Справа № 548/69/25
Провадження №1-кп/548/95/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повний текст)

18 грудня 2025 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, освіта середня, одруженого, на утриманні має трьох малолітніх дітей 2016, 2018, 2021 років народження, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 на території Хорольської територіальної громади Лубенського району Полтавської області скоїв кримінальне правопорушення за таких обставин.

Так, ОСОБА_4 строкову службу не проходив, перебуває на обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» ОСОБА_4 є військовозобов`язаним та підлягає призову за мобілізацією.

15.11.2024 ОСОБА_4 пройшов медичний огляд та висновком військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний придатним до військової служби під час загальної мобілізації в Збройних Силах України.

15.11.2024 о 17:00 год. ОСОБА_4 вручено, оголошено та роз`яснено зміст повістки про його явку до ІНФОРМАЦІЯ_2 для призову за мобілізацією та додатково повідомлено про відправлення о 22 годині 00 хвилин 15.11.2024 до військової частини НОМЕР_1 . Крім того, ОСОБА_4 був попереджений про відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією.

Проте, ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним і діючи з прямим умислом, тобто завідомо знаючи про висновок військово-лікарської комісії про придатність до військової служби під час загальної мобілізації, будучи обізнаним про його призов за мобілізацією та, заздалегідь попередженим про строк і необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки до військової частини НОМЕР_1 , бажаючи ухилитися від призову за мобілізацією, 15.11.2024 на 22 годину 00 хвилин без поважних причин не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби за мобілізацією та відправки до військової частини НОМЕР_1 . Своїми діями прямо ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

У судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, визнав, щиро розкаявся, негативно оцінив свої дії. Вказав, що 15.11.2024 проходив військово-лікарську комісію, отримав бойову повістку, роз`яснено коли потрібно з`явитися для відправки до військової частини. Не з`явився у той день і час, оскільки має трьох дітей, йому стало їх шкода, матері одній важко виховувати дітей, сама не справиться. На момент проходження військово-лікарської комісії та вручення повістки для призову за мобілізацією записи про батька у свідоцтвах про народженнях трьох дітей, що він є їх батьком, не були належно оформлені, хоч він є їх біологічним батьком. Тому не звертався до ІНФОРМАЦІЯ_3 для оформлення відстрочки.

Відповідно до частини третьої статті 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

З огляду на те, що у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення за обставин, викладених у обвинувальному акті, прокурор, обвинувачений, у судовому засіданні не оспорювали фактичні обставини провадження, суд зі згоди усіх учасників відповідно до вимог частини третьої статті 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються. Водночас, суд попередньо з`ясував правильне розуміння ОСОБА_4 змісту обставин кримінального правопорушення, відсутність сумнівів у добровільності та істинності його позиції, роз`яснив, що в такому разі він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд враховує правові висновки, викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року у справі №200/4189/22, згідно з якими право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки). При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.

Отже, наявність підстав для оформлення права на відстрочку не є тотожне праву на відстрочку, що належно оформлене у порядку, передбаченого законом. Оскільки на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 не скористався можливістю реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та оформлення його у відповідний спосіб, суд вважає, що своїми діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене статтею 336 КК України.

Встановлені обставини кримінального правопорушення вказують на те, що дії ОСОБА_4 кваліфіковані правильно - за статтею 336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Прокурор у судовому засіданні просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України та призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі. Також просив врахувати, що 18.12.2025 Хорольським районним судом Полтавської області у справі № 548/1356/25 ухвалено вирок, згідно з яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу.

У судових дебатах обвинувачений ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 не заперечували, що ОСОБА_4 ухилився від призову на військову служб; визнали, що ОСОБА_4 не реалізував своє право відстрочку на момент вчинення правопорушення за поважних причин; просили врахувати, що обвинувачений є батьком трьох малолітніх дітей, виховувати самостійно трьох дітей у теперішніх умовах вкрай важко.

Відповідно до статті 50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

З огляду на мету покарання та принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При визначенні покарання ОСОБА_4 суд керується загальними засадами призначення покарання, визначеними у статті 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно зі статтею 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене статтею 336 КК України, є нетяжким злочином.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до статті 66 КК України, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до статті 67 КК України не встановлено.

Щодо даних про особу винного суд бере до уваги, що обвинувачений раніше не судимий, на диспансерному обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, скарг, компреметуючих матеріалів до Хорольської міської ради на поведінку ОСОБА_4 не надходило. На утриманні має трьох малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Суд враховує, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення статті 65 КК України дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.

З огляду на положення статті 75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на наведене, беручи до уваги дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 , обставини вчинення злочину, суд приходить до висновку про доцільність призначення покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті 336 КК України, оскільки саме це покарання найбільш відповідатиме меті його призначення відповідно до статті 50 КК України. Суд також вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання із застосуванням статей 75,76 КК України, оскільки покладені судом обов`язки будуть гарантувати запобігання вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, а заходи контролю стимулюватимуть його виправлення.

Визначене обвинуваченому покарання на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності. Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного особою правопорушення, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому злочину.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 не обирати.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлено.

Судові витрати у даному кримінальному провадженню відсутні.

Речові докази у даному кримінальному провадженню відсутні.

Керуючись статтями 369-371, 373-376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки.

На підставі статті 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до частини третьої статті 72 КК України вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 18.12.2025, яким ОСОБА_4 призначено покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 (вісімсот п`ятдесят) гривень виконувати самостійно.

Запобіжний захід ОСОБА_4 на час набрання законної сили вироку не обирати.

Згідно із частиною шостою статті 376 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду через Хорольський районний суд Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_1