ЄУН справи: 323/2604/21
Номер провадження: 1-кп/336/314/2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 прокурора Оріхівського відділу Пологівської окружної прокуратури ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 (в режимі відео конференції),захисника ОСОБА_5 ,розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м.Оріхів Запорізької області,громадянина України, з середньою спеціальною освітою, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 ,фактично проживає в АДРЕСА_2 ,раніше не судимого

у вчиненні кримінального проступку,передбаченого ст.125 ч.2 КК України,-

встановив:

ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення,яке сформульовано в обвинувальному акті і підтримане прокурором під час судового розгляду,такого змісту.

29.05.2021 р.приблизно о 08.00 год. ОСОБА_4 , знаходячись поблизу будинку № 8 по провулку Лізи Чайкіної у м.Оріхів Запорізької області,на грунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_6 ,маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень останньому,тримаючи декоративний камінь в правій руці, наніс не менше 4-х ударів в область голови та не менше 2-х ударів в область лівої кисті,чим спричинив ОСОБА_6 тілесне ушкодження у вигляді множинних ран,саден голови та кистей,струс головного мозку,які в сукупності згідно висновку експерта № 9 від 18.06.2021 р.кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.2 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження,що потягло короткочасний розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку винуватим себе не визнав та пояснив, що за вказаних вище обставин він тілесних ушкоджень потерпілому не завдавав та дій, зазначених в обвинувальному акті,не вчиняв.

Висловлюючи позицію з приводу висунутого обвинувачення зазначив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 ,яка після розлучення з ОСОБА_8 постійно перебувала під психологічним тиском з боку останнього,оскільки ОСОБА_9 вимагав від колишньої дружини відмовитись від аліментів, відмовитись від грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя,ображав ОСОБА_10 та їх дітей,якими не цікавився. У день згадуваних вище подій ОСОБА_11 мав намір поговорити з ОСОБА_9 та попередити про неприпустимість подібного ставлення до дружини,з цією метою на автомобілі поїхав до місця проживання ОСОБА_9 в провулок ОСОБА_12 в м.Оріхів. Наближаючись до будинку потерпілого, ОСОБА_11 побачив,що біля домоволодіння ОСОБА_9 стоїть автомобіль білого кольору,поруч з ним на колінах стояв ОСОБА_9 , якого били двоє чоловіків . Кривуля не хотів мати з цими подіями нічого спільного,тому розвернувся і поїхав з місця події. Пізніше в цей день від працівників поліції йому стало відомо,що ОСОБА_9 звернувся із заявою про побиття та звинуватив ОСОБА_11 у заподіянні тілесних ушкоджень,що не відповідає дійсності. На думку обвинуваченого, ОСОБА_9 використав ситуацію із побиттям та навмисно звинуватив у ньому ОСОБА_11 ,з метою отримати важелі впливу на колишню дружину ОСОБА_13 та у такий спосіб примусити відмовитись від аліментів . На користь такого висновку обвинувачений просив врахувати,що ОСОБА_9 пропонував колишній дружині відмовитись від аліментів в обмін на його відмову від обвинувачення у цьому кримінальному провадженні,проти чого ОСОБА_11 заперечував,оскільки ні в чому не винуватий. Категорично заперечив заподіяння будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому та наголосив на тому,що доказів його винуватості стороною обвинувачення не надано, а сама кримінальна справа штучно сфабрикована ОСОБА_9 з метою шантажувати колишню дружину та отримати зиск у фінансових питаннях. Просив виправдати його за недоведеністю винуватості у злочині,якого він не вчиняв.

Цивільний позов ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної не визнав з тих підстав,що не вчиняв протиправних дій,які ставляться йому за провину,тому не має обов`язку відшкодовувати потерпілому майнові та немайнові втрати.

Всебічно вивчивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності,допустимості,достовірності,а сукупність зібраних доказів-з точки зору достатності та взаємозв`язку,суд дійшов висновку про те,що стороною обвинувачення не доведено,що кримінальне правопорушення ,яке інкриміновано ОСОБА_4 , вчинено обвинуваченим ,виходячи з такого.

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження,серед яких є верховенство права,презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як випливає із ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом.

Обов`язком суду є забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені конституційні гарантії поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.(далі - Конвенція).

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

З наведеного витікає,що рішення суду буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у Рішенні по справі "Капо проти Бельгії" від 13 січня 2005 року.

Згідно з положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою,суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання) «поза розумним сумнівом»,який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду,виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Подібне роз`яснення зазначеного принципу надає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини,зокрема,у п.54 рішення від 06.12.2007 р.у справі «Козинець проти України»,та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду ,висловлене у постанові від 04.07.2018 р.у справі № 688/788/15-к провадження № 51-597км17.

Судовий вирок, який проголошується ім`ям держави, має бути законним, обгрунтованим і справедливим.

У правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається звинувачувальний ухил, по суті якого кожен, хто з`явився перед судом, має бути визнаний винуватим.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

За змістом рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст.370 КПК України, вирок суду має бути законним і обгрунтованим тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Згідно ст.373 КПК України,обвинувальний вирок не може грунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Статтею 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані,отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, суддя і суд встановлюють наявність або відсутність фактів та обставин,що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання,речові докази,документи,висновки експертів.

Відповідно до положень ст. 92 КПК у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відтак,предмет доказування в конкретному кримінальному провадженні, тобто сукупність передбачених кримінальним процесуальним законом обставин, встановлення яких необхідно для вирішення кримінального провадження, залежить від того, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення обвинувачується особа. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу,сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона зобов`язана доводити перед судом.

Як правило, чим тяжчим є злочин, тим суворіше суд повинен дотримуватись стандарту доведеності вини під час ухвалення вироку.

Як налогошувала сторона захисту,під час змагального процесу сторона обвинувачення не надала жодного прямого доказу,який би за стандартом доказування викривав саме ОСОБА_4 як особу,що вчинила вказаний в обвинувальному акті кримінальний проступок .Також сторона обвинувачення не спростувала фактами ту версію подій,яку послідовно висловлював обвинувачений та не надала розумних пояснень тим фактичним обставинам,які суперечать версії обвинувачення та свідчать про можливість іншої версії інкримінованої обвинуваченому події.

Висновку про недоведеність, що кримінальне правопорушення за ч.2 ст.125 КК України вчинено обвинуваченим,суд дійшов,виходячи з такого.

Згідно ч.1 ст. 2 КК України, єдиною підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Стаття 125 частина 5 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження,яке характеризується спричиненням потерпілому короткочасного розладу здоров`я (від 6 до 21 дня) або незначної стійкої втрати працездатності (до 10%).

Об`єктивна сторона тілесного ушкодження характеризується діянням або бездіяльністю у вигляді посягання на здоров`я іншої людини,наслідком у виді спричинення тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між діянням(бездіяльністю) та наслідком.

З суб`єктивної сторони тілесне ушкодження за ст.125 КК України є умисним злочином.

На підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку ,сторона обвинувачення посилалася на безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази,а саме протоколи слідчих та процесуальних дій,показання потерпілого ОСОБА_6 ,свідка ОСОБА_14 ,висновок експертизи,речовий доказ.

З наданих стороною обвинувачення письмових документів встановлено,що 29.05.2021 р. ОСОБА_6 звернувся до відділення поліції № 4 Пологівського районного відділу поліції ГУНп в Запорізькій області із заявою про кримінальне правопорушення,в якій зазначив,що 29.05.2021 р.близько 08.00 год.біля буд.8 по провулку Лізи Чайкіної в м.Оріхів ОСОБА_15 під час сварки завдав тілесних ушкоджень ОСОБА_6 ,заява зареєстрована за № 2159(а.с.104)

Під час огляду місця події 29.05.2021 р. було встановлено,що предметом огляду є ділянка місцевості по АДРЕСА_3 ,перед бетонною огорожею будинку наявна клумба з камінням. На дорожньому покритті та бордюрі виявлені краплі речовини бурого кольору,які також виявлені на камені,на відстані від будинку знаходяться два каменя,аналогічним каменям на клумбі,з нашаруванням речовини бурого кольору, про що був складений протокол з додатком фототаблицею(а.с.105-111)

Постановою слідчого від 29.05.2021 р.фрагмент каменя із слідами РБК,змив РБК на марлевий тампон та контроль до нього визнані речовими доказами у кримінальному провадженні та передані на зберігання до камери схову ВП № 4 Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області(а.с.112-113)

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 ( в режимі відео конференції)показав,що він з сім`єю станом на травень 2021 р.мешкав у буд. АДРЕСА_3 .29.05.2021 р.вранці ОСОБА_16 виходив з хвіртки свого будинку,до нього на автомобілі під`їхав ОСОБА_15 ,який одружений з колишньою дружиною ОСОБА_17 ,між ними склалися недоброзичливі відносини з приводу заборгованості потерпілого по аліментам,яка перевищує 100 000 гр. Кривуля одразу почав конфлікт та пред`являв претензії потерпілому,що той образив його дружину,потерпілий хотів зайти у двір,проте ОСОБА_11 перегородив хвіртку,махав руками,штрикав потерпілого ключами. ОСОБА_9 набрав на мобільному телефоні виклик поліції «102» , ОСОБА_11 почув,що на зв`язку поліція, вихопив телефон у ОСОБА_9 ,а коли потерпілий за ним нахилився,отримав удар у голову,з нього спала кепка,далі отримав мінімум 2 удари у праву руку і мінімум 3 удари по голові декоративним каменем з клубми,який бачив у ОСОБА_11 в руках. Чи були інші удари,не пам`ятає,після того,як ОСОБА_11 поїхав, потерпілий викликав «швидку»,до її прибуття вмився у колонці,можливо,втрачав свідомість,поліцію викликав лікар «швидкої». У лікарні потерпілому зробили рентген,зашили рани,зокрема,в області голови наклали 3 шви,після чого ОСОБА_9 попрямував у поліцію,де дав пояснення. Очевидців події встановлювала поліція,в цей день з іншими особами у потерпілого конфліктів не було. Не заперечував,що після згадуваних вище подій заподіяння йому тілесних ушкоджень мав місце факт розмови ОСОБА_9 з колишньою дружиною про те,що в обмін на відмову від аліментів припинить кримінальне переслідування

ОСОБА_18 судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показала,що вона є дружиною ОСОБА_6 ,з 2019 р.разом вони мешкали у буд. АДРЕСА_3 . Свідку відомо,що у ОСОБА_9 склалися конфліктні відносини з колишньою дружиною ОСОБА_10 та її новим чоловіком ОСОБА_19 ,причиною цього є значна заборгованість ОСОБА_9 по аліментам,які він виплачував по можливості,проте ОСОБА_10 завжди вимагала від колишнього чоловіка більше грошей,однак він не міг вільно працювати,так як до нього державним виконавцем були застосовані обмеження через борг по аліментам. Протягом з 2019 р. з боку ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були погрози та лайки у листуванні месенджерами, у 2021 р.погрози почастішали, ОСОБА_10 погрожувала дитині свідка,чим змусила подати заяву у поліцію. Вранці 29.05.2021 р. свідок з дитиною перебували на святі останнього дзвінка у школі, очікувала ОСОБА_9 ,який теж мав піти на свято,проте коли ОСОБА_9 через деякий час їй зателефонував,то повідомив,що знаходиться у лікарні,так як його побив ОСОБА_11 . Свідок поїхала до ОСОБА_9 у лікарню,де побачила його зі слідами крові,з ранами на голові,на які наклали шви. ОСОБА_9 їй розповів,що ОСОБА_11 побив його декоративним каменем,якими оздоблена клумба перед будинком,після повернення додому свідок бачила на дорожньому покритті поблизу хвіртки сліди крові. В цей день ОСОБА_9 з іншими особами не конфліктував.За що саме обвинувачений побив ОСОБА_9 ,той не говорив, на думку свідка,причиною побиття є невирішені сімейні та фінансові питання ОСОБА_9 з колишньою дружиною.

Свідок ОСОБА_20 в суді показала,що у травні 2021 р.мешкала в АДРЕСА_3 ,її сусідом є ОСОБА_21 . У день подій,які встановлює суд,вона вранці була вдома,нічого,подібного на конфлікт, не чула,бачила,як по вулиці проїхала «швидка»,але до кого,не знає. В цей день пізніше свідок пішла до сестри,яка проживала у кінці провулку,від сестри дізналася,що ОСОБА_22 побили,але вона цього не бачила.

Під час проведення слідчого експерименту з участю потерпілого в порядку ч.3 ст.227 КПК України, ОСОБА_6 ,перебуваючи у службовому кабінеті дізнавача,про обставини кримінального правопорушення заподіяння йому тілесних ушкоджень пояснив,що 29.05.2021 р.приблизно о 08.00 год.він стояв біля хвіртки власного будинку АДРЕСА_3 ,до нього на автомобілі під`їхав ОСОБА_15 та на підвищених тонах почав спілкування,звинувачуючи потерпілого,що той ображає дружину ОСОБА_11 ,зламав їй пальці,ображає дитину,на що потерпілий відповів,що такого не було. Розуміючи,що спілкування перетворюється у конфлікт, ОСОБА_9 хотів відчинити хвіртку та піти у двір, ОСОБА_11 перегородив йому дорогу, після чого ОСОБА_9 почав відходити від хвіртки в бік проїзної частини та зателефонував у поліцію. Кривуля ,почувши розмову з поліцією,з кишені дістав зв`язку ключів та вдарив ОСОБА_9 в праву руку ключем. Потерпілий впустив телефон,нахилився за ним,в цей час ОСОБА_11 вдарив його у голову,а надалі відбулася серія ударів,як вважає ОСОБА_9 ,каменем з ракушняка,якими оздоблена клумба біля хвіртки,у потерпілого почалася кровотеча,він присів,в цей час Кривуля поїхав. Очевидців події не було,тому що будинок потерпілого знаходиться в кінці провулку. За результатами слідчого експерименту був складений протокол з додатком відеозаписом на диску для лазерних систем зчитування,досліджений в судовому засіданні(а.с.122-125).

Згідно висновку експерта КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради № 9 від 18.06.2021 р.,при огляді ОСОБА_6 29.05.2021 р.та при повторній явці 04.06.2021 р.були виявлені множинні забійні поверхневі ранки та садна волосистої частини голови,передпліч та кистей після хірургічної обробки,а також синець лівого плеча.

За даними медичної документації,при зверненні за медичною допомогою 29.05.2021 р.були виявлені множинні рани та садна голови та кистей, діагностований струс головного мозку на тлі хронічної патології ЦНС.

Рани та садна утворилися від дії тупих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею,синець-від дії тупого твердого предмету,індивідуальні характеристики якого в ушкодженні не відобразились,в термін,що не суперечить зазначеному ОСОБА_6 та в медичній документації.

Ушкодження голови у сукупності зі струсом головного мозку,а також рани кінцівок,кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я,синець та садна кінцівок кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Під час огляду були виявлені сліди не менше 10-ти травматичних впливів.

Морфологічні ознаки ушкоджень свідчать про одномоментність їх утворення або в короткий термін часу,що унеможливлює зазначити їх послідовність.

Не виключається утворення ушкоджень за обставин та при умовах,які зазначив ОСОБА_6 (а.с.119-121)

В судовому засіданні не досліджувався речовий доказ,яким згідно постанови слідчого від 29.05.2021 р.визнано вилучений під час огляду місця події фрагмент каменя із слідами РБК(а.с.112-113). Зазначений речовий доказ не був наданий стороною обвинувачення з посиланням на те,що наразі камера схову речових доказів ВП № 4 Пологівського РУП ГУНП в Запорізькій області перебуває у аварійному стані за наслідками ракетного обстрілу та з міркувань безпеки доступ у неї відсутній.

Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні показав,що у травні 2021 р.він працював лікарем «швидкої» в м.Оріхів,однак на теперішній час жодних подій,які мали місце у травні 2021 р. ,не пам`ятає.

Інших доказів під час судового розгляду кримінального провадження стороною обвинувачення суду не надано.

Аналізуючи доказове значення відомостей,зафіксованих під час огляду місця події,суд встановив,що в результаті проведення цієї слідчої дії не було отримано інформації або доказів причестності саме ОСОБА_4 до вчинення кримінального проступку негайно після події вчинення протиправного діяння,а слідчим лише зафіксовано опис ділянки місцевості поблизу домоволодіння АДРЕСА_3 ,вилучено сліди РБК,які на предмет їх належності певній особі ( потерпілому ,обвинуваченому або іншій особі)під час досудового розслідування не досліджувались.

Також під час огляду місця події був вилучений предмет,в подальшому визнаний речовим доказом-декоративне каміння зі слідами РБК,однак і речовий доказ не був підданий експертному дослідженню на предмет наявності на ньому слідів кримінального правопорушення та їх належності певній особі,тому суд не може надати оцінку доказовому значенню речового доказу за відсутності відомостей про те,що він зберігає на собі відомості,які можуть бути використані як доказ факту чи обставин,які встановлюються під час кримінального провадження.

Органом досудового розслідування не вилучався одяг обвинуваченого,в якому він,за версією обвинувачення,заподіяв потерпілому тілесні ушкодження,що супроводжувались зовнішньою кровотечею,з метою його огляду та експертного дослідження.

Крім того,заподіюючи,за версією обвинувачення, чисельні удари руками та ключами (за показаннями потерпілого)в область голови і руки потерпілого,обвинувачений з високим рівнем вірогідності міг травмувати кінцівки або їх окремі ділянки,або забруднити ключі внаслідок зовнішньої кровотечі у потерпілого з травмованих ділянок.

При цьому огляд обвинуваченого медичним експертом не проводився,ключі не вилучались та не досліджувались з невідомих причин.

Прокурор в судовому засіданні зазначені обставини не аналізував та не аргументував,лише формально висловився у дебатах про те,що протокол огляду місця події є доказом винуватості ОСОБА_4 .

Суд переконаний,що отримані під час огляду місця події відомості не можуть бути використані як доказ винуватості саме ОСОБА_4 у вчиненні тих дій,які ставляться йому за провину,водночас,ці відомостей не спростовують висунуту ним версію захисту про те,що 29.05.2021 р. ОСОБА_6 біля домоволодіння АДРЕСА_3 був побитий двома чоловіками,яких не встановлено.

Висновком судово-медичного експерта № 9 від 18.06.2021 р.встановлено наявність у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень,їх тяжкість,не виключається можливість заподіяння за вказаних потерпілим обставин, тупим предметом з обмеженою травмуючою поверхнею.

За показаннями потерпілого,він вказав про те,що обвинувачений завдав йому 2 удари в область руки та 3 удари в область голови, згідно обвинувального акту,інкриміновано ОСОБА_4 нанесення не менше 2-х ударів в область лівої кисті та не менше 4-х ударів в область голови потерпілого. Однак згідно висновку експерта,під час огляду ОСОБА_6 були виявлені сліди не менше 10-ти травматичних впливів,орган досудового розслідування не інкримінує обвинуваченому ОСОБА_4 заподіяння потерпілому всієї сукупності ушкоджень,виявлених при експертному дослідженні,проте не встановив обставин,за яких потерпілому була заподіяна вся сукупність тілесних ушкоджень,виявлена при судово-медичній експертизі ОСОБА_6 .

Відтак,цим висновком не спростована версія захисту про те,що ОСОБА_6 одночасно наносили тілесні ушкодження дві особи.

Надаючи оцінку доказовому значенню протоколу слідчого експерименту,суд виходить з того,що слідчий експеримент за КПК України це слідча дія (стаття 240 КПК), яка проводиться для перевірки та уточнення фактичних даних шляхом відтворення певних дій, обстановки або проведення дослідів і випробувань. Він дає можливість перевірити здатність сприйняття певних фактів, вчинення дій, існування подій чи механізму утворення слідів.

Дослідивши протокол слідчого експерименту з додатком,суд встановив,що фактично як слідча дія,передбачена ст.240 КПК України,оформлено завуальований допит потерпілого ОСОБА_9 ,без перевірки та уточнення його показань на місці події,без відтворення із залученням статиста механізму заподіяння йому тілесних ушкоджень,тобто за результатами проведення такої слідчої дії не досягнуто мети слідчого експерименту,тому зазначений протокол не може судом оцінюватись інакше,як показання потерпілого.

Аналізуючи показання допитаних свідків,суд переконався, що жоден із них не вказував на те, що він був безпосереднім очевидцем заподіяння ОСОБА_4 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Перевіряючи показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_23 , суд встановив,що вони не є очевидцями вчинення кримінального правопорушення,про яке не надали суду жодних відомостей,їх показання не містять обвинувальних фактів щодо обвинуваченого ОСОБА_4 .

З показань свідка ОСОБА_14 суд достовірно встановив,що 29.05.2021 р.у той час,який орган досудового розслідування визначив часом вчинення кримінального проступку,вона була відсутня на місці події,а про обставини заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 обізнана з його слів. Крім того,цей свідок як дружина потерпілого є зацікавленою особою у справі,що дає підстави для критичної оцінки її показань.

Відтак,показання цих осіб ,допитаних свідками обвинувачення,не містять відомостей про обставини,які викривають саме ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку .

Допитана свідком захисту ОСОБА_24 показала,що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 ,з колишнім чоловіком ОСОБА_6 у неї склалися недоброзичливі відносини на грунті невирішених фінансових питань поділу майна подружжя та заборгованості по аліментам. Свідок постійно перебувала під тиском з боку ОСОБА_9 ,який вимагав відмовитись від фінансових претензій,ображав її,у травні 2021 р.зламав їй два пальці на руці та стріляв у неї з рушниці. Кривуля знав про це та хотів поговорити з ОСОБА_9 ,щоб той припинив ображати ОСОБА_10 .29.05.2021 р.приблизно о 07.00 год.Кривуля пішов на роботу,а ввечері в цей день від працівників поліції свідку стало відомо,що ОСОБА_9 звернувся до поліції із заявою про побиття та звинувачує у цьому ОСОБА_11 . Зі слів ОСОБА_11 свідку відомо,що 29.05.2021 р.він приїжджав до будинку ОСОБА_9 ,побачив,що ОСОБА_9 б`ють якісь чоловіки,розвернувся та поїхав, ОСОБА_11 заперечував свою причетність до побиття потерпілого. Вважає звинувачення ОСОБА_9 висунутими щодо ОСОБА_25 з метою вплинути саме на неї як засіб тиску у вирішенні фінансових питань,під час розгляду справи ОСОБА_9 пропонував їй відмовитись від аліментів та від грошової компенсації частки у спільному майні в обмін на його відмову від обвинувачення у цьому кримінальному провадженні.Свідок спочатку пристала на таку пропозицію та відмовилась від аліментів та пені по аліментам,однак ОСОБА_9 своєї обіцянки відмовитись від обвинувачення не виконав,тому свідок поновила стягнення аліментів.

Показання свідка ОСОБА_24 про тривалий фінансовий конфлікт між колишнім подружжям підтвердила і свідок ОСОБА_14 ,яка показала,що протягом з 2019 р.на грунті невирішених фінансових питань постійно виникали конфлікти між ОСОБА_26 та ОСОБА_27 ,вони супроводжувались погрозами,а зі слів свідка ОСОБА_28 -і заподіянням їй тілесних ушкоджень колишнім чоловіком.

Відтак,зміст обвинувачення про те,що у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 саме 29.05.2021 р. раптово виникли неприязні відносини,на грунті чого і стався конфлікт ,не узгоджується з показаннями допитаних обвинуваченого,потерпілого та свідків,водночас,дійсний характер відносин між обвинуваченим та потерпілим,свідком ОСОБА_29 органом досудового розслідування не був встановлений та перевірений доказами.

Під час судового розгляду справи сторона обвинувачення не спростувала мотиву можливого обмовляння обвинуваченого з боку потерпілого на грунті існуючих фінансових зобов`язань ОСОБА_6 ,який в судовому засіданні підтвердив,що пропонував колишній дружині відмовитись від обвинувачення у кримінальному провадженні в обмін на її відмову від аліментів .

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Викладені обставини щодо відсутності встановлених органом досудового розслідування на тілі, одязі обвинуваченого будь-яких слідів нанесення потерпілому численної кількості тілесних ушкоджень,що супроводжувались зовнішньою кровотечею,викликає розумні сумніви у його причетності до вчинення цих дії.

Фактично,за версією слідства, ОСОБА_4 є винуватцем побиття ОСОБА_6 ,оскільки ОСОБА_6 вказав про це,однак суд встановив підстави для можливого обмовляння обвинуваченого потерпілим та критичної оцінки показань ОСОБА_9 ,жодними доказами обвинувачення не спростовано ту версію подій,яку виклав обвинувачений,всі інші ймовірні версії заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень не були виключені.

Під час судового розгляду стороною обвинувачення не наведено посилань на такі докази, які б не були предметом дослідження суду, та які б ставили під сумнів зроблений висновок про відсутність у матеріалах кримінального провадження доказів, які поза розумним сумнівом доводять факт заподіяння ОСОБА_4 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Суд, сприймаючи обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 як процесуальне рішення, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування (ч. 4 ст. 110 КПК), дійшов висновку, що слідством не в повному обсязі дотримано вимоги ст. 291 КПК.

Враховуючи те, що органом досудового розслідування і стороною обвинувачення не надано беззаперечних доказів того, що ОСОБА_4 29 травня 2021 р.приблизно о 08.00 год. заподіяв ОСОБА_6 умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, суд дійшов висновку, що його обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК ґрунтується на припущеннях.

Судом в умовах змагальності процесу досліджені в повному обсязі усі докази, представлені обвинуваченням , проте належних,достовірних допустимих доказів,які були б у сукупності достатніми для доведення винуватості ОСОБА_4 поза розумними сумнівами у скоєнні інкримінованого йому кримінального проступку ,в ході судового розгляду не встановлено, і можливість збирання доказів вичерпана, що визнано сторонами процесу, які підтвердили відсутність у них інших доказів і доповнень до судового розгляду.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 р.№ 5 (зі змінами) "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постанови вироку", якщо зібрані у справі докази не підтверджують звинувачення і усі можливості збирання доказів вичерпані, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Постановляючи вирок, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін кримінального провадження на наступне. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні, суд вважає, що такі стандарти дотримано. Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною кримінального провадження.

За таких обставин суд зобов`язаний виправдати ОСОБА_4 по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального проступку , передбаченого ч.2 ст.125 КК України у зв`язку з недоведеністю, що вказане кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим( п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України).

Вирішуючи долю речових доказів, суд відповідно до ст.100 КК України вважає за необхідне залишити їх на зберіганні у камері речових доказів.

Цивільний позов, який заявлено потерпілим про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,суд відповідно до ч.3 ст.129 КПК України залишає без розгляду.

Судові витрати відсутні.

Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався.

На підставі ст.368,373,374,377,392,615 КПК України,суд-

Ухвалив:

Виправдати ОСОБА_4 по обвинуваченню в скоєні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, в зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення,особам,які не були присутні при проголошенні вироку,його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Головуючий суддя ОСОБА_1