Номер провадження: 11-кп/813/2583/25
Справа № 503/2482/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Подільського міськрайонного суду Одеської обл. від 10.10.2025, якою в підготовчому судовому засіданні з розгляду к/п №0000646 від 02.07.2023 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харків, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 10.10.2025 в підготовчому судовому засіданні з розгляду обвинувального акту у к/п №0000646 від 02.07.2023 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289; ч. 3 ст. 146; ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 185; ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України було задоволено клопотання прокурора та продовжено стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 08.12.2025 включно, із визначенням застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 105 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 317 940 грн., із покладенням на останнього строком на 60 діб з моменту внесення застави певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Мотивуючи зазначене рішення, суд врахував обставини вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину, зокрема, незакінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна в особливо великих розмірах; той факт, що обвинувачений входив до складу організованої групи, яка вчиняла особливо тяжкі злочини проти власності; дані про особу ОСОБА_6 та наявність в даному кримінальному провадженні доведених стороною обвинувачення ризиків переховування від суду, незаконного впливу на потерпілий та свідків, а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Окрім того, врахувавши специфіку та суспільну небезпеку інкримінованого злочину, його корисливий характер, встановлені ризики та характеристику особи ОСОБА_6 , суд 1-ої інстанції дійшов висновку про необхідність визначення йому застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 105 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 317 940 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , не погодилась із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її незаконною та необґрунтованою з огляду на наступні обставини:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, якого він фактично не вчиняв, зокрема, кваліфікуючи його дії, стороною обвинувачення не було зазначено конкретного майна, яким він відкрито намагався заволодіти та його вартості, натомість, об`єктивно встановлений факт проникнення ОСОБА_6 до квартири, проте надалі обвинувачений відмовився від намірів перебувати у квартирі, намагався покинути її та був затриманий, тобто його дії цілком відповідають складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, відповідальність за яке взагалі не передбачена у вигляді позбавлення волі;

- судом не було враховано того, що самий допитаний потерпілий пояснив, що жодних цінних речей у квартирі не було, жодних претензій матеріального характеру до ОСОБА_6 він не має;

- стороною обвинувачення не було доведено існування жодного з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, натомість, обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, фактичну дружину, повнолітню дитину, не має можливості виїхати за межі України у зв`язку із воєнним станом, в силу ст. 89 КК України не судимим, раніше ніколи до кримінальної відповідальності за майнові кримінальні правопорушення не притягувався, до затримання працював, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, в ході допиту свідки та потерпілі про можливі погрози з боку обвинуваченого не повідомляли;

- під час розгляду клопотання сторони обвинувачення про продовження строку застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачений, у зв`язку з браком часу, не зміг погодити правову позицію із іншим захисником, призначеним судом на окрему процесуальну дію;

- суд продовжив обвинуваченому ОСОБА_6 строк застосування запобіжного заходу о 18:28 год, тобто в порушення графіку роботи суду;

- визначений судом обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу є непомірним для нього, що підтверджується тривалим строком невнесення застави.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та змінити обвинуваченому ОСОБА_6 застосований запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід (домашній арешт або особисте зобов`язання), або зменшити розмір застави.

Прокурор Подільської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_14 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, натомість подав клопотання, в якому просив розгляд апеляційної скарги сторони захисту проводити без його участі, а також зазначив, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, внаслідок чого підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи неявку прокурора в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснювати без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Подільському міськрайонному суді Одеської обл. знаходиться к/п №0000646 від 02.07.2023 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 289; ч. 3 ст. 146; ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 185; ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України.

За приписами ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності обґрунтованості висунутого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає передчасними твердження захисника ОСОБА_7 стосовно того, що обвинувачений ОСОБА_6 не вчиняв інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України та його дії були кваліфіковані органом досудового розслідування невірно, натомість, відповідно до вимог ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку буде здійснена судом 1-ої інстанції за результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження, після дослідження та відповідної правової оцінки всіх наданих сторонами кримінального провадження доказів, при цьому, на теперішній час предметом апеляційного оскарження є ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та, як наслідок, наявності або відсутності визначених кримінальним процесуальним законом підстав для такого продовження.

Колегія суддів наголошує, що на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 дій, а також надавати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону буде надана лише за наслідками судового розгляду справи в суді 1-ої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Проте, всупереч твердженням сторони захисту про недоведеність стороною обвинувачення жодних ризиків, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину, пов`язаного із незакінченим замахом на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та з погрозою застосування такого насильства, поєднаного з проникненням у житло, в умовах воєнного стану, в особливо великих розмірах, у складі організованої групи, його характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим за вчинення незакінченого замаху на злочин, передбачений ч. 5 ст. 186 КК України, з урахуванням приписів ч. 3 ст. 68 КК України, у виді позбавлення волі строком не більше 8 років 6 місяців з конфіскацією майна, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, підтвердженням існування зазначеного ризику також слугує характеристика особи підозрюваного ОСОБА_6 , зокрема, відсутність у останнього законних джерел для існування, міцних соціальних зв`язків за місцем проживання.

В даному контексті апеляційний суд критично оцінює посилання сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_6 перебуває у фактичних шлюбних відносинах та має роботу, оскільки жодних доказів на підтвердження зазначених обставин захисником надано не було та в матеріалах, наявних у розпорядженні суду апеляційної інстанції, не міститься.

Водночас, апеляційний суд погоджується з доводами сторони обвинувачення стосовно існування в зазначеному кримінальному провадженні ризику незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_6 на потерпілого та свідків у провадженні з метою схиляння їх до надання сприятливих для обвинуваченого показань та перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні, оскільки обвинувачений обізнаний з місцем проживання потерпілого та його анкетними даними, а ризик впливу на свідків обумовлений самою передбаченою вимогами кримінального процесуального закону процедурою отримання показань свідків, відповідно до якої суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише показаннями осіб, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

За встановлених обставин, враховуючи те, що наразі потерпілі та свідки у кримінальному провадженні ще не допитані судом 1-ої інстанції безпосередньо, колегія суддів констатує, що такий ризик продовжує існувати.

Апеляційний суд також вважає, що в зазначеному кримінальному провадженні існує ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, обумовлений обставинами вчинення та характером інкримінованого йому злочину, який був вчинений у складі організованої групи, яка вчиняла особливо тяжкі злочини проти власності, відсутністю офіційного працевлаштування та законних засобів для існування.

Що стосується посилань захисника на позитивну характеристику обвинуваченого ОСОБА_6 за місцем постійного проживання та роботи, суд апеляційної інстанції наголошує на голослівності таких тверджень та відсутності будь-яких документальних підтверджень зазначених стороною захисту обставин.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_6 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Отже, доводи захисника з приводу наявності підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, апеляційний суд вважає безпідставними, натомість, більш м`які запобіжні заходи не здатні будуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на мотиви, викладені апеляційним судом вище.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Надаючи оцінку твердженням захисника стосовно непомірного розміру застосовної стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 застави, колегія суддів зауважує на наступному.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину встановлюється у межах від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги положення п. 25 рішення ЄСПЛ у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022, в якому Суд зауважує на тому, що загальні принципи щодо обґрунтування визначення розміру застави наведені в рішеннях у справах «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine), заява №26744/16, п.п. 154-157, від 04.07.2019), та «Мангурас проти Іспанії» [ВП] (Mangouras v. Spain), заява №12050/04, п.п. 78-81, ЄСПЛ 2010). Зокрема, гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (див. рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, п. 70, від 22.05.2018). Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим ст. 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених обвинуваченому, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави (див. рішення у справі «Хрістова проти Болгарії» (Hristova v. Bulgaria), заява №60859/00, п. 111, від 07.12.2006).

Так, з урахуванням обставин злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_6 , вчиненого в умовах воєнного стану, його характеру та суспільної небезпечності, а також зважаючи на існування зазначених вище ризиків, майновий та сімейний стан ОСОБА_6 , апеляційний суд вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визначення обвинуваченому ОСОБА_6 застави в розмірі, передбаченому для осіб, які обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, а саме в розмірі 105 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки саме такий її розмір, з урахуванням перспективи її втрати, забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків у разі її внесення.

На переконання апеляційного суду, факт невнесення за обвинуваченого ОСОБА_6 розміру застави протягом тривалого періоду часу не може слугувати підставою для зменшення її розміру, з урахуванням обставин злочину, у вчиненні якого останній обвинувачується, його суспільної небезпечності та з огляду на встановлені апеляційним судом вище ризики.

На думку колегії суддів, застава у зазначеному вище розмірі здатна буде, з огляду на перспективу її втрати, забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків та буде достатньою для запобігання вищенаведеним ризикам.

Колегія суддів критично оцінює твердження захисника ОСОБА_7 з приводу того, що обвинувачений ОСОБА_6 не зміг погодити правову позицію із іншим захисником, призначеним судом на окрему процесуальну дію, натомість, із аналізу наявного в розпорядженні суду апеляційної інстанції журналу судового засідання та змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що захисник ОСОБА_15 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, попередньо ознайомилась зі змістом такого клопотання, зауважувала на відсутності існування зазначених стороною обвинувачення ризиків та їх недоведеності, тобто діяла на захист інтересів обвинуваченого ОСОБА_6 .

Що стосується посилань захисника на те, що суд продовжив обвинуваченому ОСОБА_6 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою поза межами графіку роботи суду, апеляційний суд зауважує на тому, що вимогами чинного кримінального процесуального закону, зокрема, ч. 3 ст. 331 КПК України, обов`язок суду стосовно розгляду питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування не поставлений в залежність від графіку роботи суду 1-ої інстанції, таке питання повинно бути вирішено до спливу строку попередньо застосованого запобіжного заходу, який у даному випадку спливав 11.10.2025.

За встановлених обставин, факт продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 тримання під вартою поза межами робочого часу суду не свідчить про допущення судом жодних порушень вимог кримінального процесуального закону та не може бути єдиною підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду 1-ої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

За приписами ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 КПК України судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, а саме з листопада 2024 року, протягом якого обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на положення ст. 62 Конституції України, відповідно до яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 17 КПК України, яка встановлює одну із основоположних засад кримінального провадження презумпцію невинуватості.

Суть презумпції невинуватості не в тому, що особа є невинною, а в тому, що існує припущення щодо її невинуватості. Презумпція невинуватості не може бути виправдана одним лише ліберальним прагненням полегшити становище обвинуваченого. Вона стимулює доказування вини особи і доки цього не буде досягнуто, ніхто не може бути визнаний винним. Відповідно до принципу презумпції невинуватості на обвинуваченого (а також на його захисника) не може бути покладено обов`язок доводити свою невинність, наявність обставин, які виключають кримінальну відповідальність. Цей обов`язок покладається на органи, що висунули обвинувачення (на особу, яка провадить дізнання, слідчого, прокурора).

При цьому, обґрунтовуючи необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд 1-ої інстанції в своїй ухвалі, серед іншого, послався на те, що ОСОБА_6 вчинив незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна в особливо великих розмірах у складі організованої групи (т. 2, а.с. 88).

Відтак судом, всупереч того, що судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України та інших осіб наразі не завершено, було констатовано факт того, що ОСОБА_6 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, що за певних обставин може бути сприйняте, як порушення засади презумпції невинуватості, не зважаючи на те, що викладене судом формулювання було використане в контексті розгляду питання стосовно необхідності та доцільності продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом із тим, у рішенні у справі «Грубник проти України», заява №58444/15, ЄСПЛ констатував, що Суд встановлював порушення п. 2 ст. 6 Конвенції у багатьох справах, коли національні суди в рішеннях про тримання під вартою під час досудового слідства категорично вказували про вчинення заявником злочину (див., наприклад, рішення у справах «Матьяшевіч проти Сербії», заява №23037/04, п.п. 47-51; «Гарицький проти Польщі» (Garycki v. Poland), заява №14348/02, п.п. 13, 71-73; «Нестак проти Словаччини», заява № 65559/01, п.п. 89-91 та ін.).

В ухвалі про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою містились посилання на підозру щодо заявника, і по суті роль районного суду у провадженні полягала насамперед у перевірці, чи існувала обґрунтована підозра щодо заявника, як стверджував слідчий орган. Однак частина ухвали про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в якій містився відповідний вираз, не стосувалася опису доводів слідчого органу чи обговорення наявності або відсутності обґрунтованої підозри.

Як вбачається з тексту оскаржуваної ухвали, районний суд використав цей вираз не для того, щоб оголосити заявника винним як таким, а для обґрунтування свого рішення про поміщення його під варту. Однак, як вказує зазначена практика, це саме по собі не виключає встановлення порушення, оскільки Суд неодноразово встановлював порушення п. 2 ст. 6 Конвенції через категоричне визнання вини в рішенні про тримання під вартою.

З урахуванням викладених обставин, використані судом 1-ої інстанції формулювання можуть створити у сторони захисту обґрунтовані сумніви в неупередженості суду при розгляді даного кримінального провадження, послугувати підставою для висловлення недовіри суддям та заявлення їм на цій підставі відводів в порядку ч. 2 ст. 80 КПК України, внаслідок чого апеляційний суд, задля попередження допущення порушення судом засади презумпції невинуватості, вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на неприпустимість в подальшому використання формулювань в судовому рішенні стосовно вчинення обвинуваченим протиправних дій до ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 182, 183, 194, 199, 315, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського міськрайонного суду Одеської обл. від 10.10.2025, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, на стадії підготовчого провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 08.12.2025 включно, із визначенням застави в розмірі 317 940 грн. залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів для розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та інших осіб в розумні строки, визначені ст. 28 КПК України, а також неприпустимість використання формулювань у судовому рішенні щодо вчинення обвинуваченим протиправних дій, до ухвалення остаточного рішення по справі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4