Справа № 308/7409/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.09.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-сс/4806/408/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2025 рокузадоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000063, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.05.2025 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Накладено арешт на майно, виявлене та вилучене 27.05.2025 під час проведення обшуку приватного будинку за адресою: селище Жденієво, вул. Набережна 4, а саме на: -грошові кошти у вигляді 7050 доларів США та 500 Євро, які поміщено до спецпакету НПУ серії WAR 1882537.

З матеріалів судового провадження вбачається, що Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження за №0000063, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.05.2025, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄРДР.

У межах вищевказаного кримінального провадження підозрюваним являється, зокрема, ОСОБА_8 , дії якого кваліфіковано за ч. 3 ст. 368 КК України.

Внесене клопотання обґрунтоване тим, що необхідність накладення арешту з метою забезпечення можливості застосування покарання у виді конфіскації майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вказує на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, такою, що не відповідає вимогам КПК та істотно порушує його вимоги, внаслідок чого підлягає скасуванню. Просять ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно. Вказують, що жодних відомостей щодо дослідження документів, фактів та доказів, які підтверджують наявність права власності на арештоване майно в сумі 7050 доларів США та 500 Євро у ОСОБА_5 не встановлено.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та їх захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, - арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, можливої конфіскації майна.

Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, згідно з ч.2 ст. 173 КПК України, окрім іншого, повинен врахувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В даному випадку слідчий суддя наведених вище норм КІІК не дотримався.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. Заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Вилучені 27.05.2025 року під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 грошові кошти, а саме: 500 Євро та 7050 доларів СШАє власними коштами ОСОБА_6 дружини та ОСОБА_9 , яка є донькою ОСОБА_5 . Вказані кошти є їх особистими заощадженнями.

Разом з тим, вилучені в ході обшуку гротові кошти не є підробленими коштами та не є об`єктом кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 368 КК України.

Обмеження ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , як законного володільця в розпорядженні арештованого майна призводить до необгрунтованого порушення їх конституційних прав, що є неприпустимим.

Право володіння, користування та розпорядження ОСОБА_6 та ОСОБА_9 власним майном було порушено.

Обмеження ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , як законних володільців грошових коштів в можливості розпорядження вказаним майном без жодних на те причин та правових підстав призводить до порушення гарантованого ст. 41 Конституції України права власності на його майно, яке є непорушним.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Обмеження права користування, володіння чи розпорядження власністю може бути лише обмежене Законом і має бути виправданим для кожного випадку окремо.

При ньому, суд враховує, що гарантування права власності є одним із основоположних аспектів забезпечення верховенства права.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Колегія суддів вважає, що накладення арешту на грошові кошти, які належать дружині та доньці скаржника не відповідає зазначеним вище вимогам КПК України, є непропорційним, тобто являється таким, що не відповідає тяжкості можливого правопорушення і становить особистий і надмірний гагар для власника майна, адже однозначно порушує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав вищевказаної юридичної особи.

Мета накладення арешту, а також ризики, передбачені абз. 2 ч.1 ст. 170 КПК України не доведені.

Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , не мають статусу «підозрюваних» або «обвинувачених» в межах кримінального провадження, підстав для арешту вказаного майна немає, і таке підлягає передачі поверненню законному володільцю.

В даному випадку вилучене майно (грошові кошти) не відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України.

Апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні відсутні правові підстави для накладення арешту на майно, а саме грошові кошти з метою забезпечення збереження речових доказів, на які посилається прокурор та слідчий суддя в ухвалі, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

Ні прокурор в клопотанні, ні слідчий суддя в ухвалі, в порушення вимог ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для власника майна та третіх осіб. В порушення вказаних вимог закону, слідчим суддею, при накладенні арешту на вказані грошові кошти не було враховано інтересів володільця майна, яка є законними власником даного майна (оскільки не надано доказів зворотного).

Аналіз змісту ухвали слідчого судді свідчить про те, що вона фактично відтворює зміст клопотання прокурора, при цьому не містить докладних мотивів на обґрунтування судового рішення. На підставі вищевикладених обставин вважаємо, що арешт грошових коштів, належних на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_9 повинен бути скасований за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, третіх осіб, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Таке рішення виходить з позиції розумності та співмірності обмеження права власності, права користування та наслідків такого арешту майна.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

На сьогодні ОСОБА_6 та ОСОБА_9 позбавлені законного права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - майном, на яке оскаржуваною ухвалою слідчого судді накладено арешт.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що в ухвалі слідчого судді не наведено встановлених досудовим розслідуванням обставин, з посиланням на допустимі докази, а також мотивів, з яких прокурор виходив, ініціюючи питання про накладення арешту на майно, та дійшов висновку про існування потреб досудового розслідування, які б виправдовували такий ступінь втручання у право власності особи, який унеможливлює її право на користування відповідним майном.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, у зв`язку з чим відповідні доводи захисника підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст.170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2025 року скасувати.

У задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000063, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.05.2025 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді