Справа №577/1503/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/181/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів
УХВАЛА

Іменем України

26 листопада 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 577/1503/23 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.06.2023, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Сумської області м. Конотоп та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 69, 75 КК, оскільки він раніше не судимий, збут наркотиків визнав, має міцні соціальні зв`язки, перебуває на програмі замісної підтримувальної терапії, доказів збуту ним наркотиків в минулому досудове розслідування не надало.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.06.2023 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 307 КК у виді чотирьох років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 309 КК у виді одного року шести місяців обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Стягнуто на користь держави витрати за проведення експертиз на суму 8115,72 грн.

Згідно вироку суду, ОСОБА_9 , страждаючи на наркоманію з 16.08.2017 розпочав лікування в наркологічному кабінеті КНП КМР «Конотопська ЦРЛ ім. академіка М. Давидова» пов`язане із застосуванням проведення замісної підтримувальної терапії хворих з опіоїдною залежністю лікарського засобу «Метадон-ЗН», що містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено для самостійного прийому в домашніх умовах. 06.02.2023 о 08:00 ОСОБА_9 отримав в наркологічному кабінеті 28 пігулок «Метадон-ЗН» на період 7 днів, цього ж дня близько 08:30 перебуваючи поблизу поліклініки по вул. Амосова, 5 в м. Конотопі, безоплатно збув 6 пігулок «Метадон-ЗН», призначені йому лікарем.

06.02.2023 близько 09:10 особа, якій ОСОБА_9 збув наркотичні засоби була зупинена поліцейськими Конотопського РВП ГУНП в Сумській області біля входу до поліклініки та видала 4 пігулки «Метадон ЗН» та 2 пігулки без упаковки, у складі яких міститься метадон.

04.04.2023 близько 10:00 ОСОБА_9 , перебуваючи на території парку імені Т. Г. Шевченка в м. Конотопі між бетонними плитами помітив три пігулки білого кольору, які підібрав, поклав до кишені штанів та почав незаконно зберігати при собі без мети збуту. Цього ж дня близько 10:05 у ОСОБА_9 по пр. Миру, 6 в м. Конотопі поліцейські Конотопського РВП вилучили 3 пігулки білого кольору, які містять метадон, який відноситься до наркотичних засобів, обіг яких обмежено.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307 і ч. 1 ст. 309 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисником не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки згідно цієї норми закону України про кримінальну відповідальність, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу винного, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від реального відбування покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційній скарзі.

Разом з тим, що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 в частині застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, то вони, на думку колегії суддів, є обґрунтованими і заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявні декілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи обвинуваченого, які не в повній мірі були враховані судом першої інстанції у відповідності до приписів ст. 65, 66 і 69 КК.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, передбаченого санкцією статті. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), тобто «складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним» (рішення від 17.09.2009 у справі «Скополла проти Італії») тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоч це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

З огляду на викладене, вирішуючи питання про вид і розмір покарання, яке буде необхідне та достатнє для виправлення ОСОБА_9 та попередження нових кримінальних правопорушень, колегія суддів ураховує, що останній щиро покаявся, частково визнав свою вину, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, тому наявність цих кількох обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і надає можливість колегії суддів перейти до більш м`якого покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 307 КК, оскільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення (ч. 1 ст. 69 КК).

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 307 КК покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК, яке є нижчим від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини (за ч. 1 ст. 307 КК передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до восьми років), а саме у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Відповідно п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409 КПК, підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; підставою для зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а згідно п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягав застосуванню (ст. 69 КК). При цьому суд апеляційної інстанції змінює вирок у випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого (п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК).

Колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок, застосувати ст. 69 КК та пом`якшити призначене покарання, оскільки неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність потягло за собою призначення судом першої інстанції покарання, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_9 діяння та його особі через суворість, а в іншій частині вирок суду залишити без змін, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 .

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.06.2023 відносно ОСОБА_12 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

ОСОБА_12 вважати засудженим за ч. 1 ст. 307 і ч. 1 ст. 309 КК України та призначити йому покарання:

- за ч. 1 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки;

- за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_13 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4