УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

адвоката ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Вінницького міського суду Вінницької області скаргу адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , в порядку ст. 303 КПК України, на бездіяльність уповноваженої особи четвертого СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_5 від 21.08.2025 про вчинення кримінального правопорушення, за фіксації судового розгляду технічними засобами,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , в порядку ст. 303 КПК України, на бездіяльність уповноваженої особи четвертого СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_5 від 21.08.2025 про вчинення кримінального правопорушення.

Скарга мотивована тим, що 21.08.2025 ОСОБА_5 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому (четвертий слідчий відділ м. Вінниці) із письмовою заявою (на 2 аркушах із додатками на 23 аркушах) про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 410 КК України, військовослужбовцями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Заяву було подано ОСОБА_5 особисто за адресою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому (четвертий слідчий відділ м. Вінниці) у м. Вінниці, вул. 600-річчя, 25. Відповідальними працівниками ДБР на копії заяви було проставлено відповідну відмітку про отримання заяви 21.08.2025.

У заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 було зазначено, що Тульчинським районним відділом поліції 20.08.2025 завершено досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000124, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.04.2025 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України, в якому ОСОБА_5 є підозрюваним.

Підставою для початку кримінального провадження став факт бійки 17.04.2025 о 0:10 годині, що відбулась біля помешкання заявника у АДРЕСА_1 між заявником та військовослужбовцями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , під час якої було застосовано вибуховий пристрій, що проведеним досудовим розслідуванням було визначено, як оборонна осколкова ручна граната Ф-1 промислового виготовлення військового призначення з номером «UZ RGM 354 R0405».

За версією слідства, саме ОСОБА_5 , громадянин України, непрацюючий, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання бойових припасів, у невстановлені досудовим слідством дату та час придбав у невстановленому місці бойовий припас споряджену ручну оборонну гранату типу Ф-1 та застосував зазначений бойовий припас, від дії якого військовослужбовці ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримали легкі тілесні ушкодження у вигляді непроникаючих осколкових поранень. ОСОБА_5 також отримав осколкові поранення від дії вказаного бойового припасу, а також тілесні ушкодження у вигляді переломів ребер внаслідок побиття його вказаними особами. Після отримання поранень, 17.04.2025, ОСОБА_5 швидкою допомогою було доставлено до Крижопільської лікарні. ОСОБА_6 проходив лікування у Піщанській лікарні.

На переконання заявника та його представника, слідство проводилось однобічно, слідчий ОСОБА_9 жодного разу до ОСОБА_5 не звертався, жодних пояснень від нього не відбирав.

28.06.2025 старшим слідчим майором поліції ОСОБА_9 було вручено підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень за ст. ст. 263, 296 КК України.

Після вручення підозри ОСОБА_5 показів під протокол не надавав бажаючи з початку ознайомитись з матеріалами справи і зрозуміти, у чому конкретно його підозрюють. Але, після зачитування підозри, ОСОБА_5 звернув увагу слідчого, що ніяких гранат не підривав, жодних рушниць не застосовував, що він цивільна особа, а люди, що приїхали до нього додому та побили, в силу того, що є військовослужбовцями, мали набагато більше можливостей отримати у володіння боєприпас та використати його.

15 серпня 2025 року ОСОБА_5 було допитано у якості підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000124 від 17.04.2025р., під час чого він повідомив, що ініціатором конфлікту з ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не був, хуліганських дій відносно них не вчиняв, жодної зброї або вибухових пристроїв ніде не придбавав, не зберігав і не застосовував (в тому числі і під час бійки 17.04.2025 близько 0:10 години за адресою свого місця проживання ані жодних гвинтівок, ані бойових припасів). Навпаки, 16 квітня 2025 року близько 22 години ОСОБА_5 зазнав агресивних чиплянь та хуліганських проявів на автозаправній станції ОККО з боку військовослужбовця ОСОБА_8 , який в компанії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (які також є військовослужбовцями) вживали алкогольні напої в приміщенні автозаправної станції ОККО. Потім саме вони неодноразово телефонували ОСОБА_5 на його номер телефону із погрозами (але слідчий у підозрі зазначив чомусь, що таким чином саме ОСОБА_5 вчиняв хуліганство шляхом дзвінка на його телефон сторонніх осіб). А згодом, після 00:00 годин 17.04.2025 ці особи приїхали до приватного будинку ОСОБА_5 , зламали вхідні двері та влаштували бійку з ним на прибудинковій території, під час якої ОСОБА_5 лежав на землі та прикривав голову руками, а військовослужбовці ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 били його ногами та якимись важкими предметами (чи битою, чи арматурою). Саме в цей час отримавши черговий удар по голові і вже втрачаючи від цього свідомість ОСОБА_5 почув якийсь ніби хлопок, не дуже сильний, після чого остаточно свідомість втратив. Отямившись за декілька хвилин, ОСОБА_5 підвівся та пішов до будинку. Зрозумів, що стікає кров`ю, яка йшла з розбитої голови та поранень на руках, та викликав швидку.

Під час допиту ОСОБА_5 знову підкреслив слідчому, що ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є військовослужбовцями і це саме в них була граната, бо він, ОСОБА_5 , жодних боєприпасів не мав та не застосовував, а факт якогось вибуху судячи в тому числі з поранень, які отримав сам ОСОБА_5 , заперечувати неможливо (в ОСОБА_5 до цього часу в плечі наявний уламок, отриманий під час того вибуху, який з медичних міркувань не стали видаляти у Крижопільській лікарні).

До того ж, вже після допиту ОСОБА_5 звернув увагу слідчого, що відповідно до протоколу огляду місця події, що було проведено за адресою АДРЕСА_1 - 17.04.2025 з 4:40 по 5:50 годину з місця події було вилучено предмет, схожий на скобу ручної гранати із відповідним номером: «UZ RGM 354 R0405». Зрештою, відповідно до висновку експерта від 20.06.2025р. № СЕ-19/1020-25/13378-ВТХ було встановлено приналежність цієї скоби до складу бойового припасу, а саме оборонної осколкової ручної гранати Ф-1 промислового виготовлення військового призначення.

ОСОБА_5 поставив запитання чому в матеріалах слідства немає жодних документів, які б свідчили, що слідство працювало і над іншими версіями подій ніж ті, про які повідомили ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є військовослужбовцями, тобто особами, які по роду своїх занять мають доступ до бойових припасів, у підриві яких слідство з показів цих військовослужбовців звинувачує ОСОБА_5 цивільну особу.

Відповідно до п.1 розділу ІІ Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України в службі РАО військової частини облік стрілецької зброї та боєприпасів ведеться за книгою обліку наявності та руху військового майна (додаток 11), книгою обліку за номерами і закріплення озброєння та техніки (додаток 12), а стрілецької зброї, яка встановлена на бойових машинах, - відповідними службами за книгою обліку озброєння та техніки за номерами і технічним станом (додаток 13).

Саме з цих питань згодом, а саме 19.08.2025, адвокатом ОСОБА_3 , на ім`я слідчого було подане клопотання про проведення процесуальних дій, в якому було зазначено, що « ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як слідує з матеріалів справи, є військовослужбовцями Збройних Сил України, а відповідно можуть мати доступ до відповідних боєприпасів (наприклад, оборонної осколкової ручної гранати Ф-1 промислового виготовлення військового призначення).

Як слідує з підозри, яку було вручено ОСОБА_5 28.06.2025, « ОСОБА_5 , у невстановлений слідством дату та час придбав у невстановленому місці бойовий припас споряджену ручну оборонну гранату типу Ф-1, яку переніс до господарства за місцем свого проживання».

Слідством не наведено жодних об`єктивних даних, які б підтверджували обставини, зазначені у підозрі. В той же час предмет, який за версією слідства нібито придбав цивільний громадянин ОСОБА_5 є предметом, виготовлення, облік, зберігання, використання та утилізація якого детально та покроково на кожному етапі його існування регламентовані відповідними нормативними документами, в тому числі і зазначеною вище Інструкцією. Отримати такий предмет у володіння навіть за сьогоднішніх часів цивільній особі є надзвичайно непросто.

В той же час особи, з якими ОСОБА_5 мав відповідний конфлікт, під час якого відбувся вибух зазначеного бойового припасу, є військовослужбовцями Збройних Сил України та можуть мати реальну можливість отримати у володіння та користування відповідний боєприпас. А також, придбати його їм набагато простіше в силу своєї обізнаності, формальних та неформальних зв`язків.

Однак, з невідомих причин матеріали слідства не містять інформації про слідчі дії, якими б робилась хоча б спроба встановити походження відповідного бойового припасу за його обліковими даними. Відповідні запити мали б бути направленими щонайменше у військові частини, військовослужбовцями яких є ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Також, дані про облік відповідного бойового припасу оборонної осколкової гранати Ф-1 з номером «UZ RGM 354 R0405» можуть міститись у обліку військових частин, військовослужбовцями яких ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не є, але які територіально розташовані у безпосередній близькості від с-ща Крижопіль.»

Враховуючи, що відповідно до положень п. 3 ч. 4 ст. 216 КК України слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення), а відповідно до ст. 410 КК України кримінальним правопорушенням проти встановленого порядку несення військової служби є викрадення, привласнення, вимагання військовослужбовцем зброї, бойових припасів, вибухових або інших бойових речовин, засобів пересування, військової та спеціальної техніки чи іншого військового майна, а також заволодіння ними шляхом шахрайства або зловживання службовим становищем, ОСОБА_5 21.08.2025 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому (Четвертий слідчий відділ м. Вінниця) було подано письмову заяву (на 2 аркушах із додатками на 23 аркушах) про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 410 КК України, військовослужбовцями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що полягало у викраденні, привласненні ними бойових припасів, а саме ручної оборонної осколкової гранати Ф-1 з номером «UZ RGM 354 R0405» промислового виготовлення військового призначення, яку було ними застосовано під час бійки із заявником 17.04.2025 року біля будинку ОСОБА_5 у АДРЕСА_1 , внаслідок чого ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження.

В зв`язку із відсутністю реагування у встановленому законом порядку на заяву громадянина ОСОБА_5 про вчинення злочину, адвокатом ОСОБА_3 , 29.10.2025р. на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому (м. Хмельницький) було направлено відповідний адвокатський запит.

03.12.2025 ОСОБА_5 отримав листа позначеного як «Щодо розгляду звернення» (лист датований 24.09.2025, поштовий штемпель на конверті 28.11.2025) від заступника керівника Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_10 про відмову у внесенні відомостей, повідомлених ОСОБА_5 , до Єдиного реєстру досудових розслідувань, в якому ОСОБА_10 , навівши положення ч. 1 ст. 214 КПК України, одночасно повідомив про умови початку досудового розслідування, яких чинний КПК України не містить, а саме:

«Чинним Кримінальним кодексом України визначено, які саме діяння є кримінальними правопорушеннями, в чому полягає об`єктивна та суб`єктивна сторона того чи іншого кримінального правопорушення, кваліфікуючі ознаки та інше. У випадках, якщо в заяві чи повідомленні є ті чи інші об`єктивні дані, що свідчать про ознаки того чи іншого кримінального правопорушення, наявні підстави вважати таке звернення саме заявою чи повідомленням про злочин, за якими приймаються передбачені законом процесуальні рішення.

Відповідно до приписів кримінального процесуального законодавства реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення (злочин).»

Але, посилаючись на не існуючі «приписи» кримінального-процесуального законодавства, особа, бездіяльність якої оскаржується, не тільки не наводить конкретних підстав (із зазначенням конкретних статей КПК України) для таких висновків, що нібито містяться у КПК України, як це прямо вимагають приписи ч. 2 ст. 19 Конституції України, але й ігнорує процитовані вище ним самим у відповіді положення ч. 1 ст. 214 КПК України, якими передбачено обов`язок слідчого щодо внесення до ЄРДР не тільки заяв, повідомлень про вчинене кримінальне правопорушення, але й навіть виявлених з будь-якого джерела обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

У листі «Щодо розгляду звернення» далі зазначено:

«Підставами вважати заяву такою, що містить відомості про злочин, є наявність в таких заявах чи повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки кримінального правопорушення. В разі відсутності таких даних у заявах вони не можуть вважатися заявами чи повідомленнями, які мають бути внесеними до ЄРДР.»

Ґрунтуючись саме на таких висновках особа, бездіяльність якої оскаржується, називає у своїй відповіді документ, що надійшов йому на розгляд та має назву «Заява про вчинення кримінального правопорушення», «зверненням» - перекручуючи зміст та знецінюючи процесуальну вагу цього документа.

Тобто, законодавець вважає необхідним вносити до ЄРДР навіть обставини, які лише можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, після чого засобами кримінального процесу (ч. 1 ст. 1 КПК України) має бути проведена перевірка фактів, викладених у заяві. В той же час, відмовляючи у внесенні до ЄРДР відомостей, що містяться в заяві про кримінальне правопорушення ОСОБА_5 , особа, бездіяльність якої оскаржується, вимагає від заявника наведення в ній даних, які не можуть свідчити, як того вимагає ч. 1 ст. 214 КПК України, а даних які вже дійсно свідчать про ознаки кримінального правопорушення вимагаючи від заявника надати такі дані, які може за допомогою засобів кримінального процесу здобути лише орган досудового розслідування, тобто фактично перекладаючи на заявника свій обов`язок, як органу досудового розслідування.

Така процесуальна позиція особи, бездіяльність якої оскаржується, не відповідає не тільки вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, але й прямому правилу досудового розслідування, передбаченому ч. 1 ст. 214 КПК, згідно якому внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань підлягають не обставин, що дійсно свідчать про вчинення кримінального правопорушення, а обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Після внесення до ЄРДР відповідних відомостей, обов`язок щодо відповідного доведення шляхом проведення передбачених КПК України процесуальних дій, покладається саме на орган досудового розслідування, а не на заявника, про що переконує в своєму листі особа, бездіяльність якої оскаржується.

ОСОБА_5 повідомив Державне бюро розслідувань про факт можливого вчинення конкретного, передбаченого ст. 410 КК України, кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, а саме - викрадення або привласнення конкретними військовослужбовцями конкретного, встановленого за допомогою відповідної експертизи бойового припасу, що з високою ймовірністю було застосовано саме цими військовослужбовцями за конкретно встановлених обставин.

Також, у листі «Щодо розгляду звернення» далі зазначено:

«Крім цього, за результатами вивчення змісту заяви ОСОБА_5 в частині можливих фактів вчинення незаконного поводженні зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами, не встановлено відомостей, які вказували б на вчинення кримінального правопорушення, яке, відповідно до ч. 4 ст. 216 КПК України, є підслідним слідчим органів Державного бюро розслідувань.»

Зазначаючи про наведене, особа, бездіяльність якої оскаржується, наводить неіснуючі в заяві про вчинення кримінального правопорушення факти та твердження, не вказує про реально зазначені в заяві факти можливого викрадення або привласнення військовослужбовцями боєприпасу «UZ RGM 354 R0405» та кримінально-правову кваліфікацію їхніх дій за ст. 410 КК України, що відповідно до п.3 ч.4 ст. 216 КПК України підлягає досудовому розслідуванню саме слідчими органами державного бюро розслідувань.

Можливо, саме той факт, що правопорушення, передбачені статтею 410 КК України, є підслідними саме слідчим органам державного бюро розслідувань і завадив слідчому Тульчинського районного відділу поліції відділення поліції № 1 заступнику начальника СВ майору поліції ОСОБА_9 належним чином розслідувати версію щодо можливої причетності військовослужбовців ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до викрадення або привласнення боєприпасу «UZ RGM 354 R0405» з наступним використанням ними цього боєприпасу під час бійки із ОСОБА_5 17.04.2025, що зрештою спотворило висновки слідства та призвело до неправильної кваліфікації дій учасників бійки.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме заявою чи повідомленням про кримінальне правопорушення є наявність в них об`єктивних фактичних даних, які б дійсно свідчили про наявність фактів та обставин, які у своїй сукупності вказують на ознаки вчинення кримінального правопорушення.

Заявником ОСОБА_5 у заяві про злочин були чітко зазначені конкретні відомості щодо обставин, які можуть свідчити про викрадення або привласнення військовослужбовцями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ручної оборонної осколкової гранати Ф-1 з номером «UZ RGM 354 R0405» промислового виготовлення військового призначення, яку було ними застосовано під час бійки зі мною 17.04.2025 року біля будинку ОСОБА_5 у АДРЕСА_1 . У доданих до заяви документах заявником були чітко зазначені конкретні відомості, які можуть свідчити про вчинення вказаними військовослужбовцями кримінального правопорушення, передбаченого ст. 410 КК України та які можуть бути перевіреними в ході досудового розслідування, а саме: обліковий номер боєприпаса, який було застосовано під час бійки між військовослужбовцями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та цивільною особою ОСОБА_5 , номери військових частин, в яких вони проходять службу, обставини подій, що відбулись о 00:10 годині 17.04.2025, з яких випливає, що боєприпас міг бути використаний саме військовослужбовцями, а не цивільною особою.

Тобто, в заяві про злочин ОСОБА_5 були повідомлені конкретні факти, що можуть свідчити про те, що існує висока ймовірність причетності військовослужбовців ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до злочину, передбаченого ст. 410 КК України, а тому, описані в заяві факти потребують перевірки засобами кримінального процесу.

У заяві наведені обставини, факти та твердження, які свідчать та можуть свідчити про реально вчинене кримінальне правопорушення вказаними в ній військовослужбовцями. Саме з таких заяв і повідомлень відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань мають вноситися автоматично і безальтернативно. Викладення заяви без конкретної вказівки хто з вказаних військовослужбовців конкретно викрав або привласнив боєприпас «UZ RGM 354 R0405» не є перешкодою для того, щоб внести відомості до ЄРДР, а саме потребує кримінально-правової оцінки та перевірки вже в рамках розпочатого досудового розслідування.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 5 ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, заява ОСОБА_5 від 21.08.2025 про вчинення кримінального правопорушення є не зверненням, а саме заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка як за формою так і за змістом містить передбачені КПК України для таких заяв відомості та базується на беззаперечному факті викрадення або привласнення та наступного неправомірного використання певного маркованого відповідно до вимог законодавства бойового припасу, який в будь-якому випадку до його викрадення чи привласнення знаходився на відповідному обліку і вочевидь був неправомірно викрадений або привласнений особами, що мали доступ до нього. Враховуючи, що одними з фігурантів відповідної бійки, під час якої був застосований бойовий припас, були військовослужбовці ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , існує велика вірогідність того, що саме вони можуть бути причетними до викрадення або привласнення вказаного бойового припасу, а саме ручної оборонної осколкової гранати Ф-1 з номером «UZ RGM 354 R0405» промислового виготовлення військового призначення, що вочевидь містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 410 КК України.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі вищевикладеного, адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 просив слідчого суддю скаргу задовольнити та зобов`язати уповноважену особу четвертого СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_5 від 21.08.2025 про вчинення кримінального правопорушення.

Адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні скаргу підтримав за обставин викладених у ній та просив задовольнити.

Слідчий ОСОБА_4 під час судового розгляду заперечив проти задоволення скарги, слідчому судді пояснив, що в ході розгляду заяви ОСОБА_5 , встановлено, що заявник являється обвинуваченим у кримінальному провадженні, в ході досудового розслідування органами Національної поліції України було встановлено, що ОСОБА_5 придбав у невстановлений час та у невстановлених осіб пристрій, який згідно експертизи ідентифіковано як бойову гранату, наразі обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні направлено до Крижопільського районного суду Вінницької області та на даний час судовий розгляд триває, підстави для внесення відомостей відсутні, на його переконання заява про вчинення кримінального правопорушення подана з метою створення перешкод судового розгляду у кримінальному провадженні де ОСОБА_5 є обвинуваченим, окрім того зазначив, що на його переконання із вказаними повинен звертатись державний орган, який здійснює контроль за боєприпасами такого типу, а тому вказана заява є необґрунтованою, такою що ґрунтується виключно на припущеннях та не підлягає внесенню відомостей до ЄРДР, а тому просив слідчого суддю відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі. Надав додаткові письмові матеріали на підтвердження своїх доводів.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Враховуючи вищенаведене, судовий розгляд здійснювався за фіксації процесу технічними засобами.

Забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача, прокурора є однією із загальних засад кримінального провадження. Відповідно до ст. 24 КПК України це право гарантується кожному.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора:

1) бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування;

2) рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;

3) рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником;

4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;

5) рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою;

6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора при застосуванні заходів безпеки - особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом;

7) рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником;

8) рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, - підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником;

9-1) рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування - особою, якій відмовлено у задоволенні скарги, її представником, законним представником чи захисником.

10) повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником;

11) відмова слідчого, дізнавача, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, - стороною захисту, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, її представником.

Таким чином, вимоги ч. 1 ст. 303 КПК України передбачають, що на досудовому провадженні може бути оскаржено бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Під час судового розгляду, слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_5 21.08.2025 до четвертого СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому було подано письмову заяву (на 2 аркушах із додатками на 23 аркушах) про можливе вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 410 КК України, військовослужбовцями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що полягало у викраденні, привласненні ними бойових припасів, а саме ручної оборонної осколкової гранати Ф-1 з номером «UZ RGM 354 R0405» промислового виготовлення військового призначення, яку було ними застосовано під час бійки із заявником 17.04.2025 року біля будинку ОСОБА_5 у АДРЕСА_1 , внаслідок чого ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження.

В зв`язку із відсутністю реагування у встановленому законом порядку на заяву громадянина ОСОБА_5 про вчинення злочину, адвокатом ОСОБА_3 , 29.10.2025 на адресу четвертого СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому було направлено відповідний адвокатський запит.

03.12.2025 ОСОБА_5 отримав листа (лист датований 24.09.2025, поштовий штемпель на конверті 28.11.2025) від заступника керівника четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_10 про відмову у внесенні відомостей, повідомлених ОСОБА_5 , до Єдиного реєстру досудових розслідувань

Разом з тим, з листа за підписом заступника керівника четвертого СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому ОСОБА_11 вбачається, що «… вивченням доводів, викладених у вищевказаній заяві, обставин які б вказували на вчинення кримінального правопорушення службовими особами ГУНП у Вінницькій області під час проведення досудового розслідування не встановлено, у з зв`язку із чим підстав для внесення відомостей до ЄРДР на даний час не вбачається.».

Таким чином, з огляду на обставини встановлені під час судового розгляду слідчий суддя при ходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Як вірно зауважив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) у Листі від 12.01.2017 N 9-49/0/4-17) «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування», питання правової оцінки заяви чи повідомлення на предмет обґрунтованості викладених у них відомостей, що свідчать саме про кримінальне правопорушення, є складним і неоднозначним, і воно характеризує стан судової практики розгляду аналізованої категорії скарг.

Так, «у слідчій і в судовій практиці щодо цього питання є щонайменше два підходи. Згідно з першим передбачається так зване автоматичне внесення відомостей про кримінальне правопорушення, якщо такі відомості викладені особою в заяві чи повідомленні про кримінальне правопорушення. Цей підхід не передбачає оцінки відповідної заяви чи повідомлення на предмет того, що викладені відомості дають підстави констатувати певні ознаки складу злочину. У свою чергу, другий підхід не передбачає автоматичного внесення відомостей, викладених у будь-яких заявах чи повідомленнях - вносяться лише визначені як такі, що, на думку суб`єкта, який їх вносить, дійсно можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення». ВССУ, наводячи приклад, що в окремих випадках слідчі судді перевіряють не лише факт реагування чи не реагування на заяву про кримінальне правопорушення, а й здійснюють аналіз причин, внаслідок яких належне реагування не було забезпечено, категорично не заперечував можливість такої судової практики.

Перший підхід, по суті є формальним, і полягає у тому, що будь-яка заява (повідомлення), що має назву (якщо це письмовий документ) чи якщо його так називає заявник (в усній формі) «заява (повідомлення) про вчинене кримінальне правопорушення» абсолютно незалежно від змісту такого повідомлення, мають спричиняти внесення уповноваженими особами (слідчим чи прокурором) відомостей з такої заяви (повідомлення) до ЄРДР та початок досудового розслідування.

Для суду очевидно, що обрання такого формального підходу спричиняє ряд негативних наслідків як для держави та суспільства, так і для окремих людей, і може в окремих випадках зумовлювати внесення до ЄРДР явно недоречних відомостей.

У зв`язку із цим слідчий суддя дотримується іншого підходу - змістовного. Такий підхід базується на нормах чинного законодавства виходячи з наступного.

Кримінальний Кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням (частина 1 статті 1 КК України). Для здійснення цього завдання Кримінальний Кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (частина 2 статті 1 КК України). Кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення (частина 1 статті 11 КК України).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 КПК України).

Стадія ініціювання кримінального провадження є важливою для виконання вказаних завдань і покликана, з одного боку, забезпечити рішуче оперативне реагування на кожне повідомлення про злочин, що є гарантією швидкого та повного його розкриття, притягнення винних до відповідальності, а з іншого - виключити незаконне і необґрунтоване залучення громадян в орбіту кримінального процесу, а також марне витрачання сил і засобів правоохоронних органів.

Чинним КПК України закріплено спрощену процедуру початку досудового розслідування (без проведення дослідчої перевірки). Так, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (частина 1 статті 214 КПК України). Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (частина 2 статті 214 КПК України).

Проте така спрощена процедура не означає, що взагалі відсутні критерії для внесення чи невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Її спрощеність виражається у тому, що для перевірки наявності зазначених вище критеріїв не потрібно проводити попередню перевірку викладених у заяві відомостей, а необхідно лише перевірити зміст самої заяви.

Так, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, серед іншого, вносяться відомості про: (1) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; (2) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (пункти 4, 5 частини 5 статті 214 КПК України).

Таким чином, для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань заявник у повідомленні про кримінальне правопорушення має зазначити конкретні, відомі йому обставини об`єктивної сторони такого правопорушення (яке саме кримінальне правопорушення відбулось, де, коли, в чому полягало, які особи, причетні до його скоєння тощо). Такі обставини можуть бути неповними (в силу недостатньої обізнаності заявника, неочевидності вчинення кримінального правопорушення, з огляду на початкову стадію сприйняття та дослідження цих подій чи з інших причин), але в той же час достатніми для попередньої кваліфікації реєстраторами Єдиного реєстру досудових розслідувань такого діяння саме як кримінального правопорушення (кваліфікації за статтею, частиною статті Кримінального кодексу України). Вказане узгоджується з позицією, викладеною у згаданому Узагальненні ВССУ N 9-49/0/4-17 від 12.01.2017, за якою КПК України дійсно передбачає внесення до ЄРДР інформації на підставі заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень. Вказана інформація необхідна для (1) визначення того, що ставиться питання про вчинення саме кримінального правопорушення, та (2) можливості спрямувати орган досудового розслідування на його розкриття, зібрання відповідних доказів.

Якщо ж зі змісту повідомлення про кримінальне правопорушення є очевидним, що (1) обставини, викладені в ньому, не свідчать про те, що існує ймовірність вчинення будь-якого кримінального правопорушення і ці обставини для отримання зазначеного вище висновку не потребують перевірки засобами кримінального процесу або (2) в силу його занадто абстрактного характеру неможливо встановити ні попередню кваліфікацію кримінального правопорушення, ні предмет, межі та напрямок досудового розслідування, яке ініціюється заявником, то такі повідомлення не мають вноситися до ЄРДР.

Такий висновок відповідає Рішенню Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_12 від 17.06.2020, згідно пункту 5 мотивувальної частини якого зазначено, що «встановлений законодавцем обсяг судового захисту стосовно оцінки бездіяльності уповноважених державних органів має забезпечити ефективність судового контролю, який має бути забезпечено під час розгляду відповідних питань хоча б у двох судових інстанціях: законодавець має запровадити такий обсяг судового контролю за бездіяльністю слідчого чи прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Реєстру після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, що дозволяв би здійснити ефективний судовий контроль щодо відповідних питань та за наявності підстав надати особі можливість ініціювати початок кримінального провадження, а отже, надати їй реальний доступ до судового захисту». Також і Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16 травня 2019 року (справа N 761/20985/18, провадження N 51-8007км18) наголосив: «...якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин...».

Внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини його вчинення призвело б до: (1) розпорошення обмежених сил і засобів правоохоронної системи держави на перевірку значної кількості безпідставних та абстрактних повідомлень про кримінальні правопорушення, що в свою чергу (2) не дозволило б концентрувати зусилля на розслідуванні дійсно суспільно-небезпечних діянь, що неминуче знизило б ефективність захисту особи, суспільства та держави від цих кримінальних правопорушень, ускладнило б охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, які зазнали шкоди від таких правопорушень; (3) порушення права та законних інтересів осіб, згаданих в таких повідомленнях; (4) використання інструментів статті 214 КПК не для ініціювання початку досудового розслідування щодо конкретного кримінального правопорушення, а для спрямування сил і засобів правоохоронних органів загалом на всю діяльність визначеного заявником підприємства, установи чи організації або окремої людини з метою вже самостійного виявлення слідчим, дізнавачем, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (а це є вже іншим приводом для початку досудового розслідування за статтею 214 КПК), а також (5) унеможливлення застосування механізму притягнення заявників до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (стаття 383 КК). Зазначене не відповідає завданням кримінального провадження, які визначені в статті 2 КПК.

Таким чином, закон передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення на основі критеріїв викладених раніше.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 818/1526/18, у межах процедури оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Згідно з правовим висновком, наведеним у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 30.09.2021 в справі № 556/450/18 підставою початку досудового розслідування є не будь-які прийняті та зареєстровані заяви, повідомлення, а лише ті з них, з яких вбачаються вагомі обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, короткий виклад яких разом із прізвищем, ім`ям, по-батькові (найменуванням) потерпілого або заявника, серед іншого, вноситься до ЄРДР.

Тобто для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР заявник у повідомленні про кримінальне правопорушення має зазначити конкретні відомі йому обставини об`єктивної сторони такого правопорушення (яке саме кримінальне правопорушення відбулось, де, коли, в чому полягало, які особи, причетні до його скоєння тощо).

При цьому слідчий суддя зауважує, що такі обставини можуть бути неповними (в силу недостатньої обізнаності заявника, неочевидності вчинення кримінального правопорушення, з огляду на початкову стадію сприйняття та дослідження цих подій чи з інших причин), але в той же час достатніми для попередньої кваліфікації такого діяння саме як кримінального правопорушення за певною статтею Кримінального кодексу України.

Проте, слідчий суддя доходить висновку щодо відсутності в заяві ОСОБА_5 достатніх об`єктивних даних, які б свідчили про те, що було вчинено саме кримінальне правопорушення.

Слідчий суддя наголошує, що закон передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення на основі критеріїв викладених раніше.

Вирішальним чинником для внесення відомостей до ЄРДР за повідомленням є саме наявність у цьому повідомленні обставин, які свідчать про кримінальне правопорушення, а не вказана автором назва поданого документа. Ініціювати процедуру кримінального переслідування доцільно лише у випадку, коли наявні підстави вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення. Безпідставне відкриття кримінального провадження є недопустимим і може порушувати права конкретних осіб, відносно яких таке провадження ініційоване, а також є неефективним з точки зору використання державних ресурсів.

Згідно з ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Такі приписи процесуального закону узгоджуються із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Розглядаючи скаргу, слідчий суддя враховує практику Європейського суду з прав людини, висновки якого з цього приводу відображені, зокрема, в рішенні по справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), №15007/02, пп.74-75, рішення від 7 грудня 2006)», відповідно до якого сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. theUnitedKingdom)» від 28 травня 1985, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Одним із таких обмежень є неможливість ініціювання кримінального провадження шляхом внесення відомостей до ЄРДР без належних на те підстав.

У п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01)» від 6 вересня 2005 року, суд висловив позицію, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 р., заява N 37437/97).

З урахуванням викладеного, слідчий суддя доходить висновку щодо відсутності в заяві ОСОБА_5 від 21.08.2025, на даний час, достатніх об`єктивних даних, які б свідчили про те, що описані в ній події свідчать, що було вчинено саме кримінальне правопорушення, а тому подана до суду скарга є недоведеною, необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Крім того, слідчий суддя враховує, що відповідно до ст. 307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.

Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя приходить до висновку, що в поданій ОСОБА_5 заяві не вбачається обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення та не наведено об`єктивних даних, які б свідчили про реальну необхідність внесення відомостей до ЄРДР, а тому в задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , в порядку ст. 303 КПК України, на бездіяльність уповноваженої особи четвертого СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_5 від 21.08.2025 про вчинення кримінального правопорушення, слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 306, 307, 309, 369, 370, 372 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , в порядку ст. 303 КПК України, на бездіяльність уповноваженої особи четвертого СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_5 від 21.08.2025 про вчинення кримінального правопорушення відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя