УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 457/201/24

провадження № 51-4851ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 15 квітня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000301 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше

судимого за вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 02 червня 2020 року за ч. 2

ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК)

до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки

3 місяці, звільненого 02 червня 2023 року з місць позбавлення волі по відбуттю покарання,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ст. 126-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 15 квітня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року, ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ст. 126-1 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 307 КК - на строк 4 роки, ч. 2 ст. 307 КК - на строк 6 років з конфіскацією всього його майна, ст. 126-1 КК - на строк 1 рік. Відповідно до ч. 1

ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією всього його майна.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів

у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 307 КК за таких обставин.

Так, ОСОБА_4 з 25 серпня 2023 року був прийнятий на замісну підтримувальну терапію відповідно до Порядку проведення замісної підтримувальної терапії

осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів, затвердженого наказом МОЗ України № 200 від 27 березня 2012 року, під час якої

за призначенням лікаря почав отримувати для перорального прийому препарат «Metadoni», із вмістом наркотичного засобу метадон.

22 грудня 2023 року ОСОБА_4 від лікуючого лікаря отримав для самостійного вживання препарат «Metadoni» у кількості 525 мг, який у своєму складі містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон та став зберігати його при собі.

В подальшому, 22 грудня 2023 року ОСОБА_4 , діючи всупереч положень Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року та Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» від 15 лютого

1995 року із наступними змінами та доповненнями, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, тобто діючи умисно, маючи умисел на незаконний збут наркотичного засобу метадон, який зберігав при собі, а також переслідуючи корисливий мотив з метою незаконного збагачення, приблизно о 09:53, перебуваючи поблизу АЗС «Укрнафта», що розташована на вул. Стебницькій, 73 у м. Трускавці Львівської області, оплатно реалізував особі

зі зміненими анкетними даними - ОСОБА_5 дві таблетки білого кольору

з маркуванням «IC», що містять в собі наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон, загальною масою 0,0446 г, за що отримав від нього грошові кошти у сумі

200 грн.

Крім цього, 12 січня 2024 року ОСОБА_4 , проходячи замісну підтримувальну терапію, відповідно до Порядку проведення замісної підтримувальної терапії осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання опіоїдів, затвердженого наказом МОЗ України № 200 від 27 березня 2012 року, отримав для самостійного вживання препарат «Metadoni» у кількості 525 мг, який у своєму складі містить наркотичний засіб - метадон, та став зберігати його при собі.

В подальшому 12 січня 2024 року ОСОБА_4 , діючи всупереч положень Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року та Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» від 15 лютого

1995 року із наступними змінами та доповненнями, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, тобто діючи умисно, маючи умисел на повторний незаконний збут наркотичного засобу метадон, який зберігав при собі, а також переслідуючи корисливий мотив з метою незаконного збагачення, приблизно о 09:52, перебуваючи поблизу АЗС «Укрнафта»,

що розташована на вул. Стебницькій, 73 у м. Трускавці Львівської області, повторно оплатно реалізував особі зі зміненими анкетними даними - ОСОБА_5 дві таблетки білого кольору з маркуванням «IC», що містять в собі наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон, загальною масою 0,0445 г, за що отримав від нього грошові кошти у сумі 200 грн.

Крім того, ОСОБА_4 , перебуваючи на профілактичному обліку

у відділенні поліції № 2 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівському області як кривдник, 15 січня 2024 року о 17:00, будучи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого спільного проживання із матір`ю ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_2 , умисно та безпідставно вчинив щодо неї психологічне насильство, що носить системний характер, яке виразилося у словесних образах потерпілої нецензурними словами, залякуванні, приниженні її гідності, демонстрації своєї фізичної переваги, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя останньої, а також згідно висновку судово-психологічної експертизи викликало у неї психологічні страждання у вигляді пригніченого

настрою, переживання за власне здоров`я, тривожності, напруженості, емоційної лабільності, астенії, чим порушено звичайний рівень її життєдіяльності та соціального функціонування.

Вказані дії ОСОБА_4 були умисними та систематичними, оскільки до цього

моменту він був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, тобто за ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) та до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбачено ч. 1 ст. 125 КК, зокрема: постановою Трускавецького міського суду Львівської області від 03 серпня 2023 року за ч. 1

ст. 173-2 КУпАП; постановою Трускавецького міського суду Львівської області

від 19 грудня 2023 року за ч. 2 ст.173-2 КУпАП; постановою Трускавецького міського суду Львівської області від 22 грудня 2023 року за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП; постановою Трускавецького міського суду Львівської області від 22 грудня 2023 року за ч. 2

ст. 173-2 КУпАП; вироком Трускавецького міського суду Львівської області

від 04 вересня 2023 року засуджений за ч. 1 ст. 125 КК.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, порушує питання про скасування оскаржених судових рішень в частині призначеного покарання та призначення нового покарання, застосувавши ч. 1

ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна.

Стверджує, що за наявності значних пом`якшуючих покарання обставин - щирого каяття, визнання вини, нематеріальної вигоди, відсутності мети збагачення, залежності (наркотична залежність, замісна терапія), наявності на утриманні/без матеріальної вигоди призначене покарання є явно надмірним та не відповідає принципам індивідуалізації і меті покарання.

Вважає, що суд першої інстанції помилково і невмотивовано застосував під час призначення йому остаточного покарання на підставі ст. 70 КК принцип складання покарань, коли можна було застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ст. 126-1 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Доводи засудженого щодо суворості призначеного йому покарання та неправильного застосування положень ст. 70 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який раніше судимий, на обліку у психіатра не перебуває, знаходиться на динамічному спостереженні у нарколога

з діагнозом: F11.2, його матеріальне становище, негативну характеристику за місцем проживання - регулярне надходження скарг та зауважень на поведінку, систематичне вчинення домашнього насильства психологічного характеру щодо своєї матері, неодноразовість притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, відбував реальну міру покарання, звільнений з місць позбавлення волі 02 червня 2023 року, те, що він належних висновків для себе не зробив, що у своїй сукупності засвідчує підвищену суспільну небезпеку ОСОБА_4 .

Крім того, обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК; до обставин, що обтяжують покарання, відніс рецидив злочинів у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК, та вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та у стані алкогольного сп`яніння у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК.

Врахувавши всі обставини справи у їх сукупності суд, виходячи із цілей та принципів права, справедливості й достатності обраного покарання, маючи на увазі, що метою покарання засуджених є їх виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів, з огляду на характер, кількість та систематичність кримінальних правопорушень, вчинених ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів є неможливими без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання за кожне вчинене кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі та на підставі ст. 70 КК, застосувавши принцип часткового складання призначених покарань, остаточно призначив покарання у виді позбавлення волі

на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією всього його майна.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких є аналогічними доводам

у касаційній скарзі засудженого, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Як убачається з ухвали, колегія суддів апеляційного суду відхилила як безпідставні доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про те, що призначене

ОСОБА_4 покарання є явно несправедливим та надмірно суворим, не враховує даних про особу винного, його поведінку на досудовому та судовому слідстві, щире каяття, публічне вибачення перед потерпілою, її пробачення та прохання не карати обвинуваченого, зазначивши, що суд першої інстанції повною мірою дослідив усі обставини справи, у тому числі особу обвинуваченого, наявність обставин,

що пом`якшують та обтяжують покарання, і надав їм належну оцінку, врахувавши

при цьому не лише факт визнання вини обвинуваченим у частині домашнього насильства, а й те, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий, звільнившись з місць позбавлення волі лише у червні 2023 року, протягом короткого часу після звільнення знову вчинив ряд тяжких злочинів, у тому числі незаконний збут наркотичних засобів повторно, а також систематично вчиняв домашнє насильство щодо особи похилого віку - своєї матері. Також апеляційний суд вказав на те, що наявність у справі рецидиву злочинів, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, вчинення насильства щодо матері та корисливий мотив при збуті наркотичних засобів обґрунтовано віднесені до обставин, що обтяжують покарання, тому посилання апелянтів на вибачення перед потерпілою чи її прохання не карати не можуть нівелювати високий ступінь суспільної небезпеки вчинених діянь.

Не залишив суд без уваги і доводи апеляційної скарги про необхідність визначення остаточного покарання ОСОБА_4 шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, а, вказавши на їх неспроможність, зазначив, що таке правило може бути застосоване лише у випадках, коли вчинені злочини за своїм змістом є однорідними і більш суворе покарання достатньо відображає ступінь суспільної небезпеки діяння та особи винного. У цій же справі, як зауважив суд, ОСОБА_4 визнаний винним

у вчиненні різного роду злочинів, незаконного збуту наркотичних засобів та домашнього насильства, що істотно підвищує рівень суспільної небезпеки його дій.

Як вказала колегія суддів, враховуючи також рецидив та інші обставини, що обтяжують покарання, застосування поглинення було б невиправданим, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визначив остаточне покарання шляхом часткового складання.

З приводу посилання обвинуваченого на те, що збут наркотичних засобів відбувався без корисливої мети, а лише з огляду на особисті обставини, апеляційний суд вказав на те, що воно спростовується дослідженими судом доказами, зокрема показами свідків, протоколами негласних слідчих (розшукових) дій, результатами експертиз та відеозаписами, які підтверджують факт оплатного збуту наркотичних засобів. Натомість доводи про хворобу, перебування на замісній терапії, наявність утриманців та законність набуття квартири, на яку накладено конфіскацію, були враховані судом, проте не є такими, що знижують ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів чи унеможливлюють застосування передбаченої законом додаткової міри покарання. При цьому колегія суддів апеляційного суду наголосила, що відповідно до санкції ч. 2 ст. 307 КК конфіскація майна є обов`язковим додатковим видом покарання, а тому суд першої інстанції обґрунтовано його застосував.

З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання. Положення ст. 70 КК під час призначення ОСОБА_4 остаточного покарання застосовані правильно.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 15 квітня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду

від 03 вересня 2025 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3