КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання - ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_5 ,

адвоката - ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року,-

В с т а н о в и л а:

Цією ухвало задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на майно, що було вилучене 26.06.2025 за результатом проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон SAMSUNG темно-синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 ;

- мобільний телефон SAMSUNG темно-синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_2 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання.

Мотивуючи вимоги своєї апеляційної скарги, зазначає про те, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою, а тому підлягає скасуванню.

Так, в постанові про визнання речовими доказами вказаних мобільних телефонів сторона обвинувачення чітко вказує, що її цікавлять не мобільні телефони, а наявна в них інформація. Відтак вилучення та накладення арешту на мобільні телефони не відповідає нормам права та меті арешту майна, якою є лише збереження інформації, що є окремим і самостійним доказом.

Викладені в клопотанні доводи, що мобільні телефони могли використовуватись при вчиненні кримінального правопорушення та містити інформацію, яка може значення для кримінального провадження, є необґрунтованими, оскільки матеріали клопотання не містять достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин.

Як клопотання прокурора, так і оскаржувана ухвала містять лише опис встановлених органом досудового розслідування обставин вчинення кримінального правопорушення та перелік норм КПК України щодо арешту майна з метою збереження речових доказів, без належного обґрунтування висновку про відповідність вилученого майна ознакам речових доказів у кримінальному провадженні. Не містить такого обгрунтування і ухвала слідчого судді.

Таким чином, прокурором не було доведено, а слідчим суддею не прийнято до уваги, що арештоване майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Крім того, в порушення вимог п.п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, слідчим суддею при постановленні оскаржуваного рішення, не оцінено розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для власників.

Заслухавши доповідь судді, пояснення адвоката, який підтримав доводи поданої апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що детективами Головного підрозділу детективів Бюро економічної безпеки України за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 720 250 015 000 000 07 від 01.04.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 201-4 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , за попередньою змовою групою осіб, у період з 01.01.2025 року по теперішній час, впровадили протиправну схему контрабанди - переміщення через митний кордон України поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю підакцизних товарів (алкогольних напоїв), вчиненої у великому розмірі з метою подальшої незаконної реалізації вказаних підакцизних товарів на території України.

За отриманою інформацією, яка надійшла з Департаменту детективів із стратегічного захисту економіки БЕБ та працівників ГУ СБУ України у м. Києві та Київській області встановлено групу осіб, які причетні до вчинення протиправної діяльності пов`язаної з ввезенням великих партій алкогольної продукції на митну територію України з використанням документів дипломатичних установ.

Окрім ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до вказаного кримінального правопорушення також причетні громадяни ОСОБА_11 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який координує зазначену протиправну діяльність, займається організацією реалізації підакцизних товарів на території України, та ОСОБА_12 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка займається вирішенням питань по оформленню листів від різних посольств для ввезення товару (підакцизної продукції), які в подальшому надаються на митниці та організацією замовлень підакцизних товарів.

Організаторами використовуються документи для ввезення продукції з пільговою ставкою оподаткування митними платежами (нараховуються, але не сплачуються), що передбачено для дипломатичного вантажу (в декларація проставляються відповідні позначення «для офіційного (службового) користування, що не призначений для продажу».

Після оформлення митних декларацій брокером ТОВ «УТС» (код ЕДРПОУ 30518220) ОСОБА_9 , РНОКПП НОМЕР_5 , заказ який попередньо формується представником «PETER JUSTESEN СOMPANY A/S» ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_6 , щодо розмитнення підакцизної групи товарів, а саме: алкогольної продукції, отримувачами якої є дипломатичні установи, що діють на території України, використовуючи пільгові ставки оподаткування митними платежами (без сплати податків), товар розмитнюється та транспортується до складів ТОВ «УТС» (), розташованих за адресою: м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 92-А .

В подальшому, зі складського приміщення ТОВ «УТС» з метою реалізації підакцизна продукцію перевозиться водіями ОСОБА_13 , РНОКПП НОМЕР_7 , ОСОБА_14 , РНОКПП НОМЕР_8 , ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_9 ., ОСОБА_15 , РНОКПП НОМЕР_10 до гаражних приміщень, розташованих за адресами: АДРЕСА_2 , гараж № НОМЕР_11 , АДРЕСА_3 , ГБК «Прогрес», гараж № НОМЕР_12 , м. Київ, вул. Березняківська, 29-А, ГБК «Тельбін», гараж № НОМЕР_13 та складського приміщення, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :66:099:0199 за адресою АДРЕСА_4 .

26.06.2025 детективом Головного підрозділу детективів Бюро економічної безпеки України, на підставі ухвали слідчого судді було проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_1 , за результатом якого було виявлено та вилучено мобільний телефон SAMSUNG темно-синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 та мобільний телефон SAMSUNG темно-синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_2 із заблокованими доступами, які належать ОСОБА_7 .

Постановою детектива від 26.06.2025 вищевказане вилучене майно визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження.

01.07.2025 року (клопотання датоване 27.06.2025 року) прокурор прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, що було вилучене 26.06.2025 за результатом проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон SAMSUNG темно-синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 ;

- мобільний телефон SAMSUNG темно-синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_2 .

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29.05.2025 року вказане клопотання прокурора задоволено.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно (техніку), для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження висновку про відповідність майна ознакам речових доказів.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор зазначив обставини вчинення кримінальних правопорушень та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, всупереч доводам представника.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінальних проваджень та попередньою кваліфікацією вчинених кримінально-протиправних діянь.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси фізичної особи з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено їх відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання апелянта на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки слідчим надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що вищезазначене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Слід зазначити, що у даному провадженні арешт майна накладено з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, що по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий захід забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

А тому доводи автора апеляційної скарги про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, не є переконливими.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на майно, що було вилучене 26.06.2025 за результатом проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон SAMSUNG темно-синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 ;

-мобільний телефон SAMSUNG темно-синього кольору ІМЕІ: НОМЕР_2 , залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/6443/2025 Категорія ст. 170 КПК України

Унікальний № 761/27679/25

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_16

Доповідач: ОСОБА_1