ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 624/165/22

провадження № 51-2721км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 , (у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 березня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000028, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Дегтяново Унечівського району Брянської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 16 липня 2020 року вироком Сахновщинського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців, звільнений 13 жовтня 2020 року по відбуттю покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Історія кримінального провадження

Вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 березня 2025 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років 6 місяців.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 червня 2025 року вирок районного суду залишено без змін.

Установлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком суду, ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він, будучи особою раніше засудженою за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи,06 січня 2022 року, приблизно о 22:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свій раптовий злочинний умисел, спрямований на протиправне позбавлення життя ОСОБА_8 , яка під час конфлікту ОСОБА_7 з її матір?ю ОСОБА_9 намагалася захистити останню, погнався за нею з ножем у руках, на відстані близько 50 м від житлового будинку АДРЕСА_2 , де почався конфлікт, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи небезпечний наслідок у вигляді смерті потерпілої та бажаючи його настання, з мотивів особистої неприязні до ОСОБА_8 , наніс останній один удар ножем в ліву бокову область, що прийшовся у хребець, чим завдав їй легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу, спрямованого на позбавлення життя ОСОБА_8 , до кінця, але з незалежних від його волі причин смерть останньої не настала.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 не погоджується з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, вказуючи на фальсифікацію справи щодо нього та неправильну кваліфікацію його дій. При цьому стверджує, що умислу на вбивство потерпілої у нього не було.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки останній не мав наміру вбивати потерпілу. Вказує також на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам статей 404, 419 КПК України, оскільки цей суд належно не перевірив доводи апеляційних скарг сторони захисту про невірну юридичну оцінку діяння ОСОБА_7 та безпосередньо не дослідив докази у кримінальному провадженні.

Письмових заперечень на касаційні скарги від інших учасників кримінального провадження до Суду не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник та засуджений підтримали подані скарги, а прокурор заперечував щодо їх задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника та засудженого, позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, однак при цьому до його компетенції входить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Перевіряючи доводи касаційних скарг засудженого та захисника, Верховний Суд виходить з фактичних обставин кримінального провадження, які встановлені судом першої інстанції.

Мотиви Суду

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що, для того щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, котра є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року в справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року в справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року в справі № 760/23459/17 та ін.).

Доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію судами діяння засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України через відсутність у діях останнього умислу на вбивство потерпілої колегія суддів вважає слушними, у зв`язку з таким.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції фактичних обставин засуджений, реалізуючи свій раптовий злочинний умисел, спрямований на протиправне позбавлення життя ОСОБА_10 , яка під час конфлікту ОСОБА_7 з її матір`ю ОСОБА_11 намагалася захистити останню, погнався за нею з ножем у руках, та, наздогнавши, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи небезпечний наслідок у вигляді смерті потерпілої та бажаючи його настання, з мотивів особистої неприязні до ОСОБА_10 , наніс останній один удар ножем в ліву бокову область, спричинивши їй легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. При цьому суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, зазначив, що свій злочинний умисел на заподіяння смерті потерпілій не довів до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки удар ножем прийшовся у хребець потерпілої та їй була надана своєчасна невідкладна медична допомога.

Такі дій засудженого були кваліфіковані районним судом за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Своє рішення про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, районний суд, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтував показаннями потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , даними протоколів: огляду місця події від 06 та 07 січня 2022 року, слідчих експериментів від 11 січня 2022 року за участі потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , висновками проведеними у справі експертиз та іншими письмовими доказами.

Так, за змістом оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_7 , будучи допитаним у суді першої інстанції,свою винуватість у заподіянні потерпілій тілесних ушкоджень визнав та, зокрема, вказав, що потерпіла ОСОБА_10 - його донька. З 25 грудня 2020 року вони проживали разом у будинку ОСОБА_17

06 січня 2022 року приблизно о 20:00, разом з гостями вечеряли вдома, вживали алкогольні напої, розмовляли. У нього з ОСОБА_11 почалася сварка з приводу печі для опалення будинку, під час якої вона кричала на нього, вдарила ногою, а він у відповідь ударив її два-три рази долонями в обличчя. Донька почала їх розбороняти і він відштовхнув її, а потім ще раз вдарив дружину. Гості, побачивши сварку, пішли додому, однак конфлікт з ОСОБА_11 не припинилась. Потім остання вибігла на вулицю, кричала, щоб він збирав свої речі і йшов. Донька пішла до матері на вулицю, а він взяв великий кухонний ніж, шматок мотузки, бо хотів вчинити суїцид, одягнув шапку та куртку й вийшов на вулицю. Там побачив ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , сказав їм йти додому. ОСОБА_11 почала його наздоганяти, намагаючись відібрати ніж, який він тримав у правій руці. ОСОБА_18 ховав, віддавати ніж не хотів, а тому штовхнув її ліктем, від чого вона впала. У цей момент до них підбігла ОСОБА_10 та, намагаючись забрати у нього ніж, відштовхнула його. У цей час, перечепившись через ОСОБА_11 , він упав, зачепивши ногу останньої ножем, який тримав у руках. ОСОБА_10 плигнула йому на спину, потім схопила його за руку, яку завела за спину, і почала кричати. Наділі донька та дружина встали та побігли до будинку ОСОБА_13 , а він пішов додому.Тілесні ушкодження ОСОБА_11 спричиняти він не хотів, оскільки кохає і її і доньку.

Відповідно до показань потерпілоїОСОБА_10 , наданих у судовому засіданні, у січні 2022 року, точну дату не пам`ятає, з гостями у себе вдома вечеряли, вживали алкоголь, спілкувалися. У цей час між батьками почалась сварка, яка тривала близько години. У ході сварки ОСОБА_7 вдарив матір долонею правої руки у ліву частину обличчя, а саме по щоці, потім узяв ніж і почав колупати піч. Під час сварки вона просила батьків припинити її та відтягувала ОСОБА_19 від матері. Гості пішли додому раніше. Коли батько був на кухні біля печі, мати сказала, щоб він віддав ніж, який він тримав у правій руці, та почала своєю лівою рукою відбирати ніж, але ОСОБА_7 його не віддавав, а вдарив цим ножем ОСОБА_11 у коліно. Мати кричала, щоб їй допомогли, бо у неї з коліна йшла кров. Вона дала матері ганчірку, змочену холодною водою, і матір пішла у її кімнату. Під час сварки на кухні, рятуючи маму від батька, вона почала руками забирати у нього ніж, проте не змогла, і стрибнула йому на спину. Батько її штовхнув, і вона впала на ніж, який вже лежав на підлозі. Потім мати вийшла з будинку та пішла до ОСОБА_13 , щоб викликати швидку допомогу, бо у неї йшла кров зі спини після удару об ніж. Батько побіг за матір`ю, бо злякався. Вона залишилась сама вдома, поки не приїхала швидка допомога.

Потерпіла ОСОБА_11 у суді першої інстанції показала, що 06 січня 2022 року ввечері вони разом зі співмешканцем ОСОБА_7 , донькою ОСОБА_10 та гостями були вдома та вживали спиртні напої. У ході вечері у неї з ОСОБА_7 почалася сварка. Гості, побачивши таке, пішли додому, а засуджений, не припиняючи сварку, двічі вдарив долонею правої руки по обличчю, за що вибачився. Після цього вони з потерпілою вийшли на вулицю подихати повітрям, потім пішли до центру села придбати спиртне. Проте, купити його не вдалося і вони повернулися додому, де ОСОБА_7 знов розпочав сварку. Вийшовши з будинку, засуджений наздогнав її біля домоволодіння ОСОБА_13 , штовхнув у ліве плече, від чого вона впала на сідниці, та при падінні штрикнув її ножем. Весь цей час вони не припиняли сварки. З будинку вибігла донька і стала кликати їх додому. Потім вона підійшла до них й попрохала припинити сварку. Зауважила, що у цей час вона ножа у руках засудженого не бачила, а побачила тільки у спині ОСОБА_10 з лівого боку, як він там опинився їй не відомо. Після цього кликала про допомогу, на що з будинку вийшла ОСОБА_13 , яка викликала швидку допомогу.

Перевіряючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції безумовно виходить із тих фактичних обставин, які встановив районний суд.

Відповідно до мотивувальної частини ухвали апеляційного суду, цей суд погодився з встановленими судом першої інстанції обставинами та констатував, що вони повністю відповідають доказам, які дослідив районний суд.

У той же час, Верховний Суд за наслідками касаційного розгляду дійшов переконання, що за встановлених обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України суди кваліфікували неправильно, оскільки з оскаржуваних судових рішень не вбачається, якими саме доказами підтверджується наявність в діях засудженого прямого умислу на вбивство потерпілої, які фактичні обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 вважав, що виконав усі дії для досягнення смерті потерпілої та з яких саме об`єктивних причин, які не залежали від волі засудженого, кримінальне правопорушення не було закінчене.

Так, правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Ознаки суб`єктивної сторони вчиненого кримінального правопорушення та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь і їх наслідків встановлюються судами на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, встановлених судом фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, що підтверджені належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, та оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Під час кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

За спрямованістю діяння і конкретизацією бажаного наслідку умисел поділяють на прямий і непрямий (ст. 24 КК України).

Прямий умисел характеризується тим, що особа чітко усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння і прагне досягти одного конкретного наслідку. Непрямий умисел має місце тоді, коли винний передбачає та однаково бажає чи свідомо допускає настання одного з кількох можливих злочинних наслідків.

У випадках вчинення злочину з непрямим умислом відповідальність настає залежно від фактично заподіяних наслідків, оскільки винний передбачав настання будь-якого із цих наслідків і бажав чи свідомо припускав їх настання.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість настання смерті людини і бажав її настання (див, наприклад, постанови Верховного Суду в справах №311/1739/20, № 640/20173/18, № 760/19781/18).

У разі заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень за відсутності умислу на вбивство або заподіяння більш тяжкої шкоди здоров`ю, дії винного необхідно кваліфікувати за наслідками, що фактично настали.

Суд враховує спосіб, обставини нанесення ударів, їх локалізацію, ступінь заподіяння тілесних ушкоджень, а також поведінку ОСОБА_7 до, під час та безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, доходить висновку про відсутність в останнього прямого умислу на вбивство потерпілої, з огляду на таке.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, під час конфлікту ОСОБА_7 з ОСОБА_11 потерпіла ОСОБА_10 намагалась захистити свою матір - ОСОБА_20 . Коли матір з донькою покинули будинок, засуджений наздогнав їх і завдав потерпілій ножове поранення в ліву бокову область не проникаюче в черевну порожнину, яке відноситься за висновком експерта судово-медичної експертизи від 25 березня 2022 року № 12-14/17-КР/22 до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Водночас наявність прямого умислу у засудженого на вбивство доньки районний суд обґрунтував характером застосованої зброї (ніж), завдання цілеспрямованого удару у життєво важливі органи потерпілої, поведінку ОСОБА_7 одразу після вчинення ним діяння (не вчинив спроб надати першу медичну допомогу). Втім, на переконання колегії суддів, ці обставини самі по собі не можуть безумовно вказувати на те, що засуджений передбачав суспільно небезпечні наслідки своїх дій саме у вигляді смерті ОСОБА_8 та бажав їх настання.

Так, законодавче визначення прямого і непрямого умислу свідчить, що вони мають багато спільного. При цьому їх аналіз дає можливість виділити три розпізнавальні ознаки, що характеризують психічне ставлення особи до вчинюваного нею діяння і його наслідків. Це усвідомлення особою суспільно небезпечних наслідків і бажання настання таких наслідків або свідоме їх допущення. Перші дві - усвідомлення і передбачення становлять інтелектуальні ознаки умислу, а бажання настання наслідків або свідоме їх допущення - його вольову ознаку.

Однією з інтелектуальних ознак прямого умислу є передбачення суспільно небезпечних наслідків свого діяння. Тобто у свідомості особи мало скластися певне уявлення про можливі або неминучі наслідки свого діяння. При цьому передбачення має конкретний характер та особа має чітке уявлення про те, що саме від її конкретного діяння неминуче настануть чи можуть настати певні суспільно небезпечні наслідки. Іншою ознакою прямого умислу є вольова, яка полягає у бажанні настання передбачуваних наслідків свого діяння та у цьому разі особа прагне досягти певної мети, тому діє свідомо і цілеспрямовано.

З урахування викладеного, Суд бере до уваги обставини, що передували події, а саме довготривалий конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , про що зазначалось у рішеннях судів попередніх інстанцій, з посиланням на показання свідків, допитаних судом першої інстанції. За встановлених судами обставин, конфліктна ситуація, яка переросла у сварку, склалась саме між засудженим і його дружиною.

Також суди обґрунтували наявність у засудженого прямого умислу на вбивство характером застосованої зброї, зокрема завдання ним удару ножем в ліву бокову область потерпілої. Але суди належним чином не врахували завдання ним лише одного удару. Водночас за поясненнями експерта ОСОБА_21 , наданими ним у суді першої інстанції, ножове поранення у ОСОБА_10 не було небезпечним для здоров`я чи життя ані у момент спричинення, ані за наслідками.

Враховує Суд і поведінку ОСОБА_7 після спричинення поранення, а саме те, що засуджений після удару ножем припинив свої дії та добровільно відмовився продовжувати їх, покинув місце вчинення злочину та пішов у будинок, до того ж був обізнаний про те, що потерпіла жива та рухалась по домоволодінню. '

Суд зауважує, що відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, колегія суддів акцентує увагу, що визнаючи особу винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, суд має чітко та конкретно (безальтернативно) визначити, які саме дії відповідно до кримінального закону України цій особі інкримінуються.

Однак суди під час формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, чітко не вказалифактичні обставини, які свідчать про наявність у засудженого саме прямого умислу на позбавлення життя потерпілої. Навпаки з встановлених судом обставин слідує, що заподіянню потерпілій тілесних ушкоджень передував конфлікт з дружиною, а засуджений, заподіюючи удар ножем, хоч і передбачав реальну можливість спричинення суспільно небезпечного наслідку, утім такий наслідок передбачав як можливий результат свого діяння, не бажаючи його настання. Про небажання настання суспільно небезпечного наслідку у виді смерті своєї доньки вказує, як вже зазначалось вище: заподіяння лише одного поранення потерпілій, яке у момент спричинення не було небезпечним для її життя чи здоров`я; після завдання удару будь-яких дій, направлених для досягнення своєї мети, спрямованих на позбавлення життя потерпілої, не вчинив, хоч і був обізнаний, що потерпіла жива.

З урахуванням наведеного, дії засудженого не можуть свідчити про спрямованість його умислу саме на умисне вбивство потерпілої, а доводять, що він діяв з непрямим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання її смерті та не бажав її настання, а відтак повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки своїх дій, тобто за спричинення легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тому дії ОСОБА_7 необхідно перекваліфікувати на ч. 2 ст. 125 КК України та призначити за цим законом відповідне покарання. Водночас, як уже зазначалося вище, Суд не здійснює переоцінки доказів, а виходить із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи.

За приписами ст. 65 КК України при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При вирішенні питання про призначення засудженому покарання, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України, а саме у виді обмеження волі на строк 2 роки, з урахуванням ступеня тяжкості кримінального правопорушення, його наслідків, даних про особу винного (його попередню соціальну поведінку), обставин, які обтяжують покарання (рецидив злочину, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю, а також щодо іншої особи, з якою він перебував у сімейних відносинах), та відсутності обставин, які його пом`якшують.

Також, як слідує з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 на час ухвалення рішення є таким, який повністю відбув призначене покарання за ч. 2 ст. 125 КК України, а тому його слід негайно звільнити з установи виконання покарань.

Отже, касаційні скарги засудженого і його захисника підлягають частковому задоволенню, а судові рішення - зміні.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 березня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 червня 2025 року стосовно ОСОБА_7 змінити.

Перекваліфікувати діяння засудженого ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України і призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти з установи виконання покарань.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3