Справа № 453/956/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/274/25 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, врежимі відеоконференції зі Сколівським районним судом Львівської області, кримінальне провадження № 0000076 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Сколівського районного суду Львівської області від 11.02.2025 року, стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.126-1, ч.1 ст. 382 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Сколівського районного суду Львівської області від 11.02.2025 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень та призначено покарання:

- за ст. 126-1 КК України на 1 рік обмеження волі;

- за ч.1 ст. 382 КК України на 1 рік позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_7 покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у вигляді 1 року позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробувальним строком на 1 рік.

Згідно п.п.1 та 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень та призначити покарання:

за ст. 126-1 КК України у виді 1 року обмеження волі;

за ч. 1 ст. 382 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, призначити ОСОБА_7 покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 1 року позбавлення волі.

У решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій ОСОБА_7 , прокурор вважає, що вказаний вирок суду є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Свої вимоги апелянт мотивує ти, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання із випробувальним терміном, суд першої інстанції не врахував, що останній, будучи притягнутим до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП, тобто за повторне протягом року керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а саме постановами Сколівського районного суду Львівської області від 04.10.2022 та 15.08.2023, на вчиненому не зупинився, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і, будучи позбавленим права керування транспортними засобами, знов сів за кермо в стані алкогольного сп`яніння, до того ж, керував мотоциклом марки «Альфа» без номерних знаків.

Більше того, слід звернути увагу на те, що до адміністративної відповідальності за аналогічні правопорушення ОСОБА_7 притягується систематично з 2013 року. Так ОСОБА_7 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (ст. 173-2 КУпАП) щонайменше 3 рази, а за керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння щонайменше 6 разів. Суд першої інстанції не надав належної оцінки тим фактам, що умисні систематичні дії ОСОБА_7 є загальним зразком поведінки обвинуваченого.

Отже, після неодноразових притягнень ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності, останній належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та продовжив вчиняти аналогічні як адміністративні, так вже і кримінальні правопорушення, ігноруючи низку покладених на нього судом обмежень (обмежувальний припис, позбавлення права керування транспортними засобами). Вказані факти не тільки не давали суду підстав робити висновок про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, а навпаки, свідчили про те, що звільнений від покарання ОСОБА_7 продовжить свою протиправну поведінку.

Таким чином, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання та безпідставно застосував ст. 75 КК України при призначенні йому покарання, звільнивши обвинуваченого від його відбування.

Апелянт вважає, що покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк, визначений судом першої інстанції 1 рік позбавлення волі, без застосування ст. 75 КК України, зі звільненням від призначеного покарання з випробуванням, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , в порушення вимог ст.28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно та безпричинно, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та свідомо бажаючи їх настання, в період з 14 червня по 27 липня 2023 року, перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , систематично вчиняв відносно свого батька ОСОБА_10 психологічне насильство, яке виразилось у словесних образах, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою в його бік, приниженні, що призвело до психологічних страждань останнього, а також погіршило якість життя, зокрема спричинило емоційну напруженість, втому та негативні переживання.

У результаті протиправних дій ОСОБА_7 протягом року неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї, зокрема Сколівським районним судом Львівської області за ч.2 ст. 173-2 КУпАП 11 вересня 2023 року у справі №453/1036/23 та 19 жовтня 2023 року у справі №453/1319/23.

Незважаючи на вжиті заходи реагування щодо недопущення вчинення насильства у сім`ї, ОСОБА_7 правильних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і продовжуючи свою протиправну поведінку, знову вчинив психологічне насильство щодо свого батька ОСОБА_10 , що призвело до його психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілого.

Зокрема, ОСОБА_7 , 18 березня 2024 року, приблизно о 12 годині, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно ОСОБА_10 психологічне насильство, а саме кричав, ображав нецензурними словами, погрожував йому фізичною розправою, чинив на нього психологічний тиск, що призвело до психологічних страждань останнього.

Вказаними насильницькими діями ОСОБА_7 тривалий час систематично заподіював своєму батькові ОСОБА_10 психологічні страждання, що виражались у словесних образах, погрозах йому фізичною розправою та приниженні його честі та гідності, що призводило до формування у нього розлад адаптації з переважанням розладів емоцій.

Крім того, 04 жовтня 2022 року постановою Сколівського районного суду Львівської області ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 34 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

15 серпня 2023 року постановою Сколівського районного суду Львівської області ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 34 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Відтак, ОСОБА_7 , будучи обізнаним про те, що вище вказаними судовими рішеннями він позбавлений права керування транспортними засобами, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою невиконання постанов суду щодо позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість їх виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ст. 68 Конституції України та ч.2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, будучи двічі притягнутим до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 130 КУпАП, продовжив керувати транспортним засобом, чим ухилився від виконання вище вказаних постанов Сколівського районного суду Львівської області, які набрали законної сили при наступних обставинах.

Так, 21 березня 2024 року, близько 12 години, ОСОБА_7 , будучи позбавлений права керувати транспортними засобами та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись по сільській дорозі в с. Лавочне, Стрийського району Львівської області, умисно, керував мотоциклом марки «Альфа» без номерних знаків, де був зупинений працівниками поліції ПОГ СВзГВП Стрийського РУП ГУНП у Львівській області, про що було складено протокол про скоєння ним адміністративного правопорушення (серія ААД №751338) від 21 березня 2024 року, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП, який скеровано для розгляду по суті до Сколівського районного суду Львівської області, тим самим умисно не виконуючи постанови Сколівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року (справа №453431/22) та від 15 серпня 2023 року (справа №453/825/23).

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити її в повному обсязі; думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи скоєння ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які наведені у вироку, крім того дав діям обвинуваченого правильну юридичну оцінку.

Доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку злочинних діях, передбачених ст.126-1, ч.1 ст.382 КК України, в апеляційній скарзі не оспорюються та, на думку колегії суддів, є обгрунтованою.

Що стосується апеляційної скарги прокурора у справі про неправильне застосування судом положень ст.75 КК України щодо призначеного судом покарання, то колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги прокурора в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 , в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно та безпричинно, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та свідомо бажаючи їх настання, в період з 14 червня по 27 липня 2023 року, перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , систематично вчиняв відносно свого батька ОСОБА_10 психологічне насильство, яке виразилось у словесних образах, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою в його бік, приниженні, що призвело до психологічних страждань останнього, а також погіршило якість життя, зокрема спричинило емоційну напруженість, втому та негативні переживання.

У результаті протиправних дій ОСОБА_7 протягом року неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї, зокрема, Сколівським районним судом Львівської області за ч.2 ст. 173-2 КУпАП, 11.09.2023 у справі № 453/1036/23 та 19.10.2023 у справі № 453/1319/23.

Незважаючи на вжиті заходи реагування щодо недопущення вчинення насильства у сім`ї, ОСОБА_7 правильних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і продовжуючи свою протиправну поведінку, знов вчинив психологічне насильство щодо свого батька ОСОБА_10 , що призвело до його психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілого.

Зокрема, ОСОБА_7 , 18.03.2024 приблизно о 12 год, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно ОСОБА_10 психологічне насильство, а саме кричав, ображав нецензурними словами, погрожував йому фізичною розправою, чинив на нього психологічний тиск, що призвело до психологічних страждань останнього.

Вказаними насильницькими діями ОСОБА_7 тривалий час систематично заподіював своєму батькові ОСОБА_10 психологічні страждання, що виражались у словесних образах, погрозах йому фізичною розправою та приниженні його честі та гідності, що призвело до формування у нього розладу адаптації з переживанням розладів емоцій.

Крім того, 04.10.2022 постановою Сколівського районного суду Львівської області ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП та накладеного на нього адміністративне стягнення в виді штрафу у розмірі 34 000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки

Відтак, ОСОБА_7 , будучи обізнаним про те, що вище вказаними судовими рішеннями він позбавлений права керувати транспортними засобами, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою невиконання постанов суду щодо позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість їх виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ст. 68 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, будучи двічі притягнутим до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 130 КУпАП, продовжив керувати транспортним засобом, чим ухилився від виконання вищевказаних постанов Сколівського районного суду Львівської області, які набрали законної сили при наступних обставинах.

Так, 21.03.2024 близько 12 год, ОСОБА_7 , будучи позбавлений права керувати транспортними засобами та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись по сільській дорозі в с. Лавочне Стрийського району Львівської області, умисно керував мотоциклом марки «Альфа» без номерних знаків, де був зупинений працівниками поліції ПОГ СВзГВП Стрийського районного управління поліції Головного управління поліції у Львівській області, про що було складено протокол про скоєння ним адміністративного правопорушення (ААД № 751338) від 21.03.2024, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, який скеровано для розгляду по суті до Сколівського районного суду Львівської області, тим самим умисно не виконуючи постанови Сколівського районного суду Львівської області від 04.10.2022 (справа № 453/431/22) та від 15.08.2023 (справа № 453/825/23).

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, слід суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через такі реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Однак суд першої інстанції не дотримався вищезазначених вимог кримінального закону, не повністю врахував і не надав достатньої об`єктивної та правової оцінки всім обставинам, які мають значення при обранні покарання ОСОБА_7 , зокрема, тривалості та систематичності вчинених злочинів, кількості умисних протиправних діянь та спричиненим наслідкам.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання із випробувальним терміном, суд першої інстанції не врахував, що останній, будучи притягнутим до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП, тобто за повторне протягом року керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а саме постановами Сколівського районного суду Львівської області від 04.10.2022, 15.08.2023, на вчиненому не зупинився, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і, будучи позбавленим права керування транспортними засобами, знов сів за кермо в стані алкогольного сп`яніння, до того ж, керував мотоциклом марки «Альфа» без номерних знаків.

На переконання колегії суддів прокурор підставно наголосив в апеляційній скарзі на тому, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що до адміністративної відповідальності за аналогічні правопорушення ОСОБА_7 притягується систематично з 2013 року (10 разів).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ОСОБА_7 раніше був притягнутий до адміністративної відповідальності постановами Сколівського районного суду Львівської області від:

23.07.2013 (справа № 453/1025/13-п) за ч.2 ст. 173-2 КУпАП, тобто за фактом вчинення ОСОБА_7 домашнього насильства щодо свого батька ОСОБА_10 та матері;

15.08.2013 (справа № 453/1213/13-п) за ст. 187 КУпАП, за фактом того, що ОСОБА_7 порушив правила адміністративного нагляду, встановленого відносно нього 29.08.2012 Сколівським районним судом Львівської області;

03.06.2015 (справа № 453/700/15-п) за ч.1 ст. 130 КпАП, тобто за фактом керування ОСОБА_7 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння;

14.06.2022 (справа № 453/433/22) за ч.3 ст. 130, ч.5 ст. 126 КУпАП, за фактом того, що ОСОБА_7 будучи двічі протягом року підданий адміністративному стягненню за керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння та будучи позбавленим права керування транспортними засобами повторно протягом року, керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння;

04.10.2022 (справа № 453/431/22) за ч.2 ст. 130 КУпАП, тобто за фактом того, що ОСОБА_7 повторно протягом року керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння;

15.08.2023 (справа № 453/825/23) за ч.2 ст. 130 КУпАП, тобто за фактом того, що ОСОБА_7 повторно протягом року керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння;

11.09.2023 (справа № 453/1036/23) за ч.1 ст. 173-2 та ч.1 ст. 173-2 КУпАП, тобто за 2 факти домашнього насильства щодо батька ОСОБА_10 ;

19.10.2023 (справа № 453/1319/23) за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, тобто за фактом вчинення ОСОБА_7 домашнього насильства щодо свого батька ОСОБА_10 ;

23.04.2024 (справа № 453/507/24) за ч.2 ст. 130, ч.5 ст. 126 КУпАП, за фактом того, що ОСОБА_7 будучи двічі протягом року підданий адміністративному стягненню за керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння та будучи позбавленим права керування транспортними засобами повторно протягом року керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння;

16.07.2024 (справа № 453/841/24) за ч.3 ст. 130, ч. 5 ст. 126 КУпАП, за фактом того, що ОСОБА_7 будучи двічі протягом року підданий адміністративному стягненню за керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння та будучи позбавленим права керування транспортними засобами повторно протягом року керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння;

Таким чином, ОСОБА_7 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (ст. 173-2 КУпАП) щонайменше 3 рази, а за керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння щонайменше 6 разів.

Слід звернути увагу, що Верховний Суд у постанові від 28.02.2023 (справа № 725/4683/20) вказав, що домашнє насильство майже ніколи не становить собою окремий епізод, а зазвичай охоплює кумулятивне та взаємопов`язане фізичне, психологічне, сексуальне, емоційне, вербальне та фінансове насильство щодо близького члена сім`ї чи партнера, наслідки якого виходять за межі обставин окремого епізоду. Повторення послідовних епізодів насильства в особистих стосунках становить собою особливий контекст і динаміку домашнього насильства. Воно становить собою триваюче правопорушення, що характеризується продовжуваним зразком поведінки, в якому кожен окремий інцидент є цеглиною більш загального зразка поведінки.

Для доведення систематичності домашнього насильства важливими є сам факт і обставини вчинення окремих його епізодів. Правові наслідки, які настали чи не настали для кривдника за цими окремими епізодами, а також час, коли такі наслідки настали, не є обставинами, які можуть впливати на доведеність цих епізодів. Мета адміністративного покарання і інших адміністративних заходів держави полягає в негайному реагуванні на окремий випадок домашнього насильства, який сам по собі не становить кримінального правопорушення, з метою своєчасно та ефективно запобігти подальшій ескалації насильства та захистити жертву.

Проте, суд першої інстанції не надав належної оцінки тим фактам, що умисні систематичні дії ОСОБА_7 є загальним зразком поведінки обвинуваченого.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Проте, після неодноразових притягнень ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності, останній належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та продовжив вчиняти аналогічні як адміністративні, так вже і кримінальні правопорушення, ігноруючи низку покладених на нього судом обмежень (обмежувальний припис, позбавлення права керування транспортними засобами). Вказані факти не тільки не давали суду першої інстанції підстав робити висновок про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, а навпаки, свідчили про те, що звільнений від покарання ОСОБА_7 продовжить свою протиправну поведінку.

Таким чином, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання та безпідставно застосував ст. 75 КК України при призначенні йому покарання, звільнивши обвинуваченого від його відбування.

Крім того, застосування статті 75 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину і особі засудженого через м`якість.

Тому застосування ст. 75 КК України у даному випадку призводить до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Також, слід врахувати, що частиною 1 статті 91-1 КК України регламентовано, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених КПК України, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такі обмежувальні заходи застосовуються до особи, яка на момент вчинення домашнього насильства досягла 18-річного віку.

Згідно з ч. 3 вказаної статті, згадані обмежувальні заходи можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Не зважаючи на те, що 11.04.2024 суддею Сколівського районного суду Львівської області у справі № 453/593/24 видано обмежувальний припис у зв`язку із систематичним вчиненням ОСОБА_7 протягом декількох років домашнього насильства щодо свого батька ОСОБА_10 , суд першої інстанції не застосував обмежувальні заході, передбачені ст. 91-1 КК України, зокрема, направлення для проходження програми для кривдників.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, раніше не судимий, ніде не працює, визнав свою вину і щиро розкаявся.

При ухваленні рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без призначення йому покарання у виді обмеження або позбавлення волі мали б враховуватись висновки органу з питань пробації, які викладаються у досудовій доповіді.

Проте, суд першої інстанції вимоги КПК України щодо призначення досудової доповіді не виконав, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, відповідно до ст. 314-1 КПК України, з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь за ухвалою суду.

Досудова доповідь складається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні нетяжкого або тяжкого злочину, нижня межа санкції якого не перевищує п`яти років позбавлення волі.

Така доповідь згідно з п.3 ч. 1 розділу III «Порядку складення досудової доповіді», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 200/5 від 27.01.2017 повинна містити висновок про можливість виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк з урахуванням доступних програм та послуг, за умови реалізації яких можливо досягнути належної поведінки без застосування покарань, пов`язаних з ізоляцією від суспільства.

Проте, всупереч вимогам п. 6 ч. 3 ст. 314, ч. 2 ст. 314-1 КПК України, суд складання досудової доповіді стосовно ОСОБА_7 органу з питань пробації не доручив, не зважаючи на те, що одне з кримінальних правопорушень, у вчиненні якого він обвинувачується (ст. 126-1 КК України), підпадає під визначення ст. 314-1 КПК України, а обставини, передбачені ч. 4 зазначеної статті, відсутні.

Невиконання судом вимог ст. 314-1 КПК України у даному випадку слід розглядати як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки воно перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення - призвело до звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробувальним терміном, яке не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, не є достатнім і необхідним для виправлення та попередження вчинення нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості скоєних кримінальних правопорушень і особі засудженого через м`якість та призводить до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

З таким висновком колегія суддів погодитися не може з врахуванням наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 2 ст. 409 КПК України регламентовано, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступенем тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановленні відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

На переконання колегії суддів судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_7 від призначеного покарання, за ст. 126-1, ч.1 ст. 382 КК України, з випробуванням належним чином не було наведено та обґрунтовано переконливі мотиви на підставі яких суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Покликання прокурора в апеляційній скарзі про те, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання, із застосуванням ст.75 КК України, є підставним та недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, на думку колегії суддів, застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання виправленню засудженого і попередженню вчинення нових злочинів. А тому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування судом положень ст. 75 КК України щодо призначеного покарання ОСОБА_7 .

У зв`язку з необхідністю погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вирок в частині призначення покарання підлягає скасуванню із постановленням вироку апеляційним судом у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст. 420 КПК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому колегія суддів враховує вимоги ст. 50, 65 КК України та обставини, встановлені судом першої інстанції при призначенні покарання, які в апеляційній скарзі не оспорювалися.

Так ОСОБА_7 , свою вину у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 382 та ст. 126-1 КК України, визнав повністю.

Колегія суддів дослідивши матеріали кримінального провадження в частині характеризуючих матеріалів, дійшла висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена у судовому засіданні повністю.

Колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_7 в умисному систематичному вчиненні психологічного насильства відносно особи з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до психологічних страждань потерпілого, погіршення якості його життя, вірно кваліфіковані за ст. 126-1 КК України, оскільки він умисно систематично вчиняв психологічне насильство відносно батька, що призвело до психологічних страждань останнього, погіршення якості його життя.

Колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_7 в умисному невиконанні постанови суду, яка вступила в законну силу - вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 382 КК України, оскільки він умисно не виконував постанови суду, які набрали законної сили.

Обтяжуючих вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень обставини, передбачені ст. 67 КК України, не встановлено.

Пом`якшуючими вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень обставинами, передбачених ст. 66 КК України, суд вбачає активне сприяння у розкритті кримінальних правопорушень, щире каяття.

При визначенні міри покарання ОСОБА_7 колегія суддів враховує суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який задовільно характеризується, на «Д» обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, раніше не судимий, а також той факт, що він повністю визнав свою вину; ніде не працює, щиро розкаюється у скоєному, та дійшла переконання, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання, у відповідності до діючого законодавства, в межах санкції статей обвинувачення, з фактичним відбування покарання у виді позбавлення волі.

Відтак вирок суду першої інстанції по даній справі підлягає скасуванню в частині призначення покарання обвинуваченому з постановленням нового вироку.

Керуючись ч.15 ст. 615 ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 - задовольнити.

Вирок Сколівського районного суду Львівської області від 11.02.2025 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.126-1, ч.1 ст. 382 КК України із застосуванням ст. 75, 76 КК України - скасувати в частині призначення покарання.

Постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.126-1, ч.1 ст. 382 КК України та призначити покарання:

за ст. 126-1 КК України у виді 1 року обмеження волі;

за ч. 1 ст. 382 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, призначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 1 року позбавлення волі.

У решті вирок залишити без змін.

Строк відбування покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: