печерський районний суд міста києва
Справа № 757/2730/26-к
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районний суд міста Києва від 02.12.2025 року по справі № 757/55804/25 у кримінального провадження №0000109, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_2 подав в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, в якому просить скасувати арешт майна накладеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.12.2025 року у справі № 757/55804/25-к, якою накладено арешт із забороною відчуження, розпоряджання та користування, на майно, вилучене 31.10.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі накладено арешт на грошові кошти, вилучені під час обшуку, а саме:

- Предмети візуально схожі на грошові кошти в сумі 610 000 (шістсот десять тисяч) доларів США та 45 000 (сорок п`ять тисяч) євро.

- Предмети візуально схожі на грошові кошти в сумі 250 100 (двісті п`ятдесят тисяч сто) доларів США.

- Предмети візуально схожі на грошові кошти в сумі 20 133 (двадцять тисяч сто тридцять три) доларів США та 156 500 (сто п`ятдесят шість тисяч п`ятсот) ЄВРО, 20 Швейцарських франків та 5 дорожніх чеків номіналом по 100.

Мотивуючи подане клопотання про скасування арешту майна, вказує, що арешт було накладено безпідставно, необґрунтовано та з порушенням приписів ст. 170 КПК України. Також заявник зазначає, що ухвала 02.12.2025 року була постановлена без участі та без відома ОСОБА_3 , разом з тим вказана ухвала накладає арешт на грошові кошти належні ОСОБА_3 , а саме на 880 233,00 доларів США; 201 500,00 євро та 20 швейцарських франків, які були вилучені 31 жовтня 2025 року ГСУ ДБР під час обшуку квартири ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , набув вилучені грошові кошти протягом кропіткої праці протягом усього свого життя, починаючи з 1986 року, він почав працювати на посаді майстра цеху, після чого у 1989 році працював інженером на підприємстві яке мало назву «Днепрогипротранс» (мовою оригіналу), також у 1995 році він отримав спадок від батька, у тому числі особисті збереження батька.

З моменту проголошення незалежності України та протягом усього подальшого життя ОСОБА_3 займається бізнесом та набув вилучені грошові в тому числі від своєї підприємницької діяльності. З 1991 року він ОСОБА_3 був засновником та керівником ПП «Імідж», яке в подальшому було реорганізовано у ТОВ «Імідж», товариство займається наданням в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, різними видами оптової торгівлі. З 2000 року по 2016 рік був власником ТОВ «Довіра». Окрім того ОСОБА_3 є фізичною особою - підприємцем та відповідно до вимог чинного законодавства декларує свої статки та сплачує податки, в часи коронавірусу та воєнного стану ОСОБА_3 працював, платив податки, підтримував економіку та соціальну сферу.

Відповідно до розрахунків зазначених за текстом клопотання з січня 2005 року по липень 2025 року ОСОБА_3 отримав прибуток, який у доларовому еквіваленті перебільшує 2 413 079,65 доларів США, що значно перевищує обсяг вилучених під час обшуку грошових коштів, наведене підтверджується відповідними податковими деклараціями та іншими доказами долученими заявником.

Також за текстом клопотання зазначено, наступні обставини, за яких на належні йому грошові кошти було накладено арешт.

Так відповідно до письмових пояснень заявника ОСОБА_3 тривалий час проживає сам за адресою АДРЕСА_2 , у будинку, який орендував у своїх друзів. Приблизно влітку 2021 року він познайомився з ОСОБА_5 та на фоні погіршення відносин із дружиною вони почали товаришувати. Час від часу вони зустрічались пили каву та розмовляли про життя, відносини, на інші теми. Через перний час ОСОБА_3 розлучився з дружиною та продовжив періодично зустрічались з ОСОБА_5 . Також ОСОБА_3 раніше був знайомий із подругою ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , яка іноді надавала йому консультації з бухгалтерського обліку.

Через особисті потреби ОСОБА_3 періодично виїжджає за межі України, з урахуванням обставин наявних у каїні, таких як: військовий стан, підвищена криміногенна обстановка, коли він від`їжджав з країни він залишав свої грошові кошти під наглядом ОСОБА_5 у належній ОСОБА_4 квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка розташована в охоронюваному житловому комплексі. Поведінка ОСОБА_3 зумовлена тим, що він не бажав залишати належній йому грошові кошти в пустому неохоронюваному будинку.

Під час чергового відрядження в жовтні місяці 2025 року ОСОБА_3 залишив грошові кошти у квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 повернувся до України 09.11.2025 року, 10.11.2025 року він приїхав до м. Дніпра і дізнався про проведення обшуку та тримання під вартою ОСОБА_5 . В подальшому ОСОБА_3 стало відомо, що 31 жовтня 2025 року ГСУ ДБР у кримінальному провадженні №0000109 проведено обшук у квартирі ОСОБА_4 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Під час обшуку в квартирі ОСОБА_4 було виявлено та вилучено низку речей, в тому числі і грошові кошти, які належать ОСОБА_3 , а саме: грошові кошти в розмірі 880 233,00 доларів США; 201 500,00 євро та 20 швейцарських франків.

15 грудня 2025 року ОСОБА_3 було допитано у кримінальному провадженні 0000109 від 05.08.2024, під час допиту ОСОБА_3 надав ґрунтовні пояснення щодо походження належних йому грошових коштів та обставин за яких вони опинились у квартирі під час обшуку, разом з поясненнями ОСОБА_3 було надано докази приналежності йому вилучених коштів.

З огляду на наведені обставини сторона обвинувачення достеменно знаючи, що грошові кошти, у розмірі 880 233,00 доларів США; 201 500,00 євро та 20 швейцарських франків, які були вилучені під час обшуку за адресою АДРЕСА_1 , належать ОСОБА_3 на праві власності ігнорують відомості щодо його прав на грошові кошти, ігнорують докази його прав на грошові кошти, ігнорують його клопотання щодо повернення грошових коштів, ігнорують клопотання подані з метою встановлення долі грошових коштів, що свідчить про свідоме зухвале порушення права ОСОБА_3 на належне йому майно - грошові кошти.

На думку заявника, такі дії сторони обвинувачення порушують можливість ОСОБА_3 займати бізнесом, інвестувати у свою компанію чи відкривати нову справу, перешкоджають приймати участь у розвитку і підтриманні економіки держави, перешкоджають можливості створення нових робочих місць, перешкоджає ОСОБА_3 займатися підприємницькою діяльністю.

На думку заявника грошові кошти не відповідають ознакам речового доказу, що визначені в ст. 98 КПК України, були набуті нею та її померлим чоловіком до дати тих подій які є предметом кримінального провадження.

Представник заявника в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, проте подав заяву про розгляд справи без його участі, вимоги клопотання підтримує та просить задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, проте подав заяву в якій просив ознайомитись з матеріалами та відкласти судове засідання.

Відповідно до ч.2 ст.174 КПК України, клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали провадження та додані до нього документи приходить наступних висновків.

Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва офісу Генерального прокурора України здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000109 від 05.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 191, ч.2 ст. 240, ч. 4 ст. 190, ст. 368-5 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районний суд міста Києва від 02.12.2025 року у справі № 757/55804/25-к було задоволено клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000109 від 05.08.2024 та накладено арешт із забороною відчуження, розпоряджання та користування, на майно, вилучене 31.10.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі накладено арешт на грошові кошти, вилучені під час обшуку, а саме: Предмети візуально схожі на грошові кошти в сумі 610 000 (шістсот десять тисяч) доларів США та 45 000 (сорок п`ять тисяч) євро; Предмети візуально схожі на грошові кошти в сумі 250 100 (двісті сорок тисяч сто) доларів США; Предмети візуально схожі на грошові кошти в сумі 20 133 (двадцять тисяч сто тридцять три) доларів США та 156 500 (сто п`ятдесят шість тисяч п`ятсот) ЄВРО, 20 Швейцарських франків та 5 дорожніх чеків номіналом по 100.

Ухвалою слідчого судді накладення арешту мотивовано тим, що 31.10.2025 у ході проведення обшуку у кримінальному провадженні №0000109 від 05.08.2024 за місцем фактичного проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено грошові кошти у розмірі 880 233 доларів США (згідно курсу НБУ на дату проведення обшуку становить 36 943 467 гривень), та 201 500 ЄВРО (згідно курсу НБУ на дату проведення обшуку становить 9 775 409 гривень), на загальну суму 46 718 876 гривень.

Слідством установлено, що при цьому, різниця між вартістю набутих активів ОСОБА_5 та її законними доходами склала як мінімум 46 323 219 гривні, що більше ніж на три тисячі прожиткових мінімумів для працездатних осіб перевищує законні доходи ОСОБА_5 .

Також судом зазначено, що вилучені під час обшуку речі та документи постановою слідчого від 31.10.2025 визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки, як зазначає слідчий, вони можуть бути використані під час досудового розслідування як доказ факту недостовірного декларування та незаконного збагачення, які встановлюються під час кримінального провадження, та можуть бути набуті кримінально протиправним шляхом.

Ураховуючи зазначене, в ході досудового розслідування виникла необхідність у збереженні речових доказів у вигляді вищевказаних вилучених речей із забороною вчиняти будь-які дії щодо відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.

01.11.2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру за ст. 368-5 КК України.

З огляду на наведене слідчий суддя мотивував свою ухвалу тим, що майно, яке вилучено 31.10.2025 під час проведення обшуку, відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні та є на даній стадії досудового розслідування тимчасово вилученим майном. Матеріали клопотання свідчать, що вказане майно має відношення до кримінального провадження і, таким чином, може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Під час розгляду клопотання адвоката ОСОБА_2 слідчий суддя дійшов висновку, що доводи адвоката викладені за текстом клопотання знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи із аналізу викладеного, вказана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, із можливістю надання учасникам процесу, доказів та відомостей, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею їх законності та переконливості.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, згідно вимог ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Так, метою арешту майна, є визначеною в п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою забезпечення збереження речового доказу у кримінальному провадженні.

Аналізуючи положення кримінально процесуального законодавства з приводу накладення арешту на майно особи, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, наявність обґрунтованої підозри, підставу для арешту майна; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що визначено положенням ч. 2 ст. 173 КПК України.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що слід врахувати необхідність забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами відповідної особи і суспільства в цілому. Необхідно зважати й на те, що цілі, згадані в цьому положенні можуть мати певне значення при визначені того, чи забезпечено баланс між вимогами відповідних суспільних інтересів і основоположним правом заявника на власність. В обох контекстах держава користується певним полем розсуду при визначені заходів, які необхідно вжити для забезпечення дотримання Конвенції. Рішення «Sargsyan v. Azerbaijan», n.220.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Відповідно до положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За таких обставин, відсутні відомості вважати, що арештоване майно відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України і є безпосередньо предметом кримінального правопорушення що розслідується.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Поряд з цим, слідчому судді не надано доказів та не доведено існування правових підстав для подальшого збереження арешту майна, та відсутніми ризиками які слугували підставами для накладення арешту на майно.

Окрім цього, є слушними доводи заявника про те, що грошові кошти не підпадають під ознаки речових доказів як майно, здобуте злочинним шляхом.

За таких обставин, слідчий суддя знаходить обґрунтованими доводи заявника, що лягли в основу підстав для скасування арешту майна.

Так, в межах кримінального провадження ОСОБА_6 було вручено повідомлення про підозру у вчиненні злочину передбаченого ст. 368-5 КК України. Відповідно до ст. 368-5 КК України злочином є набуття особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, активів, вартість яких більше ніж на три тисячі прожиткових мінімумів для працездатних осіб перевищує її законні доходи.

Згідно п. 2. примітки 1 до ст. 368-5 КК під набуттям активів слід розуміти набуття їх особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у власність, а також набуття активів у власність іншою фізичною або юридичною особою, якщо доведено, що таке набуття було здійснено за дорученням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.

Як зазначено за текстом ухвали підставою для вручення повідомлення про підозру ОСОБА_6 став саме той факт, що 31 жовтня 2025 року ГСУ ДБР у кримінальному провадженні №0000109 проведено обшук у квартирі ОСОБА_4 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час обшуку в квартирі ОСОБА_4 було виявлено та вилучено низку речей, в тому числі і грошові кошти, які належать ОСОБА_3 , а саме: грошові кошти в розмірі 880 233,00 доларів США; 201 500,00 євро та 20 швейцарських франків.

Згідно версії слідства з огляду на те, що на момент проведення обшуку ОСОБА_7 перебувала в обшукуваний квартирі вказані грошові кошти були автоматично визначені як її грошові кошти та автоматично грошовим коштам було надано статус «незаконно набути ОСОБА_8 ».

Слідчий суддя під час розгляду клопотання про скасування арешту дійшов висновку, що на момент постановлення ухвали від 02.12.2025 року слідчий суддя був позбавлений можливості надати повну оцінку наявним обставинам з огляду відсутності істотних відомостей у справі, які докорінним образом вливають на сутність постановленого рішення.

Так під час розгляду клопотання встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 не належить ОСОБА_6 на праві приватної власності, доказів того, а тому автоматичне визначення приналежності ОСОБА_9 грошових коштів вилучених під час обшуку, без допиту власниці квартири є передчасним висновком з боку слідства, як і висновок щодо постійного проживання ОСОБА_9 у зазначеній квартирі, який не був підтверджений будь-якими доказами.

Також слідчий суддя не мав відомостей щодо приналежності ОСОБА_3 на праві приватної власності грошових коштів, вилучених під час обшуку в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що ставить під сумнів позицію сторони обвинувачення викладену за текстом клопотання про накладення арешту.

Слідчий суддя під час розгляду клопотання приходить до висновку, що грошові кошти не є та не можуть бути предметом (чи доказом) вчинення злочину визначеного ст. 368-5 КК України, оскільки грошові кошти належать ОСОБА_3 на праві приватної власності, що підтверджується відповідними документами щодо законності походження грошових коштів.

Також суд враховує, що ОСОБА_3 не є особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що виключає можливість кваліфікувати будь-які дії ОСОБА_3 за ст. 368-5 КК України та виключає правові підстави для надання грошовим коштам ОСОБА_3 статусу предмету чи доказу у кримінальному провадженні за ознаками злочину визначеного ст. 268-5КК України.

Разом з тим на сьогоднішній день є необхідність врахувати, що відсутні наступні підстави для накладення арешту, оскільки власник грошових коштів - ОСОБА_3 не має жодного відношення до вчинення кримінального провадження, не є підозрюваним у вказаному кримінальному провадженні, не є цивільним відповідачем у кримінальному провадженні тощо. Під час постановлення ухвали від 02.12. 2025 року судом не було встановлено власників грошових коштів, як наслідок не були враховані наслідки арешту майна для них.

Як передбачено ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя, і суд встановлюють наявність або відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Отже, джерелами доказів, на підставі яких можуть бути встановлені фактичні дані про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, винуватість цієї особи та інші обставини, які мають значення для встановлення істини у справі є протоколи з відповідними додатками, складені уповноваженими органами за результатами проведення оперативно-розшукових заходів.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною ради України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

В ч. 2 ст. 87 КПК України викладено підстави, за наявності яких суд зобов`язаний визнати доказ недопустимим, а саме: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов. На вказані обставини наголошено в п.3 Рішення Конституційного Суду України №12-рп/2011 р., відповідно до якого "визнаватися допустимими і використовуватись як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержанні відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства".

Як передбачено ч. 2 ст.89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Стороною обвинувачення жодними доказами не було спростовано доводи Заявника щодо приналежності йому грошових коштів та відсутності підстав для накладення на них арешту.

Наданими заявником доказами встановлено, що ОСОБА_3 під час здійснення ним підприємницької діяльності було набути статки розмір які піддужують законність походження вилучених грошових коштів у розмірі 880 233,00 доларів США; 201 500,00 євро та 20 швейцарських франків.

Зокрема вказані грошові кошти були набуті в результаті здійснення заявником підприємницької діяльності та продажу належного ОСОБА_3 майна.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено право фізичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а згідно положень ч.1 ст. 319 Земельного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантовано право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Тлумачення положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції при застосуванні її до вилучення майна під час кримінального провадження, надано Європейським судом з прав людини, зокрема, у Рішенні від 23 січня 2014 року у справі ««EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України»:

«…1. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series AN 296-A, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, п. п. 49 - 62 від 10 травня 2007 року).

2. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. п. 69 і 73, Series AN 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series AN 98)…».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію проте, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним».

За таких обставин, слідчий суддя знаходить обґрунтованими доводи заявника, що лягли в основу підстав для скасування арешту майна.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права, законність та недоторканність права власності.

Статтями 7, 16 КПК України визначено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Враховуючи вказане, підстав вважати, що існує правова підстава для арешту майна заявника взагалі спростовується, а також ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як орган досудового розслідування не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння заявника належним йому майном, у зв`язку з чим вважає за доцільне скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого обмеження прав власності.

Враховуючи вказане, клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.174, 309 КК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна накладений ухвалами слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.12.2025 по справі №757/55804/25-к у кримінальному провадженні №0000109 - задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Печерського районний суд міста Києва від 02.12.2025 року у справі № 757/55804/25-к на майно, належне ОСОБА_3 та вилучене 31.10.2025 року під час обшуку у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , а саме скасувати арешт накладений на грошові кошти вилучені під час обшуку:

- скасувати арешт накладений на предмети, візуально схожі на грошові кошти в сумі 610 000 (шістсот десять тисяч) доларів США та 45 000 (сорок п`ять тисяч) євро.

- скасувати арешт накладений на предмети візуально схожі на грошові кошти в сумі 250 100 (двісті пятдесят тисяч сто) доларів США.

- скасувати арешт накладений на предмети візуально схожі на грошові кошти в сумі 20 133 (двадцять тисяч сто тридцять три) доларів США та 156 500 (сто п`ятдесят шість тисяч п`ятсот) ЄВРО, 20Швейцарських франків..

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1