Номер провадження: 11-кп/813/1279/26
Справа № 522/2921/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0001279 від 04.09.2024 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 01.12.2025 року,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду м.Одеси від 02.12.2025 року перебуває кримінальне провадження №0001279 від 04.09.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 02.12.2025 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 30.01.2026 року, без визначення застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту. Захисник посилається на відсутність підстав для подальшого тримання обвинуваченого під вартою, що порушує права обвинуваченого, передбачені Конституцією України та Конвенцією про захисту прав людини та основоположних свобод. Захисник наголошує, що сама по собі тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому не може бути єдиною підставою для застосування виняткового запобіжного заходу. Крім того захисник вважає, що стороною обвинувачення не доведені ризики того, що обвинувачений має намір переховуватись від суду та здійснювати вплив на свідків та потерпілих у кримінальному провадження. Захисник звертає увагу на міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, який зареєстрований та постійно проживає в м.Одесі, має сім`ю.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу в частині продовження застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та постановити в цій частині нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Захисник посилається на відсутність доказів, які б свідчили про наявність у діях ОСОБА_9 причинного зв`язку між наслідками у виді заволодіння грошовими коштами в сумі 5000 грн. та 300 дол. США і діями щодо можливого вимагання у потерпілого ОСОБА_12 грошових коштів у сумі 400000 грн. в якості повернення неіснуючого боргу, що відбувалося за відсутності ОСОБА_9 та задокументовано матеріалами негласних слідчих (розшукових) дій 11.09.2024 року.

Захисник вказує, що місцевий суд не надав оцінки відсутності доказів щодо існування реальних ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_9 : може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вчинити інше кримінальне правопорушення; незаконно впливати на свідків, що можуть викривати його причетність до вчиненого злочину; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вплинути на його хід.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржується.

Прокурор Приморської окружної прокуратури ОСОБА_13 та захисник ОСОБА_7 у судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином.

Прокурор подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг захисників.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу; дослідивши виділені матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина 1 ст.404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

На теперішній час у кримінальному провадженні №0001279 від 04.09.2024 року не здійсненні всі дії, передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зокрема суд має безпосередньо допитати потерпілого, свідків та дослідити всі докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, за який, у разі доведеності їх вини, останнім може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим, існуючий ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не зменшився та не відпав, оскільки останні усвідомлюючи тяжкість можливого покарання, можуть вдатися до спроб переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Аналізуючи характер та обставини злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що у випадку застосування до обвинувачених запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, останні матимуть можливість незаконно впливати на свідків та потерпілого в кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Беручи до уваги той факт, що судовий розгляд кримінального провадження триває, всі свідки та потерпілий, які підлягають безпосередньому допиту судом ще не допитані, в даному випадку беззаперечно існує ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливого незаконного впливу обвинувачених на потерпілого та свідків, шляхом їх залякування з метою зміни, викривлення або відмови від наданих ними показань.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ризики, передбачені пунктами 1 та 3 ч.1 ст.177 КПК на теперішній час не зменшились і продовжують існувати.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченому кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та запобігатиме існуючим ризикам.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, не встановлено.

Щодо тверджень захисника ОСОБА_6 про те, що обвинувачений ОСОБА_9 не вимагав грошові кошти у потерпілого ОСОБА_12 , колегія суддів наголошує, що вказані обставини мають бути перевірені лише під час розгляду кримінального провадження по суті обвинуваченням, після дослідження доказів наданих сторонами та допиту всіх свідків та потерпілого.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду, який керуючись положеннями п.1 ч.4 ст.183 КПК не визначив обвинуваченим альтернативний запобіжний захід у виді застави, оскільки інкримінований злочин вчинений з погрозою та із застосуванням насильства до потерпілого.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Пунктом 1 ч.3 ст.407 КПК встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Водночас, враховуючи те, що обвинувачені на теперішній час перебувають під вартою тривалий час, а судовий розгляд кримінального провадження по суті ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п.70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 01.12.2025 року, якою в кримінальному провадженні №0001279 від 04.09.2024 року обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 30.01.2026 року, без визначення застави залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4