Справа № 461/1457/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/888/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях судового засідання - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000068 за апеляційними скаргами захисника-адвоката ОСОБА_7 та представника третьої особи Львівської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України ОСОБА_8 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 03.07.2024, щодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Сита, району ім. Сергія Лазо, Хабаровського краю, Російської Федерації, громадянина України, українця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, з вищою освітою, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України,

за участю:

прокурорів - ОСОБА_10 ,, ОСОБА_11 ,

представника Львівської обласної ради - ОСОБА_12 ,

представника третьої особи - ОСОБА_13 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого та представник третьої особи подали апеляційні скарги на вирок Галицького районного суду м. Львова від 03.07.2024, яким визнано ОСОБА_9 винним та призначено покарання, за ч.2 ст. 367 КК України, у виді 2 років позбавлення волі, з позбавленням права протягом 3 років обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, без штрафу.

На підставі п.3 ч.1 ст. 49, ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, звільнено ОСОБА_9 від призначеного йому покарання, за ч. 2 ст. 367 КК України, у виді 2 років позбавлення волі, з позбавленням права протягом 3 років обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, без штрафу.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати у вказаному кримінальному провадженні за проведення експертиз у загальному розмірі 24 052,49 грн.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 01.08.2022 року у справі 463/5126/22 (1кс/463/4034/22) на нежитлове приміщення розміром 3 216,5 кв.м, що за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 297768199).

Захисник-адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції, кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 367 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, закрити за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення; керуючись ст. 396 КПК України, просить суд апеляційної інстанції дослідити усі наявні у матеріалах справи докази та допитати свідків, які були допитані у суді першої інстанції. Вважає вирок суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим.

Свої вимоги захисник мотивує наступним.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він, обіймаючи, відповідно до розпорядження Львівського міського голови № 835-к від 31.12.2004 посаду голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, та будучи службовою особою наділеною адміністративно господарськими та організаційно розпорядчими функціями, 19.04.2005, знаходячись в приміщенні Галицької районної адміністрації міста Львова, що по вул. Ф. Ліста, 1, у точно невстановлений час, вчинив службову недбалість, яка проявилась в тому, що він неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, в порушення вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Положення про Галицьку районну адміністрацію, затвердженого рішенням Львівської міської ради від 20.06.2003 року №499, Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (далі Положення), затвердженого 02.07.1999 з подальшими змінами на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №307 від 06.07.2001, видав розпорядження №433 від 19.04.2005, а в подальшому підписав свідоцтво про право власності від 19.04.2005 видане на підставі вказаного розпорядження, згідно з якими Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки оформлено право приватної власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: м. Львів, вул. Листопадового Чину 6, загальною площею 3216,5 кв. м, вартістю 11 659 812 грн., в якому розміщений Львівський будинок вчених та який належав згідно з ухвалою Львівської обласної ради народних депутатів від 04.06.1992 року №236 «Про обласну комунальну власність» до комунальної власності, без належних на це законних підстав.

Разом з тим, оскаржуваний вирок суперечить матеріалам справи та при його ухвалені не враховано ряд обставин, які доводять невинуватість ОСОБА_9 .

Судом першої інстанції не встановлено, а органом досудового розслідування та прокурором не доведено та не зазначено, у чому полягало неналежне виконання ОСОБА_9 своїх службових обов`язків та в чому полягало несумлінне ставлення до них - тобто об`єктивна сторона взагалі не сформульована.

Судом першої інстанції не враховано та не надано належної правової оцінки Постанові Ради Міністрів Української ССР №641 від 22 квітня 1948 року згідно якої Будинок вчених був переданий Львівському обкому профспілки працівників вищих шкіл.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про власність», суб`єктами права колективної власності є зокрема і професійні спілки.

Згідно ст. 28 Закону України «Про власність», Об`єктами права власності громадських об`єднань, у тому числі професійних спілок, благодійних та інших громадських фондів, є майно культурно-освітнього та оздоровчого призначення, грошові кошти, акції, інші цінні папери, жилі будинки, споруди виробничого і невиробничого призначення, обладнання, устаткування, транспортні засоби та інше майно, необхідне для забезпечення діяльності, передбаченої їх статутами (положеннями).

Згідно ст. 49 Закону України «Про власність», Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражем, третейським судом.

Згідно ст. ч. 2 ст. 50 Закону України «Про власність», на вимоги про повернення майна з чужого незаконного володіння встановлюється трирічна позовна давність.

Згідно ст. 56 Закону України «Про власність», якщо в результаті видання акту органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

Позбавлення профспілок права власності, а також права володіння та користування майном, переданим їм у господарське відання, може мати місце лише за рішенням суду на підставах, визначених законами.

07.02.1991 р. був прийнятий спеціальний закон, що визначав відносини власності - Закон УРСР «Про власність».

Відповідно до ст. 20 цього закону професійні спілки були визнані суб`єктами права колективної власності, що і обумовило реєстрацію спірного майна за Львівською обласною організацією працівників освіти і науки України під час дії цього закону саме на праві колективної власності (Реєстраційне посвідчення про об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, від 06.10.1997р.).

З набранням чинності новим Цивільним кодексом України було введено наступні форми власності: власність народу України, право приватної власності, право державної власності, право комунальної власності.

Отже, власність всіх юридичних осіб приватного права (в т.ч. і профспілок) була визнана приватною (ст. 325 ЦК України). Саме на праві приватної власності і належить спірне майно на даний час Львівській обласній організацій працівників освіти і науки України.

Отже судом першої інстанції не враховано, що приміщення будинку вчених належало профспілкам з 1948 року, у власності Львівської обласної ради не перебувало та, відповідно не могло вибути з такої власності.

Судом першої інстанції не враховано та не надано жодної правової оцінки архівній виписці із протоколу № 166 постанов Політбюро ЦК КП/б/У за 20 квітня - 01 червня 1948 року.

Не враховано та не надано правової оцінки постанові Політбюро ЦК КП від 21 квітня 1948 року та Постанові виконкому Львівської обласної ради депутатів від 03 травня 1948 року, прийнятої на виконання постанови Ради Міністрів Української ССР №641 від 22 квітня 1948 року, а також висновку про реєстрацію будинковолодіння на підставі Свідоцтва про право власності, видане Львівським міським житловим управлінням 17.06.1955 р. №407, згідно якого Львівський будинок вчених перебуває у власності Центрального комітету профспілки працівників культури, правонаступником якого є Львівська обласна організація працівників профспілки освіти і науки України.

Судом першої інстанції не враховано та не надано жодної правової оцінки постанові Конгресу Федерації професійних спілок України від 29.01.1993 року № К-1-11 «Про власність професійних спілок», Постанові Конгресу Федерації професійних спілок України від 24.03Л993 № П-3-5 «Про переліки майна профспілок України», Свідоцтва про власність № 000010 від 29.12.2000 року Федерації професійних спілок України. Зазначені постанови не скасовані і недійсними не визнавалися.

Тобто не враховано, що майно профспілок України є загальною колективною власністю профспілкових організацій України та їх об`єднань і розподілу не підлягає.

На підставі вказаних постанов Федерацією професійних спілок України видано свідоцтва про власність № 000010 від 29.12.2000 року, згідно якого Будинок вчених в АДРЕСА_2 є власністю Профспілки працівників освіти і науки України, і знаходиться в оперативному управлінні Львівської обласної ради профспілки, що входить як організаційна ланка до складу центрального комітету профспілки працівників освіти і науки України. Вказане свідоцтво не оскаржувалось та не скасоване.

Тому вказане свідоцтво підлягало врахуванню та було враховано при прийнятті розпорядження Галицької РДА № 433 від 19.04.2005 року яким право власності на спірне майно - Будинок Вчених, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на майно за Львівською обласною організацією працівників освіти і науки України та видачі свідоцтва про право власності від 19.04.2005р.

При постановленні вироку судом першої інстанції не враховано, що приймаючи ухвалу № 236 від 04.06.1992 р., Львівська обласна рада на свою користь здійснила розпорядження майном яке їй ніколи не належало шляхом віднесення до обласної комунальної власності будинку за адресою: АДРЕСА_3 ). Судом першої інстанції залишено поза увагою відсутність в силу Закону повноважень у Львівської обласної ради на набуття права комунальної власності Львівською обласною радою на вищевказаний будинок.

Як вбачається із Постанови КМУ від 05.11.1991 р. № 311 до комунальної власності областей (розділ І переліку) майно профспілок не входило до переліків, затверджених даною Постановою.

Апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції упущено ту обставину, що Львівською обласною радою всупереч порядку визначеного вищим органом виконавчої влади України, було прийнято ухвалу № 236 від 04 червня 1992 року «Про обласну комунальну власність», якою самовільно, протиправно, без жодної правової підстави, без погодження з Конгресом Федерації професійних спілок України, з порушенням принципів власності передано з профспілкової до комунальної власності спірне майно, а саме приміщення будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , чим порушуються права Львівської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України, як власника вказаної будівлі, натомість незаконно поставлено вказану ухвалу в основу обвинувачення висунутого ОСОБА_9 ..

Разом з тим п. 1, 2 рішення Львівської обласної ради № 65 від 01.10.1998 року «Про виконання ухвал та рішень Львівської обласної ради щодо передачі до обласної комунальної власності будинків та споруд» визнано незадовільним стан щодо виконання ухвал і рішень обласної ради про передачу будинків і споруд до обласної комунальної власності. Встановлено завершити до 01 грудня 1998 року процес передачі за актами на баланс органу управління майном області будинків і споруд віднесених до обласної комунальної власності ухвалами та рішеннями Львівської обласної ради від 04.06.1992 року № 236, від 12.06.1993 року № 288, від 06.12.1993 року № 340, від 11.02.1997 року № 124, але до цього часу не переданих (перелік згідно з додатком).

Вказаним рішенням визначено новий перелік і споруд віднесених до обласної комунальної власності, а в п. 24 вказаного переліку було визначено Будинок вчених по АДРЕСА_4 .

Разом з тим до 01 грудня 1998 року Будинок вчених по АДРЕСА_4 до обласної комунальної власності переданий не був, оскільки до такої власності ніколи не відносився.

Таким чином, ухвала Львівської обласної ради № 236 від 04.06.1992 р. «Про обласну комунальну власність» та рішення Львівської обласної ради № 65 від 01.10.1998 року «Про виконання ухвал та рішень Львівської обласної ради щодо передачі до обласної комунальної власності будинків та споруд» 01 грудня 1998 року вичерпали свою дію як нереалізовані.

Згідно Доповідної записки начальника Управління з питань Комунальної власності Львівської ОДА, від 16.07.2004 р. № 454 Будинок Вчених до переліку нерухомого майна, що перебуває у комунальній власності Львівської обласної ради не включено.

Згідно повідомлення заступника начальника Управління з питань Комунальної власності Львівської ОДА від 12 січня 2005 р. № 12, Будинок Вчених не перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Львівської області.

Рішенням Львівської обласної ради № 181 від 29 червня 1999 року «Про нерухоме майно обласної комунальної власності» нежитловий будинок, який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Листопадового Чину, 6, до переліку майна, що перебуває у власності Львівської обласної ради не включено.

Вказане рішення Львівської обласної ради на даний час чинне, наявне у матеріалах справи, однак суд першої інстанції його не врахував та не надав йому жодної правової оцінки, що потягло за собою прийняття незаконної постанови.

Таким чином, на думку апелянта, Будинок Вчених, який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Листопадового Чину, 6, починаючи з 1948 року законно, постійно перебуває, спочатку у постійному користуванні, а потім у власності Львіської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України та її попередників, що охороняється Законом.

Судом першої інстанції не надано належної правової оцінки показам допитаних у судовому засіданні свідків.

Показам свідка ОСОБА_14 , яка підтвердила, що під час видачі свідоцтва про право власності від 19.04.2005 р. ОСОБА_9 діяв в межах своїх повноважень визначених законом, та вказала, що вказане розпорядження перевірялося прокуратурою в порядку здійснення прокурорського нагляду та не було опротестоване прокурором.

Показам свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які підтвердили, що для реєстрації права власності на Будинок Вчених, який знаходиться за адресою м. Львів, вул. Листопадового Чину, 6, було надано повний пакет документів, а також зазначили, що починаючи з 1948 року вказаний будинок перебуває у власності профспілок.

Судом першої інстанції порушено правила кваліфікації ст. 367 КК України та не визначено об`єктивну сторону вчиненого, а також побудовано вирок на припущеннях.

Львівська обласна організація профспілки працівників освіти і науки України 06.11.2002 року за номером 145 подала голові Галицької РДА міста Львова заяву, у якій просила оформити свідоцтво про право власності на приміщення Львівського Будинку Вчених, який знаходиться по вул. Листопадового Чину, 6 (том 2, а.с.140).

До вказаної заяви було додано: статут Будинку Вчених, статут Профспілки працівників освіти і науки, довідку облстату, свідоцтво про реєстрації Будинку Вчених від 29.12.2000 року №000018, постанову Президії ЦК профспілки працівників освіти і науки України; акт прийому передачі; технічну документацію на зазначену будівлю.

Свідоцтво про власність Федерації професійних спілок України від 29.12.2000 року №000018 не оскаржувалось та не скасоване, а тому в силу закріпленої у ст. 204 ЦК України, презумпції правомірності правочину є чинним.

Тобто, для видачі свідоцтва про право власності був наданий повний пакет документів, як цього вимагав п. 7 Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб від 02.07.1999 року.

Таким чином, стороною обвинувачення не доведено в ході судового розгляду наявності в діяннях ОСОБА_9 обов`язкових складових злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України (об`єктивної та суб`єктивної сторони), що відповідно виключає його наявність в діях обвинуваченого.

Крім цього, судом першої інстанції не враховано, що Львівській обласній раді, яка виступає у якості потерпілого у вказаному кримінальному провадженні було достеменно, протягом багатьох років відомо, що спірне майно належить Профспілці та Рада визнавала таке право.

Крім цього, Львівська обласна рада та інші органи місцевого самоврядування неодноразово визнавала у своїх листах право власності Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки України на спірне приміщення, зокрема:

у листі №К05-365 від 11.07.2016 року Львівська обласна рада підтверджує, що Львівський будинок вчених на праві приватної власності належить Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки України;

у листі № 02 - вих. - 254 від 09.03.2017 року Львівська обласна рада висловлює прохання Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки України щодо надання банкетної зали Львівський будинок для проведення свята випускників;

у листі № 02 - вих. -75 від 31.01.2017 року Львівська обласна рада висловлює прохання Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки України щодо надання банкетної зали Львівський будинок для проведення благодійного заходу.

Апелянт наголошує, що повноваження прокурора при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням застосуванням законів визначалися ст. 20 Закону України «Про прокуратуру». Так, прокурору надавалося право витребовувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ та організацій рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи.

До того ж, наказом від 19.09.2005 № Згн Генеральний прокурор України визначив основним завданням наглядової діяльності прокуратури - захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, державних та публічних інтересів. Із цією метою мало бути забезпечено нагляд за додержанням законів, передусім у діяльності органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, контролюючих та правоохоронних органів.

Аналогічні вимоги до підпорядкованих прокурорів містять також і накази Генерального прокурора, зокрема, від 18.10.2010 № Згн, від 12.04.2011 № Згн, від 07.11.2012 № Згн.

Вказані накази, крім іншого, містять конкретні вказівки для прокурорів, а саме: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

Крім цього, як вбачається з журналу реєстрації розпоряджень адміністрації за період з 10.01.2005 року по 30.12.2005 року № 66, прокуратура не зверталася з протестом прокурора на розпорядження Галицької РДА від 19.04.2005. року № 433, яке надавалось у прокуратуру в порядку здійснення загального нагляду.

Вказане вкотре підтверджує, що ОСОБА_9 діяв в межах своїх повноважень визначених законом та жодних неправомірних дій не вчиняв.

За таких обставин захисник вважає, що висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, побудовані виключно на припущеннях та не підкріплені належними і допустимими доказами.

Натомість, матеріали справи доводять протилежне невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованому йому злочину.

Даний вирок оскаржила представник третьої особи Львівської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України ОСОБА_8 яка в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції. Крім того просить суд апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги дослідити усі наявні у матеріалах справи докази та допитати свідків, які були допитані у суді першої інстанції. Вважає вирок незаконним необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

На розгляді Галицького районного суду міста Львова перебував обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000068 від 12.07.2022 року відносно ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 367 КК України.

Разом з тим, у вказаному кримінальному провадженні накладено арешт на майно, а саме: нежитлове приміщення розміром 3216, 5 кв.м, яке розташоване за адресою: м. Львів, сул. Листопадового Чину, 6 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 297768199) та яке на праві приватної власності належить Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки України, Код . Тобто, суд поставив під сумнів право власності Львівської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України на нежитловий будинок, що розташований за адресою: м. Львів, вул. Листопадового Чину 6, загальною площею 3216,5 кв.м, та дійшов необґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України.

Апелянт покликається на те, що судом першої інстанції не встановлено, а органом досудового розслідування та прокурором не доведено та не зазначено, у чому полягало неналежне виконання ОСОБА_9 своїх службових обов`язків та в чому полягало несумлінне ставлення до них - тобто об`єктивна сторона взагалі не сформульована. Подальші апеляційні обґрунтування є аналогічні викладеним в апеляційній скарзі сторони захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 , обіймаючи, відповідно до розпорядження Львівського міського голови № 835-к від 31.12.2004 посаду голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, та будучи службовою особою наділеною адміністративно господарськими та організаційно розпорядчими функціями, 19.04.2005, знаходячись в приміщенні Галицької районної адміністрації міста Львова, що по вул. Ф. Ліста, 1, у точно невстановлений час, вчинив службову недбалість яка проявилась в тому, що він неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, в порушення вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції від 31.03.2005, Положення про Галицьку районну адміністрацію, затвердженого рішенням Львівської міської ради від 20.06.2003 року №499, Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (далі Положення), затвердженого 02.07.1999 з подальшими змінами на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №307 від 06.07.2001, видав розпорядження №433 від 19.04.2005, а в подальшому підписав свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 19.04.2005, видане на підставі вказаного розпорядження, згідно з якими Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки оформлено право приватної власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: м. Львів, вул. Листопадового Чину, 6, загальною площею 3216,5 кв.м, вартістю 11 659 812 грн., в якому розміщений Львівський будинок вчених та який належав згідно з ухвалою Львівської обласної ради народних депутатів від 04.06.1992 року №236 «Про обласну комунальну власність» до комунальної власності без належних на це законних підстав за наступних обставин.

Так, відповідно до п.3.12 Розділу IV «Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами міської ради » затвердженого рішенням міськвиконкому від 09.07.2002 року №174 до повноважень районних адміністрацій на той час належало право оформлення відповідно до законодавства права власності на об`єкти нерухомого майна незалежно від форми власності.

Відповідно до Положення про Галицьку районну адміністрацію, затвердженого рішенням Львівської міської ради від 20.06.2003 року №499 та дійсного на той час, Галицька районна адміністрація утворена Львівською міською радою, є її виконавчим органом і у межах своєї компетенції здійснює повноваження виконавчого органу міської ради з метою забезпечення виконання вимог законодавства та для задоволення потреб і запитів населення Галицького району м. Львова. Районна адміністрація у своїй роботі підконтрольна і підзвітна міській раді, виконавчому комітетові, міському голові, першому заступникові міського голови.

Районну адміністрацію очолює голова адміністрації, який призначається на посаду розпорядженням міського голови.

Голова районної адміністрації:

1.1 здійснює керівництво її діяльністю, несе відповідальність за виконання покладених на районну адміністрацію завдань і повноважень;

1.2 діє без доручення від імені районної адміністрації; представляє її у відносинах з державними, громадськими органами та організаціями, органами місцевого самоврядування, політичними партіями, громадськими і релігійними організаціями, підприємствами, установами, організаціями, громадянами та іншими особами як в Україні, так і за її межами;

1.3 призначає на посади та звільняє з посад заступників голови районної адміністрації, керівників відділів, інших структурних підрозділів відповідно до чинного законодавства;

1.4 розглядає та затверджує за погодженням з фінансовим відділом кошториси видатків у межах передбачених бюджетних асигнувань на відповідний рік та штатні розписи у межах встановленої чисельності і структури установ та організацій, що фінансуються з районного бюджету;

1.5 затверджує положення про структурні підрозділи районної адміністрації, призначає та звільняє з посад їх працівників згідно з чинним законодавством;

1.6 присвоює працівникам районної адміністрації ранги посадових осіб місцевого самоврядування, встановлює їм посадові оклади, надбавки і доплати та інші матеріальні заохочення у межах фонду споживання;

1.7 застосовує до працівників районної адміністрації заходи заохочення та стягнення відповідно до чинного законодавства;

1.8 утворює консультативні, дорадчі та інші допоміжні робочі групи і комісії, а також визначає їх завдання, функції, персональний склад;

1.9 укладає та розриває контракти з керівниками підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління районної адміністрації;

1.10 виступає розпорядником виділених бюджетних коштів, забезпечує їх цільове використання;

1.11 інформує громадськість про стан виконання повноважень, покладених на районну адміністрацію;

1.12 укладає договори у межах наданих повноважень, або уповноважує на це своїх заступників;

1.13 видає довіреності;

1.14 видає розпорядження у межах своїх повноважень і несе за них відповідальність згідно з чинним законодавством;

1.15 розпоряджається коштами та майном районної адміністрації відповідно до чинного законодавства і цього Положення;

1.16 здійснює інші функції, делеговані міською радою, виконавчим комітетом, міським головою;

1.17 веде особистий прийом громадян.

Таким чином, згідно зі ст. 18 КК України ОСОБА_9 був службовою особою наділеною адміністративно господарськими та організаційно розпорядчими функціями. Встановлено, що постановою Ради Міністрів УРСР і Центрального комітету КП/б/У від 22.04.1948 №641 «Про організацію в м. Львові Будинку вчених» утворено Будинок вчених на базі Львівського будинку культури працівників культури та мистецтва. Постановлено передати Республіканському комітету профспілки працівників вищої школи та наукових установ Львівський будинок культури зі всім обладнанням та наявним штатом працівників для організації Будинку вчених.

Постановою виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих від 03.05.1948 № 473 Про передачу обласного будинку селянина відділу комунального господарства та будинку культури робітників науки і мистецтва обкомові спілки робітників вищих шкіл, зобов`язано обласний відділ культосвітніх установ передати з усім устаткуванням та наявним штатом обкомові спілки робітників вищих шкіл - будинок культури робітників науки та мистецтва, оформивши передачу актами.

Постановою Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

На виконання даної постанови Львівська обласна рада народних депутатів прийняла ухвалу № 236 від 04.06.1992 «Про обласну комунальну власність», пунктом 1 якої передбачено віднести до обласної комунальної власності будинки і споруди, в яких розміщені і функціонують обласна Рада народних депутатів та обласна державна адміністрація і їх підрозділи, обласні та регіональні організації, згідно з додатком. Згідно додатку до ухвали «Перелік будинків і споруд, віднесених до обласної комунальної власності» зазначено Будинок вчених по вул. Міцкевича (Листопадового Чину),6.

Так, розпорядженням Львівської міської ради № 979 від 31.08.1993 «Про перейменування вулиць, площ, парків, скверів і озер у м. Львові» вул. Міцкевича перейменували на вул. Листопадового Чину.

Таким чином, встановлено, що приміщення за адресою: м. Львів, вул. Листопадового Чину (Міцкевича), 6, належало до обласної комунальної власності.

Разом з тим, встановлено, що до Галицької районної адміністрації міста Львова 06.11.2002 надійшла заява Львівської обласної організації профспілки працівників освіти і науки № 145, у котрій вказана організація просить Галицьку районну адміністрацію міста Львова оформити свідоцтво на право колективної власності приміщення Львівського будинку вчених, який знаходиться на вул. Листопадового Чину, 6.

До вказаної заяви, як підставу набуття права власності, Львівською обласною радою профспілки працівників освіти та науки подано постанову від 17.10.2002 №П-17 президії ЦК Профспілки працівників освіти та науки України «Про передачу права власності на Львівський будинок вчених Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки», що не є будь яким правовстановлюючим документом в розумінні діючого на той час законодавства.

Так, статтею 2 Закону України «Про власність» (чинною на момент прийняття розпорядження) визначено, що власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.

Статтею 20 вказаного Закону передбачалося, що суб`єктами права колективної власності є трудові колективи державних підприємств, колективи орендарів, колективні підприємства, кооперативи, акціонерні товариства, господарські товариства, господарські об`єднання, професійні спілки, політичні партії та інші громадські об`єднання, релігійні та інші організації, що є юридичними особами.

гідно статті 21 Закону право колективної власності виникає на підставі: добровільного об`єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об`єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод.

Відповідно до п.4 Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (далі Положення), затвердженого 02.07.1999 з подальшими змінами на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №307 від 06.07.2001 оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна (на далі об`єкти) проводиться шляхом прийняття відповідного розпорядження голови районної адміністрації та видачою свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна.

Згідно з п. 7 Положення для оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна власники нерухомого майна до заяви додають: на об`єкти, передані засновниками у статутний фонд підприємства; оригінали правовстановлюючих документів на об`єкт; установчі документи підприємства; рішення статутних органів підприємства про прийняття об`єкта у статутний фонд; акт прийняття-передачі об`єкта.

Згідно з п.16 цього Положення у оформленні права власності на об`єкт нерухомого майна може бути відмовлено, якщо заявником не подані всі необхідні документи.

Відповідно до п.17 Положення при відсутності правовстановлюючих документів право власності встановлюється на підставі рішення суду.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_9 , відповідно до розпорядження Львівського міського голови № 835-к від 31.12.2004, обіймаючи посаду голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, та будучи службовою особою наділеною адміністративно господарськими та організаційно розпорядчими функціями, зокрема щодо права видавати розпорядження про право власності на об`єкти нерухомого майна у визначених законодавством випадках та підставах, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не маючи для цього достатніх правових підстав, видав розпорядження № 433 від 19.04.2005 року, та в подальшому підписав свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 19.04.2005 року видане на підставі вказаного розпорядження, згідно яких Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки оформлено право приватної власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 3216,5 кв.м, вартістю 11 659 812, 00 грн., котрий на праві колективної власності належав громаді Львівської області в особі Львівської обласної ради.

У подальшому, 10.05.2005, на підставі вказаного розпорядження № 433 від 19.04.2005 року та свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 19.04.2005 року, Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки зареєстровано право власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не маючи для цього достатніх правових підстав, видав розпорядження № 433 від 19.04.2005 року, та в подальшому підписав свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 19.04.2005 року, видане на підставі вказаного розпорядження, згідно яких Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки оформлено право приватної власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 3216,5 кв.м, вартістю 11 659 812, 00 грн., котрий на праві колективної власності належав громаді Львівської області в особі Львівської обласної ради.

У подальшому, 10.05.2005, на підставі вказаного розпорядження № 433 від 19.04.2005 року та свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 19.04.2005 року, Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки зареєстровано право власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: м. Львів, вул. Лах, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не маючи для цього достатніх правових підстав, видав розпорядження № 433 від 19.04.2005 року, та в подальшому підписав свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 19.04.2005 року, видане на підставі вказаного розпорядження, згідно яких Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки оформлено право приватної власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: м. Львів, вул. Листопадового Чину, 6, загальною площею 3216,5 кв.м, вартістю 11 659 812, 00 грн., котрий на праві колективної власності належав громаді Львівської області в особі Львівської обласної ради.

У подальшому, 10.05.2005, на підставі вказаного розпорядження № 433 від 19.04.2005 року та свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 19.04.2005 року, Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки зареєстровано право власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 3216,5 кв.м, за Львівською організацією профспілок працівників освіти та науки, внаслідок чого вказане приміщення вибуло з комунальної власності Львівської обласної ради, а територіальній громаді Львівської області внаслідок цього було заподіяно збитків на загальну суму 11 659 812 грн., що відповідно до примітки ст. 364 КК України є тяжкими наслідками.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника - адвоката ОСОБА_7 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_9 , які, кожен окремо, просили задовольнити апеляційні вимоги сторони захисту в повному обсязі, а також просили задовольнити апеляційні вимоги представника профспілки, думку представника третьої сторони - Львівської обласної організації профспілок працівників освіти та науки України ОСОБА_13 , яка просила задовольнити їх апеляційну скаргу та задовольнити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, міркування прокурорів ОСОБА_10 , підтриману ОСОБА_11 , які кожен окремо, просили повністю відмовити у задоволені поданих апеляційних скарг сторони захисту та представника профспілки, а також залишити без змін вирок суду першої інстанції, думку представника Львівської обласної ради ОСОБА_12 , яка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_9 обвинувачується у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, тобто в службову недбальстві, а саме неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним та громадським інтересам.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, за ч.2 ст. 367 КК України, не знайшло підтвердження в суді апеляційної інстанції через неповноту судового розгляду та невідповідність фактичним обставинам справи.

Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

На думку колегії суддів, зазначені вимоги судом першої інстанції не було виконано в повному обсязі.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Відповідно до ст.ст. 91, 92 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. За загальним правилом обов`язок доказування в суді обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на прокурора. Обов`язок доказування допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції не в повній мірі проаналізовано та неналежно досліджено наявні в матеріалах справи докази щодо підтвердження чи спростування в діях обвинуваченого ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що в судовому засіданні по даному кримінальному провадженню були досліджені докази сторони обвинувачення та захисту, допитані свідки по справі та зазначено, що суд визнав, що докази зібрані у порядку і відповідно до вимог Закону, є належними, допустимими та достатніми для постановлення вироку.

Однак таке твердження є передчасним.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що в судовому засіданні суду першої інстанції не було належним чином враховано висновок експерта №2896-Е від 13.10.2022 (а.с.160-164 т.1), зокрема не проаналізовано фотозображення досліджуваного документу Розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 433 від 129.04.2005 р., а також не було досліджено оригінал розпорядження, який знаходиться в конверті на а.с.165 в т.1, через те, що конверт після експертизи не був відкритий судом, але прошити та пришитий до тому №1.

У вироку лише зазначено, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 підтверджена, зокрема висновком експерта № 2896-Е від 13.10.2022 з додатками, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_9 , розташований між друкованими текстами «Голова адміністрації» та « ОСОБА_17 » у нижній частині розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 433 від 19.04.2005 «Про оформлення Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки права приватної власності на нежитловий будинок на вул. Листопадового Чину, 6», виконаний ОСОБА_9 .

Колегія суддів звернула на зазначене учасникам процесу, і кожен зі сторони обвинувачення та захисту підтвердив факт недослідження в суді безпосередньо оригіналу Розпорядження з обох його сторін, лицевого боку (аверс) та зворотного боку (реверс).

В суді апеляційної інстанції було розшито том №1 та відкрито конверт на а.с.165, який містить оригінали документів, серед яких Розпорядження №433 від 19.04.2005, який надійшов в суд разом з висновком експерта.

Колегія суддів оглянувши та дослідивши оригінал розпорядження звернула увагу на те, що на зворотному боці розпорядження наявні три оригінальні підписи осіб, які здійснювали перевірку даних, підготовляли зазначене розпорядження і тільки після проставлення своїх підписів надали Розпорядження № 433 від 19.04.2005 на підпис голові адміністрації ОСОБА_9 .

Отже розпорядження зі зворотної сторони затверджено візами наступних осіб:

-заступником голови районної адміністрації ОСОБА_18 ;

-зав ОСОБА_19 ;

-зав. відділом приватизації і житла ОСОБА_20 .

Із зазначених осіб в суді першої інстанції була допитана тільки свідок ОСОБА_14 , яка пояснила суду, що працювала в 2005 році заступником голови ГРА. У 2005 році до повноважень ГРА належало оформлення права власності на нерухоме майно. Було звернення по цьому будинку про перереєстрацію. ГРА видано відповідне свідоцтво про право власності. Прокуратура здійснювала загальний нагляд, в тому числі щодо законності розпоряджень ГРА. З боку органів прокуратури не було жодного акту реагування.

Інші відповідальні особи, без підпису яких ОСОБА_9 , як особа, яка завіряє документ на підставі підтвердженої та перевіреної інформації, не були допитані в суді першої інстанції та не були зафіксовані в обвинувальному акті, ні в якому статусі.

Обвинувачений ОСОБА_9 пояснив, а його захисник ОСОБА_7 підтвердив, що при оформлені та підписанні розпоряджень всі четверо осіб діяли у відповідності до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради в яких прописано процедуру оформлення та затвердження відповідних документів, на підставі яких, в подальшому, здійснюється приватизація житла.

Однак в матеріалах справи такого рішення немає. Питання відповідальності ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , які першими підписували Розпорядження №433 та передали такий на підпис ОСОБА_22 , органами досудового розслідування не перевірялося та не піднімалося.

Крім того в матеріалах справи відсутні дані щодо службових повноважень зазначених осіб.

Відповідно ні судом першої інстанції, ні органом досудового розслідування не перевірено весь ланцюжок дій відповідальних осіб, які затверджують подібні розпорядження, а закцентовано увагу лише на кінцевому підписі голови адміністрації ОСОБА_23 .

Відтак в суді апеляційної інстанції виявлено неповноту судового розгляду через відсутність з`ясувань обставин, які мають ключове значення для пред`явлення обвинувачення ОСОБА_9 та надання їм відповідної правової оцінки. Відтак суд першої інстанції прийняв передчасне рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 .

Серед апеляційних вимог учасників процесу та долучених до апеляційних скарг документів; документів долучених до матеріалів кримінального провадження; документів, які надавалися в Галицьку районну адміністрацію, та покликань суду першої інстанції висловлених у вироку; було визначено різні трактування права власності, на підставі значної кількості документів, хто є та може бути власником об`єкту за адресою по АДРЕСА_5 (тепер - АДРЕСА_2 .

Однак чомусь всіма проігноровано рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів №130 від 26.02.1980 «Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають визначну наукову, історичну, містобудівельну і художню цінність» погоджено включити казино, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Міцкевича, 6 в списки пам`яток архітектури УРСР, що охороняються державою, і вирішено просити Раду Міністрів УРСР затвердити ці списки згідно з додатком.

Як встановлено судом, розпорядженням Галицької районної адміністрації №433 від 19.04.2005 «Про оформлення Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки права власності на нежитловий будинок на АДРЕСА_2 » за Львівською обласною організацією профспілки працівників освіти та науки України 19.04.2005 зареєстровано право приватної власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 3216,5 кв.м, в якому розміщений Львівський будинок вчених та видано свідоцтво про право власності №Г-01337 від 19.04.2005.

Так, у вказаному розпорядженні зазначено, що його прийнято розглянувши заяву Львівської обласної організації профспілки працівників освіти і науки, подані документи, враховуючи постанову президії ЦК Профспілки працівників освіти та науки України «Про передачу права власності на Львівський будинок вчених Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки» від 17.10.2002 №П-17.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова Президії ЦК від 17.10.2002 №П-17, заява Львівської обласної організації профспілки працівників освіти та науки та подані документи стали підставою для прийняття розпорядження Галицької районної адміністрації №433 від 19.04.2005, однак чи відповідало розпорядження на момент прийняття положенням Цивільного кодексу УРСР, Закону України «Про власність», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» остаточно не визначено.

Відповідно до ст. 1,4 Закону УРСР «Про охорону та використання пам`яток історії та культури» від 13.07.1978, усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою. Пам`ятки історії та культури перебувають у власності держави, а також колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, інших громадських організацій і в особистій власності громадян. Всі виявлені на території Української РСР об`єкти, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність і не мають власника або власник яких невідомий чи в силу закону втратив на них право, переходять у власність держави, якщо інше непередбачено законом.

Згідно ст. 7 Закону УРСР «Про охорону та використання пам`яток історії та культури» державне управління в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури здійснюється Радою Міністрів СРСР, Радою Міністрів Української РСР, виконавчими комітетами обласних, районних, міських, районних у містах, селищних і сільських Рад народних депутатів, а також спеціально уповноваженими на те державними органами охорони пам`яток відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 8 Закону УРСР «Про охорону та використання пам`яток історії та культури», виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів у межах прав, наданих законом, забезпечують виявлення, облік, охорону і використання пам`яток історії та культури, що знаходяться на території Ради, залучають громадськість до проведення заходів по охороні, використанню і пропаганді цих пам`яток, організують шефство підприємств, установ, організацій над ними, забезпечують додержання законодавства про охорону і використання пам`яток історії та культури.

Виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам`яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Так, рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів №130 від 26.02.1980 «Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають визначну наукову, історичну, містобудівельну і художню цінність» погоджено включити казино, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Міцкевича,6 в списки пам`яток архітектури УРСР, що охороняються державою, і вирішено просити Раду Міністрів УРСР затвердити ці списки згідно з додатком.

Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що відповідно до діючого на той час Закону УРСР «Про охорону та використання пам`яток історії та культури» приміщення, розташоване за адресою: м. Львів, вул. Міцкевича,6 з прийняття рішення 1980 року набуло статусу пам`ятки культурної спадщини місцевого значення.

У силу вимог ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками, крім пам`яток, занесених до Переліку пам`яток, які не підлягають приватизації, можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Порядок надання погоджень встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам`ятку у володіння, користування чи управління іншій особі.

Беручи до уваги наведене, на момент видачі Федерацією професійних спілок України свідоцтва про власність №000018 від 29.12.2000 та прийняття Президією Центрального комітету профспілки працівників освіти та науки України постанови від 17.10.2002 №П-17 «Про передачу права власності на Львівський будинок вчених Львівській обласній організації Профспілки працівників освіти та науки» нерухоме приміщення за адресою: м. Львів, вул. Листопадового Чину (Міцкевича), 6, належало до об`єктів культурної спадщини, до моменту визначення власника перебувало у державній власності та було відчужене без відповідного погодження органу охорони культурної спадщини.

У подальшому, Законом України «Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» від 23.09.2008 Будівлю Шляхетського казино за адресою: м. Львів, вул. Листопадового чину, 6, охоронний номер 181, внесено до переліку майна, яке не підлягає приватизації.

Таким чином, законодавець, закріплюючи вказану заборону, зазначив, що указана пам`ятка не може перебувати у приватній власності, а власником такого майна є лише держава або територіальна громада.

Однак зазначене та інші законодавчі і нормативні акти при вирішенні питання приватизації, а в подальщому і відповідальності осіб за вчинення такої приватизації, не були належним чином проаналізовані в хронологічному поряду, у разі потреби, а лише констатовані кожною зі сторін, ті документи і дати, які кому підходять.

Судом першої інстанції не встановлено, а органом досудового розслідування та прокурором не доведено та не зазначено, у чому саме полягало неналежне виконання ОСОБА_9 своїх службових обов`язків та в чому полягало несумлінне ставлення до них - тобто об`єктивна сторона взагалі не сформульована.

З врахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі було здійснено судовий розгляд в суді першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин справи.

Апеляційні вимоги сторони захисту та представника профспілки частково знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

Згідно п.2 ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновок.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, встановлені порушення, які були допущені судом першої інстанції, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 409, 412 КПК України, апеляційний суд визнає істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.

У зв`язку з тим, що оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з наведених підстав, суд не перевіряє інші доводи зазначені в апеляційних скаргах.

Враховуючи зазначене вище, приймаючи до уваги доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга третьої сторони підлягає задоволенню, відповідно оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції зі стаді підготовчого судового засідання, під час якого необхідно перевірити обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК України 2012 року; у разі відповідності обвинувального акту КПК України призначити судовий розгляд під час якого повно та всебічно дослідити докази у кримінальному провадженні в їх сукупності з врахуванням доводів зазначених в апеляційних скаргах та матеріалах справи, та у разі визнання ОСОБА_9 винним, обґрунтувати призначене покарання, тобто постановити законне та мотивоване рішення по справі, що відповідає положенням ст.370 КПК України.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 410, 411, 412, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника третьої особи - Львівської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 03.07.2024, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала остаточна та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: