ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 29 жовтня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307, ч.4 ст.28, ч.2 ст.313 Кримінального кодексу України (далі-КК).

За матеріалами справи під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Чечелівського районного суду міста Дніпра від 21 жовтня 2025 року відносно ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Під час підготовчого судового засідання ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 29 жовтня 2025 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 строком на 60 днів, тобто до 27 грудня 2025 року, в умовах Державної установи «Львівська установа виконання покарань №19», без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Вказує, що зі змісту клопотання сторони обвинувачення та додатків до нього вбачається, що всі докази, котрі обґрунтовують повідомлення про підозру, датовані ще 2018-2019 роками, чисельні обшуки були проведені також в той-час, а нових доказів до клопотання не додано. ОСОБА_8 взагалі не знав, що він обвинувачений, оскільки повідомлення про підозру було вручено його батьку, з яким він довгий час не спілкується.

З приводу ризиків, передбачених ч.1 ст.177 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК) вказує, що ОСОБА_8 не схильний до зникнення або переховування від правоохоронних органів та органів правосуддя, та до нього ніколи раніше не обиралися запобіжні заходи.

Повідомленням від 22.10.2025 року завершено досудове розслідуванні та відкриті матеріали для ознайомлення стороні захисту, й тим самим ОСОБА_8 взагалі позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки вони всі перебувають саме у органу досудового розслідування.

Щодо ризику незаконного впливу вказує, що потерпілої сторони у даному випадку немає, свідки у кримінальному провадженні залегендовані та жодних даних про них стороні захисту невідомо, а впливати на експертів чи спеціалістів у даному випадку також ОСОБА_8 не в змозі, оскільки жодним чином не відноситься до державної чи правоохоронної діяльності, не має відповідних зв`язків та важелів впливу на останніх, не має значних відповідних коштів для підкупу, тощо.

Щодо ризику перешкоджати досудовому розслідуванню вказує, що кримінальне провадження перебувало на досудовому розслідуванні із січня 2018 року, вже були проведені чисельні обшуки та органом досудового розслідування вилучено всі необхідні речі, предмети та речовини, необхідні для встановлення істини по справі.

Щодо ризику вчинення інших злочинів зазначає, що обвинувачений не є особою схильною до вчинення кримінальних правопорушень.

Таким чином сторона захисту вважає, що у даному випадку є можливість застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, або визначити заставу, як альтернативну міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 29 жовтня 2025 року та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, а в разі залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначити розмір застави, відповідно до вимог ст.182 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, або визначити розмір застави, вислухавши думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, інших обвинувачених чи експертів у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, введений на території країни воєнний стан, факт того, що обвинувачений понад п`ять років переховувався від органів слідства, у зв`язку з чим був оголошений у державний, а згодом у міжнародний розшук, та 04.06.2025 року був затриманий на території Федеративної Республіки Німеччина, ієрархічний характер злочинної організації, взаємозалежність учасників та попередній контакт обвинуваченого з іншими співучасниками, а також суспільна небезпечність інкримінованих діянь, систематичність протиправної діяльності, наявність організованої структури та матеріальна зацікавленість.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення ще не розпочався, по справі ще не допитано обвинуваченого, свідків, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене, всупереч доводам апеляційної скарги, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 на 60 днів, тобто до 27 грудня 2025 року, без визначення розміру застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК та відсутність підстав для продовження відносно ОСОБА_8 строку тримання під вартою є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Водночас, колегія суддів вважає неспроможними посилання сторони захисту про недоведеність стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених п.п.2,4 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_8 знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки такі ризики не були заявлені прокурором у клопотанні про продовження строку тримання під вартою та відповідно судом першої інстанції встановлені не були.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду, подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантовані статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були належним чином враховані положення п.5 ч.4 ст.183 КПК та обґрунтовано прийнято рішення про недоцільність у даному випадку визначення розміру застави, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.307 КК, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. Підстав для визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, на даному етапі кримінального провадження колегія суддів також не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Чечелівського районного суду міста Дніпра від 29 жовтня 2025 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 29 жовтня 2025 року, якою продовжено строк тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , строком на 60 днів, тобто до 27 грудня 2025 року, без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4