УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року

м. Київ

справа № 202/3943/25

провадження № 51-267ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Індустріального районного суду м. Дніпра від 01 вересня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року у кримінальному провадженні № 000356 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпра від 01 вересня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Також місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, арешту майна та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, 22 лютого 2025 року о 09:45 ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter 516 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , рухався вул. Березинська в бік вул. Донецьке шосе в м. Дніпро з порушенням правил безпеки дорожнього руху, оскільки, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перевищив максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті (50 км/год), внаслідок чого втратив можливість зупинити керований ним транспортний засіб, при виникненні небезпеки для руху - появі пішохода ОСОБА_6 , яка рухалась по нерегульованому пішохідному переході, позначеному дорожніми знаками 5.38.1 та дорожньою розміткою 1.14.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), справа наліво, за напрямком руху автомобіля, та скоїв на неї наїзд. У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_6 спричинено тяжкі тілесні ушкодження.

За вказаних вище обставин, причиною цієї ДТП та її наслідків стало порушення водієм ОСОБА_4 вимог п.п. 12.4, 12.9 «б» ПДР.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 18 грудня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 змінив, виключив з мотивувальної частини вироку посилання суду на кваліфікуючу ознаку «порушення правил експлуатації транспорту».

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок Індустріального районного суду м. Дніпра від 01 вересня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_4 більш м`яке покарання, застосувавши приписи ст. 75 КК, і звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням. Виключити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Аргументуючи свої вимоги, скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій, визнавши обставинами, що пом`якшують покарання: щире каяття, відсутність судимостей, позитивну характеристику, наявність малолітньої дитини на утриманні, постійне місце роботи та проживання, дійшли суперечливого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, касатор зауважує, що ОСОБА_4 є єдиним годувальником сім`ї; має на утриманні батька з інвалідністю ІІІ групи; кримінальне правопорушення вчинив уперше; усвідомив неправомірність скоєного та критично оцінює вчинене. Засуджений намагався відшкодувати потерпілій спричинену шкоду, проте її представник відмовився від отримання відшкодування. ОСОБА_4 було взято під варту в залі суду першої інстанції одразу після проголошення вироку, внаслідок чого він втратив можливість відшкодувати шкоду.

Також захисник звертає увагу на те, що засуджений працював водієм, і саме ця професія була основним джерелом доходу для забезпечення його сім`ї. Водночас позбавлення права керувати транспортними засобами поставить засудженого та його сім`ю у скрутне матеріальне становище.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки ОСОБА_5 не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного засудженому покарання через суворість Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

Згідно з приписами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями ст.ст. 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, чинній на час учинення засудженим діяння), якщо суд, крім випадків, визначених цим Кодексом, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Урахувавши наведені обставини, суд, беручи до уваги положення КК, зокрема ст. 75 цього Кодексу, ухвалює рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені ст.ст. 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, у тому числі, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 75 КК.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Зі змісту долучених до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином; відомості про особу засудженого, який раніше не судимий, кримінальне правопорушення вчинив вперше, має зареєстроване місце проживання, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, працевлаштований, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, й відсутність обставин, що його обтяжують.

Також Індустріальний районний суд м. Дніпра зауважив, що порушення засудженим вимог ПДР стало причиною ДТП з настанням суспільно небезпечних, безповоротних негативних наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, яка рухалася по нерегульованому пішохідному переході.

Крім того, не залишив поза увагою суд першої інстанції і те, що ОСОБА_4 не вжив дій спрямованих на відшкодування спричиненої потерпілій шкоди, та не покрив витрати на довготривале лікування, під час судового розгляду фактично вводив в оману щодо наявності таких намірів з метою недопущення подання цивільного позову.

З огляду на наведені обставини в їх сукупності, з метою виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд дійшов висновку про необхідність призначення йому покарання з урахуванням принципу індивідуалізації та вважав за належне призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, але не в максимальному розмірі, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема захисник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу.

Дніпровський апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання.

Свої висновки апеляційний суд обґрунтував обставинами вчиненого кримінального правопорушення (засуджений перевищив максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті, внаслідок чого скоїв наїзд на потерпілу); позицію потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні, оскільки ОСОБА_4 не відшкодував спричиненої шкоди, хоча переконував у добровільному її відшкодуванні. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що твердження сторони захисту про намагання засудженого здійснити відшкодування не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Також цей суд вказав про обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що призначене ОСОБА_4 судом першої інстанції покарання відповідає вимогам закону, таке покарання буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому як основного покарання, яке необхідно відбувати реально, так і додаткового. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на зазначене твердження захисника в касаційній скарзі, які по суті зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не повною мірою врахували обставини, які, на його думку, є достатніми для застосування положень ст. 75 КК та непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не є слушними.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи захисника з огляду на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, наслідки ДТП, здійснення наїзду на потерпілу на пішохідному переході, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

Також не є достатньою підставою для незастосування до засудженого додаткового покарання обставина, про яку зазначає касатор, а саме те, що його робота пов`язана з керуванням транспортним засобом, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини цього провадження. Крім того, Суд зауважує, що КК не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких користування таким правом є основним джерелом доходу.

За таких обставин у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Індустріального районного суду м. Дніпра від 01 вересня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3