрало законної сили, якщо інше не передбачено цим Кодексом, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення. Відповідно до постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 229/207/24 від 10.02.2025, виконання вироку - це діяльність органів виконавчої влади щодо виконання обвинувального вироку, яка пов`язана з реальним обмеженням визначених судом прав і свобод засудженої особи. При цьому особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе, оскільки це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання. Верховний Суд зазначив, що водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини а отже унеможливлює виконання покарання. Строк виконання обвинувального вироку, за винятком випадків, передбачених частиною шостою статті 80 КК, має певний термін, після спливу якого держава не може застосовувати обмеження до особи за цим вироком. Частинами 1, 2 статті 80 КК передбачено звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та імперативні строки, сплив яких, є підставою для звільнення засудженої особи від відбування призначеного їй цим вироком покарання, крім покарання у виді довічного позбавлення волі. Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Отже, застосування статті 80 КК України вимагає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та відсутність фактів, які є підставою зупинення або переривання цих строків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті. Відповідно до частини 3 статті 80 КК перебіг давності виконання обвинувального вироку зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом і питання його вирішення належить до компетенції суду, а отже цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми. Верховний Суд зауважив, що редакція частини третьої статті 80 КК певним чином співвідноситься зі статтями 389 та 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у частині третій статті 80 Загальної частини КК, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні частини третьої статті 80 КК, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить частині першій статті 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання (постанова Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року, провадження № 5 - 324 кс 15). Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі № 5-324кс15 (постанова від 24 грудня 2015 року) яким визначено, що ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, який може бути підтверджений лише обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання. Прокурор в апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції не мав посилатися на вказаний висновок Верховного Суду України, оскільки у ситуації, яка була предметом розгляду Верховного Суду України, особі було призначено покарання у виді штрафу, а ухилення від відбування покарання у виді штрафу є злочином відповідно до частини 1 статті 389 КК України. Суд апеляційної інстанції зауважує, що ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських чи виправних робіт є кримінальним правопорушенням, відповідальність за вчинення якого передбачена частиною 2 статті 389 КК України. Враховуючи висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 229/207/24 від 10.02.2025, питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання. Прокурор посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 36 постанови від 02.02.2023 у справі № 735/1121/20, відповідно до яких, після з`явлення особи перебіг строку продовжується і замість термінів, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 80 КК України, застосовуються інші, вдвічі довші. Остаточний строк давності визначається шляхом додавання подвійної тривалості відповідного диференційованого терміну й часу ухилення від відбування покарання. Разом з тим, висновки Верховного Суду, зміст наведеного пункту постанови вказує на те, що у випадку ухилення особи від відбування покарання, після її з`явлення, перебіг строку давності виконання вироку продовжується та застосовуються інші, вдвічі довші строки. Тобто, Верховний Суд дійшов висновку про те, коли законодавець вважає за необхідне в разі недобросовісної поведінки особи замінити один строк давності іншим у бік погіршення її становища, про це прямо зазначається у відповідній правовій нормі. Такий висновок не є релевантним до обставин, що розглядаються у даному провадженні та не спростовує того, що факт ухилення особи від відбування покарання у виді громадських робіт має бути підтверджений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання. З матеріалів провадження встановлено, що вирок Харківського районного суду Харківської області від 21.02.2022, яким ОСОБА_8 призначено покарання у виді 100 годин громадських робіт, було постановлено без участі ОСОБА_8 у спрощеному провадженні. Копія вироку була направлена за адресою місця проживання ОСОБА_8 , однак адресатом не отримана, повернута до суду, як невручена. Органом пробації ОСОБА_8 викликався для постановки на облік, за викликами засуджений ОСОБА_8 не з`являвся. У подальшому, за повідомленням ХРУП № 1 ВП № 3 ГУНП в Харківській області, ОСОБА_8 оголошений у розшук, заведено розшукову справу. 04.09.2024 Харківським РВ № 1 філії ДУ «Центр пробації» у Харківській області були направлені матеріали до ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області для вирішення питання про притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 389 КК України. У відповідь на звернення Харківського РВ № 1 філії ДУ «Центр пробації» у Харківській області з ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення про те, що перевірка за даним фактом припинена, матеріали направлені до архіву. Відповідно до довідки про наявність судимостей від 15.11.2024, ОСОБА_8 після постановлення вироку Харківського районного суду Харківської області від 21.02.2022 до кримінальної відповідальності не притягався, дані про внесення відомостей до ЄРДР за частиною 2 статті 389 КК України, відсутні. Враховуючи, що не встановлено обгрунтованих даних про ухилення засудженого від відбування покарання, зокрема притягнення його до кримінальної відповідальності за статтею 389 КК України, та про вчинення ним нового злочину до закінчення строку давності, з огляду на те, що час розгляду подання закінчились строки давності виконання вироку Харківського районного суду Харківської області від 21.02.2022, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 80 КК України, відсутні підстави вважати, що перебіг строку давності зупинявся чи переривався, судом першої інстанції обгрунтовано задоволено подання начальника Харківського районного відділу №1 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області. Підстав для скасування ухвали суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги прокурора, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 405, 407, 418, 419 КПК України,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення. Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: