Справа № 304/1949/25 Провадження № 1-кп/304/262/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисників обвинуваченої адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Перечинського відділу Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_11 про продовження строку тримання під вартою у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000307 від 07 липня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України,

У С Т А Н О В И В:

На розгляді в Перечинському районному суді перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Прокурор ОСОБА_11 через канцелярію суду подав клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб.

Подане клопотання мотивує тим, що 07 липня 2025 року близько 04 години 34 хвилин водій ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним транспортним засобом марки «BMW», моделі «Х5» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю близько 117.3-129.7 км/год, яка перевищує максимально допустиму швидкість 50 км/год, по вулиці Ужанській в м. Перечин Ужгородського району зі сторони с. Зарічево в напрямку м. Ужгород, де дорога має заокруглення праворуч та дві смуги руху, по одній у кожному напрямку, які розділені між собою дорожньою горизонтальною розміткою 1.5 та 1.1, що поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, діючи всупереч вимогам п. п. 1.3, 1.5, 1.10, 2.3 б., 2.9 а., 10.1, 11.3. 12.1, 12.2, 12.4 «Правил дорожнього руху» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, будучи самовпевненою та самонадіяною, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, керуючи транспортним засобом, проявила неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечила безпеку дорожнього руху, не втримала автомобіль у межах своєї смуги руху, перетнула дорожню горизонтальну розмітку 1.1, виїхала на зустрічну смугу руху з подальшим виїздом на ліве узбіччя відносно свого руху, де лівою частиною транспортного засобу здійснила послідовне зіткнення з трьома стовбурами дерев після чого продовжила рух лівим узбіччям та виїхала на асфальтне покриття, де на 215 км 103м, вказаної автодороги на обладнаному бетонними огородженнями блокпосту здійснила наїзд на ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого начальником 1 групи інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », який в той час ніс службу на вказаному контрольно-ревізійному пункті блокпосту.

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми грудної клітки, тазу, нижніх кінцівок, переломи ребер справа і зліва з крововиливами в навколишні м`які тканини, забоєм обох легень, розривом правої легені; крововиливом під м`які тканини тім`яно-потиличної ділянки голови, крововиливом в жирову клітковину правої нирки; відкритим уламковим переломом правої стегнової кістки, кісток правого колінного суглобу, кісток правої гомілки з масивною раною правої нижньої кінцівки, розчавленням м`яких тканин, м`язів, закритим переломом кісток верхньої третини лівої гомілки, переломом кісток тазу справа (обох верхніх гілок лобкової кістки, клубової кістки), що призвело до розвитку шоку, набряку, вклинення речовини головного мозку обумовило порушення та припинення функції ЦНС, зупинку серцевої діяльності та дихання, що і є безпосередньою причиною смерті ОСОБА_12 та згідно п. 2.1.3. (б, л) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження і знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з безпосередньою причиною настання його смерті. Пасажир автомобіля ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в результаті дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи отримав тілесні ушкодження у вигляді «ЗЧМТ», Геморагічний забій головного мозку 2 ст., Травматичний САК з стійким вираженим цефалічним синдромом, елементами антероградної амнезії, помірним порушенням ліквородинаміки, помірними стато-координаторними розладами, Перелом лобної кістки, були небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою, згідно п. 2.1.3. (б) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.

Прокурор указує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, якщо вони заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження та спричинили смерть потерпілого.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що ОСОБА_7 органом досудового розслідування обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, а тому усвідомлюючи тяжкість покарання, яке їй загрожує, враховуючи те, що вона може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, та приймаючи до уваги, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам, прокурор просить продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_7 строком на 60 діб.

У судовому засіданні прокурори ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили задовольнити клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 строку тримання під вартою на 60 діб без визначення розміру застави, посилаючись на обставини, викладені у такому. Зокрема, прокурори звернули увагу суду на те, що ОСОБА_7 вчинила злочин, який відноситься до категорії тяжких злочинів, така вчинила дане кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та наголосили, що наведені в клопотанні ризики переховуватися від суду, а також незаконно впливати на свідків, експерта, спеціаліста продовжують існувати, а відтак, більш м`який запобіжний захід, як тримання під вартою, не може бути обрано.

Потерпіла ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримали позицію прокурорів.

Захисники обвинуваченої у судовому засіданні просили відмовити у продовженні строку застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 , про що подано відповідні письмові заперечення. При цьому зазначали, що всі ризики, на які посилається прокурор, не доведені, є надуманими. Просили врахувати, що підозрювана є раніше не судима та має постійне місце проживання, а також суттєві проблеми зі здоров`ям. Сторона захисту наводила також аргумент про бажання відшкодувати шкоду, що можливо тільки якщо обвинувачена не перебуватиме у місцях позбавлення волі.

Обвинувачена у судовому засіданні підтримала доводи захисників.

Вислухавши прокурорів, потерпілу та її представника, думку обвинуваченої та захисників, дослідивши клопотання, заперечення та додані до них матеріали, суд дійшов таких висновків.

Так, відповідно до ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість.

Стаття 2 Кримінального процесуального кодексу України визначає завдання кримінального провадження, одним із яких є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частина 1 статті 7 КПК України визначає, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; повага до людської гідності; забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 КПК України під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Положеннями статті 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності вищевказаних ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, зокрема вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, стан здоров`я підозрюваного, його репутацію та інші обставини.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 176 КПК України запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою. Запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження судом за клопотанням прокурора.

Згідно з ч. 1 та п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Крім цього, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд враховує вимоги п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно до п. «с» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Так, 29 серпня 2025 року до Перечинського районного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000307 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Ухвалою від 29 серпня 2025 року вказане кримінальне провадження призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 липня 2025 року підозрюваній ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 04 вересня 2025 року (включно), без визначення розміру застави.

Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2025 року їй продовжено строк тримання під вартою на шістдесят днів, а саме до 31 жовтня 2025 року (включно) без визначення розміру застави.

Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2025 року їй продовжено строк тримання під вартою на шістдесят днів, а саме до 22 грудня 2025 року (включно) без визначення розміру застави.

Підставою обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 слугувало те, що:

- така може переховуватися від суду, оскільки обґрунтовано підозрюється у вчиненні, тяжкого злочину (ч. 3 ст. 286-1 КК України), за який передбачене покарання виключно у виді позбавлення волі, а також не може бути застосована ст. 75 КК України.

- незаконно впливати на учасників у цьому кримінальному провадженні, прізвища яких їй відомі, а тому слідчий суддя не виключав можливості вчинення спроб незаконного впливу на таких.

Судом установлено, що ризик переховуватися від суду не зменшився, так як і ризики впливу обвинуваченої на свідків, експерта у цьому кримінальному провадженні.

Разом із цим, суд вважає наведений прокурором ризик вчинення обвинуваченою інших кримінальних правопорушень, недоведеним належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності доказами.

Вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою, суд відповідно до ст. 178 КПК України враховує те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у кримінальному правопорушенні (виключно позбавлення волі на строк до десяти років, неможливість застосування статті 75 КК України), вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, відсутність утриманців, відсутність постійного місця роботи, відсутність судимостей, наявність моральної шкоди, про відшкодування якої подано цивільний позов в інтересах дружини та дітей загиблого.

Доводи сторони захисту щодо необґрунтованості підозри на даній стадії кримінального провадження суд не бере до уваги, оскільки їх перевірка та оцінка належать до предмета безпосереднього судового розгляду по суті.

Стосовно тверджень сторони захисту про наявність в обвинуваченої проблем із здоров`ям, суд уважає, що у будь-якому разі держава відповідно до усталеної практики ЄСПЛ має позитивні зобов`язання щодо особи, яка утримується під вартою, в частині надання особі необхідної медичної допомоги, але, разом із цим, сам по собі стан здоров`я обвинуваченої не є безумовною підставою для неможливості продовження щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, у справі Харченко проти України ЄСПЛ зазначає, що статтю 3 Конвенції не можна тлумачити як таку, що гарантує кожній особі, взятій під варту, медичну допомогу на такому самому рівні, як у найкращих цивільних медичних закладах. Тим не менш держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги.

Сам по собі діагноз цукрового діабету ІІ типу не є перешкодою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Такий стан здоров`я за умови отримання належного медичного нагляду та доступу до відповідного лікування не унеможливлює перебування особи в умовах слідчого ізолятора чи іншого місця попереднього ув`язнення, а відтак не може розглядатися як безумовна підстава для відмови у задоволенні клопотання слідчого чи прокурора про обрання вказаного запобіжного заходу.

ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (42310/04, від 21 квітня 2011 року, п.219) нагадує, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу.

Тому, з урахуванням наведеного, а також суспільного інтересу до цієї справи, суд дійшов висновку, що обвинуваченій слід продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, що вказані у ст. 177 КПК України.

Разом з цим, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини. У зв`язку з цим, суд уважає за необхідне не застосовувати розмір застави.

Суд звертає увагу на те, що отримані на цій стадії докази досліджувалися судом в межах розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу. Суд не досліджував зміст вказаних доказів для встановлення винуватості чи невинуватості обвинуваченої.

Суд також перевірив доводи сторони захисту, викладені у клопотанні про зміну запобіжного заходу, та не знаходить підстав для його задоволення. Так, наведені захистом обставини щодо наявності у обвинуваченої постійного місця проживання, відсутності судимостей, а також стану її здоров`я та наміру відшкодувати завдану шкоду були предметом оцінки суду під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою та самі по собі не свідчать про зменшення або відсутність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Суд уважає, що на даний час такі ризики не зменшилися і продовжують існувати, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належного виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків та не зможе запобігти можливим спробам переховування від суду чи незаконного впливу на учасників кримінального провадження. За таких обставин клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу підлягає відмові.

Наведені судом висновки свідчать, що клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 строку тримання під вартою підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись статтями 177, 178, 194, 314-316, 369, 370 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів до 13 лютого 2026 року (включно) без визначення розміру застави.

Дата закінчення дії ухвали 13 лютого 2026 року.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

На підставі ч. 2 ст. 376 КПК України повний текст ухвали складено 19 грудня 2025 року.

Головуюча:ОСОБА_1