УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 357/12037/23

провадження № 51-3594ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000993 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чигири Коростенського р-ну Житомирської обл. та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 129 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК, і призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 59-1 КК.

Також місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, цивільного позову, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 визнано винуватим у погрозі вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози (ч. 1 ст. 129 КК).

Так, ОСОБА_4 30 травня 2023 року, точного часу під час досудового розслідування не встановлено, перебуваючи поблизу стадіону, розташованого поряд із буд. АДРЕСА_2 , діючи умисно, здійснив відеозапис висловлених погроз вбивством ОСОБА_6 та членам його родини, а саме ОСОБА_7 та їх спільному малолітньому сину ОСОБА_8 . З метою доведення висловленої погрози вбивством до відома вказаних осіб ОСОБА_4 того ж дня розмістив зазначений вище відеозапис на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук».

ОСОБА_7 31 травня 2023 року в соціальній мережі «Фейсбук» виявила та переглянула відеозапис ОСОБА_4 , що був у вільному доступі, із прямими та непрямими (прихованими) погрозами вбивством їй та членам її родини. Надалі ОСОБА_7 після перегляду відеозапису із висловленими ОСОБА_4 погрозами, ураховуючи зазначені ним мотиви, агресивність та ненормативність лексики, зважаючи на публічність свого чоловіка ОСОБА_6 , який був секретарем Білоцерківської міської ради й військовослужбовцем, реально сприйняла ці погрози ОСОБА_4 і в неї виникли реальні підстави побоюватися здійснення цих погроз та обґрунтоване побоювання за своє життя.

Київський апеляційний суд ухвалою від 10 червня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року, кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор вказує, що під час розгляду кримінального провадження в судах попередніх інстанцій не було доведено наявності безпосередньої погрози саме вбивством. Водночас, на переконання скаржника, зроблені засудженим висловлювання є неконкретизованими, можуть бути сприйняті як образи або прояв емоційного стану, а не однозначна, безумовна та реальна погроза вбивством.

Також захисник зазначає, що суди не встановили суб`єктивної сторони кримінального правопорушення; наявність психоемоційної реакції потерпілої недостатньо для кваліфікації за ст. 129 КК; суди помилково ототожнили погрозу життю та здоров`ю з погрозою вбивством, оскільки формулювання погроза життю та здоров`ю суперечить змісту ст. 129 КК; у цьому провадженні не вбачається реальних підстав для побоювань потерпілої щодо здійснення погрози вбивством.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 КПК.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Колегія суддів Верховного Суду зауважує, що з касаційної скарги вбачається, що захисник не заперечує зміст висловлювань ОСОБА_4 , однак не погоджується з оцінкою, яку надали їм суди. Таку незгоду скаржника суд касаційної інстанції вважає неспроможною.

Щодо доводів про недоведеність наявності безпосередньої погрози саме вбивством

Насамперед Суд зауважує, що такі аргументи були предметом перевірки апеляційного суду та визнані безпідставними, оскільки вони спростовуються висновком судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи від 28 липня 2023 року № 19785/19786/23-36 згідно з яким у висловлюваннях ОСОБА_4 міститься як пряма, так і непряма (прихована) погроза життю та здоров`ю ОСОБА_6 та його сім`ї.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та додатково зауважує, що з висновку експертів за результатами проведення згаданої вище експертизи убачається, що у висловлюваннях ОСОБА_4 , зафіксованих на CD-диску у відеозаписі «Video 1», міститься пряма погроза життю та здоров`ю ОСОБА_6 та його сім`ї (дружина ОСОБА_7 , син ОСОБА_8 ). Ця погроза виражена у висловлюваннях «... я вас приделаю всіх, ублюдки (нецензурне слово), половлю (нецензурне слово) всіх і на часті вас (нецензурні слова)» дієслівними конструкціями зі значенням «позбавлення життя» і «негативного фізичного впливу» («приделаю усіх», «половлю (нецензурне слово) всіх і на часті вас (нецензурне слово)».

Крім того, у висловлюваннях ОСОБА_4 , зафіксованих на CD-диску у відеозаписі «Video 1», міститься непряма (прихована) погроза життю та здоров`ю ОСОБА_6 та його сім`ї. Ця погроза виражена у висловлюваннях «Я всіх найду, дивіться, бить я нікого не буду, от, я ремнів нароблю, нароблю релінів з них просто і на цьом все закончиться, тому ОСОБА_6 (нецензурне слово) нехай виїжджає з города, тому шо я його (нецензурне слово), лічно поймаю і поріжу на часті, і (нецензурне слово)» дієслівними конструкціями зі значенням «позбавлення життя» і «негативного фізичного впливу» («я ремнів нароблю, нароблю ремнів з них/просто», «лічно поймаю і поріжу на часті, (нецензурне слово)».

Стосовно аргументів, що суди помилково ототожнили погрозу життю та здоров`ю з погрозою вбивством

Суд касаційної інстанції зазначає, що поняття погроза життю та здоров`ю за своїм змістом є ширшим, ніж - погроза вбивством, з огляду на те, що погроза вбивством охоплює лише погрозу протиправного заподіяння смерті особі, у той час як погроза життю та здоров`ю включає, окрім погрози вбивством, ще й спричинення тілесних ушкоджень будь-якого ступеню тяжкості.

З огляду на викладене вище Верховний Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій, що зміст висловлювань ОСОБА_4 щонайменше свідчить про погрозу вбивством, а аргументи скаржника про неправильність таких тверджень судів без спростування висновку експертів не є слушними.

Стосовно доводів, що суди не встановили суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 129 КК

Колегія суддів зауважує, що суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 129 КК, характеризується прямим умислом. Особа усвідомлює, що, погрожуючи вбивством, вона здатна викликати в потерпілого реальне побоювання за своє життя, і бажає цього.

Так, показання засудженого, потерпілої, свідків та інші докази, досліджені місцевим судом, а також обставини висловлення погроз засудженим після його побиття, як вважає ОСОБА_4 , людьми ОСОБА_9 (чоловіка потерпілої), на думку колегії суддів Верховного Суду, переконливо свідчать, що засуджений свідомо висловлював на адресу потерпілої погрозу щодо протиправного заподіяння смерті водночас він усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій та бажав, щоб така погроза була сприйнята реально, а твердження про протилежне є неспроможними за встановлених обставин цього провадження.

Крім того, Суд не залишає поза увагою показання самого засудженого, який зазначив, що після побиття замість того, щоб з цим розбиралися працівники поліції, він записав відео, у якому висловлював незадоволення діями ОСОБА_6 та вказав, що розбереться з ним.

Стосовно аргументів, що в цьому провадженні не вбачається реальних підстав побоювання здійснення погрози, а наявності психоемоційної реакції потерпілої недостатньо для кваліфікації діяння за ст. 129 КК

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини переконливо свідчать, що в потерпілої ОСОБА_7 були реальні підстави побоюватися здійснення погрози вбивством з огляду на те, що ОСОБА_4 , перебуваючи у збудженому агресивному стані, умисно, свідомо на власній сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», опублікував відео, у якому висловлював ОСОБА_6 та його сім`ї (дружина ОСОБА_7 , син ОСОБА_8 ) прямі й непрямі (приховані) погрози життю та здоров`ю.

Також місцевий суд зазначив, що реальність сприйняття потерпілою погрози вбивством та виникнення в неї почуття страху підтверджується не лише її власними показаннями, а й показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 . До того ж суд першої інстанції зауважив, що страхи реалізації погроз ОСОБА_4 позначилися і на психічному здоров`ї потерпілої, яка зверталася за медичною допомогою до лікаря-психіатра та проходила лікування.

Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що про реальність підстав побоювань реалізації погрози вбивством свідчать і повідомлені свідком ОСОБА_6 обставини вжиття заходів для забезпечення безпеки його сім`ї, а саме: він звертався за допомогою до осіб, які чергували біля будинку; у помешканні було встановлено сигналізацію та камери; зверталися до поліції з метою отримання захисту; дружина не гуляла на вулиці сама з дитиною.

Викладене вище свідчить, що потерпіла вчиняла дії, спрямовані на забезпечення особистої безпеки, що підтверджує сприйняття потерпілою погрози як реальної та наявність побоювань щодо її здійснення.

Отже, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних рішеннях судів, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3