ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/393/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/54/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.286 КПК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

представника потерпілих - ОСОБА_9

потерпілих - ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000009 від 11.01.2025 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, із середньою освітою, одруженого, пенсіонера, який працює водієм ФОП ОСОБА_12 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000,00 (п`ятдесят одну тисячу) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Цивільний позов ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до ОСОБА_7 та Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (юридична адреса: м. Київ, просп. Степана Бандери, 22, код ЄДРПОУ 3608612), про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Провадження в справі в частині позовних вимог ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (юридична адреса: м. Київ, просп. Степана Бандери, 22, код ЄДРПОУ 3608612) про стягнення матеріальної та моральної шкоди закрито.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 шкоду, завдану здоров`ю в розмірі 486 (чотириста вісімдесят шість) гривень 58 (п`ятдесят вісім) копійок.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду завдану транспортному засобу внаслідок ДТП у розмірі 124830 (сто двадцять чотири тисячі вісімсот тридцять) гривень 86 (вісімдесят шість) копійок.

Стягнуто з ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті ДТП, в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень.

В стягненні витрат на надання професійної правничої допомоги відмовлено.

Вироком суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, 10 січня 2025 року близько 20 год 20 хв, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з одним пасажиром ОСОБА_13 , рухався автомобільною дорогою М-30 сполученням «Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине» між населеними пунктами с. Кам`янки та сел. Підволочиськ у напрямку до сел. Підволочиськ, зі швидкістю близько 90 км/год.

В цей час, на вказаній автодорозі назустріч вказаному транспортному засобу у напрямку м. Тернопіль, по своїй смузі руху, рухався автомобіль «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 із пасажиром ОСОБА_11 .

Під час такого руху, водій автомобіля «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги пунктів: 1.5, 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (надалі Правил дорожнього руху або ПДР), а також вимоги, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-XII від 30 червня 1993 року), які зобов`язували його рухаючись вказаною вище ділянкою автодороги своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Під час руху в частині 187 км між населеними пунктами с. Кам`янки та сел. Підволочиськ Тернопільського району, Тернопільської області, у зазначеному напрямку, прямою в плані із асфальтобетонним покриттям ділянкою дороги, водій ОСОБА_7 , не обрав безпечної швидкості та не застосував такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним у конкретних дорожніх умовах, обстановці, в порушення вмог п. 12.1 ПДР, допустив занос керованого ним автомобіля «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що полягав у зміні напрямку його руху ліворуч, з подальшим виїздом на смугу зустрічного руху де в цей час рухався автомобіль «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 .

Унаслідок виїзду на смугу зустрічного руху, водій ОСОБА_7 , не забезпечивши безпеку дорожнього руху, унаслідок порушень вимог п. 12.1 ПДР та вимог горизонтальної розмітки 1.1 (розділ 34 «Дорожня розмітка»), не надав перевагу в русі зустрічному автомобілю «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2 , як наслідок допустив зіткнення в межах смуги руху до м. Тернопіль, правої бокової передньої частини керованого автомобіля «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 з передньою частиною автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водій якого з моменту виникнення небезпеки для свого руху (виїзду автомобіля «Chevrolet Lacetti» на смугу зустрічного руху), не мав технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування уникнути зустрічного зіткнення вказаних транспортних засобів.

У результаті зіткнення транспортних засобів:

водій автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритих переломів 5-го крижового та першого куприкового хребців, закритого перелому медіальної (внутрішньої) кісточки правої великогомілкової кістки; закритого перелому надп`яткової кістки; забиття нирок. Виявлені у ОСОБА_10 тілесні ушкодження належать до середньої тяжкості п. п. 2.2.1, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» - МОЗ України, Київ, 1995);

пасажир автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закрита травма грудної клітки у виді перелому тіла грудини, забиття легень і серця, забій м`яких тканин грудної клітки; закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку; гематоми грудної клітки та черевної стінки; садна та гематоми тазової ділянки справа. Виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження належать до середньої тяжкості п. п. 2.2.1, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» - МОЗ України, Київ, 1995);

пасажир автомобіля «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_13 , отримала тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма у виді забиття головного мозку легкого ступеня (за клінічною класифікацією) і зовнішнього ушкодження «забійно-рваної скальпованої рани» лобової ділянки голови («дно рани - кістки черепа»); закритий перелом середньої третини тіла правої ключиці; закрита травму грудної клітки у виді переломів 6,7 правих та 5 лівого ребер; закрита травма попереково-крижового відділу хребта - перелом тіла, дужки і суглобового відростка зліва крижового хребця без порушення функції спинного мозку; перелом 4 лівого ребра. Виявлені у ОСОБА_13 тілесні ушкодження належать до середньої тяжкості п. п. 2.2.1, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» - МОЗ України, Київ, 1995).

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність вини та юридичну кваліфікацію вчиненого злочину, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, позбавивши його права керувати транспортними засобами на строк 1 місяць. Також просить змінити вирок в частині відшкодування моральної шкоди, а саме стягнути з ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті ДТП, в розмірі 40000 гривень, дослідивши докази, що долучені до цивільного позову та докази, що характеризують обвинуваченого.

Свої доводи мотивує тим, що судом не враховано належним чином дані про особу обвинуваченого, що раніше не судимий, позитивно характеризується, щиро розкаявся у скоєному і працює водієм, тому призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами позбавить його єдиного джерела заробітку та можливості відшкодувати завдану шкоду.

Вважає, що враховуючи глибину душевних страждань потерпілих від спричининених їм тілесних ушкоджень відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті ДТП, в розмірі 40000 гривень буде відповідати засадам розумності та справедливості.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу і просять змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову; потерпілих, їх представника та прокурора, які вирок місцевого суду вважають законним та обґрунтованим і просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 зводяться до незгоди із призначеним місцевим судом ОСОБА_7 додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а також визначеної суми відшкодування моральної шкоди.

На думку колегії суддів під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину.

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта.

В даному випадку, призначаючи ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України покарання, суд першої інстанції її визначив вірно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненому злочину та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як убачається з матеріалів справи, суд у повній мірі дотримався вказаних вимог та при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку в лікаря-психіатра і лікаря-нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, його стан здоров`я, а також обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, повне визнання вини, часткове відшкодування шкоди та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зазначені обставини, у тому числі й ті, на які посилається апелянт у своїй скарзі, фактично стали підставою для призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в межах санкції статті обвинувачення у мінімальному розмірі.

Разом з цим, на думку колегії суддів, місцевий суд, визначивши обвинуваченому мінімальний розмір штрафу, вірно застосував до ОСОБА_7 додаткове покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.286 КК України, при цьому, в повній мірі врахував фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а саме те, що останній грубо порушив Правила дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого відбувся заніс автомобіля із виїздом на зустрічну смугу руху та зіткнення транспортних засобів від якого потерпілі отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження, а тому незастосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами буде недостатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Водночас, санкцією ч.1 ст.286 КК України передбачено обов`язкове призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами до визначеного основного покарання з альтернативних.

Крім того, за приписами ст. 55 КК України покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як додаткове покарання на строк від одного року, а позбавлення права керувати транспортними засобами як додаткове покарання призначається на строк до десяти років.

Тому, вимога апеляційної скарги про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами терміном на один місяць, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Посилання апелянта на те, що застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання та позбавлення його права керувати транспортними засобами на один рік позбавить останнього єдиного джерела доходів не підтверджено належними доказами.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір як основного, так і додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та не вбачає підстав для застосування судом додаткового покарання строком на 1 місяць, як про це ставить питання в апеляційній скарзі обвинувачений, оскільки таке не передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК України.

Також, що стосується визначеного судом розміру відшкодування з ОСОБА_7 моральної шкоди в користь потерпілих на суму 100 000 грн., то в цій частині вирішення цивільного позову суд також дійшов вірного висновку, виходячи з наступного.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 3 зазначеної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Вказаних вимог закону в ході розгляду зазначеного провадження місцевий суд дотримався в повному обсязі.

Так, відповідно до роз`яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкодиN 4 від 31.03.95 з наступними змінами і доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В даному випадку, приймаючи до уваги ступінь фізичних, душевних та психічних страждань, яких потерпілі зазнали внаслідок вчинення щодо них злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, беручи до уваги тривалість їх лікування та відновлення, а отже зусилля до відновлення попереднього стану, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відшкодування спричиненої моральної шкоди, та у відповідності до вимог ст.ст.23, 1167 ЦК України, з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи глибину страждань потерпілих, негативні зміни в усталеному способі їх життя, ступінь вини ОСОБА_7 та інших обставин справи, вірно визначив її у розмірі 100000 грн. на користь потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав до зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, як про це ставиться питання в апеляції обвинувачений.

Будь-яких порушень вимог КПК України, які б стали підставою для зміни вироку суду першої інстанції в цілому, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладені вище обставини, в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді