Подільський районний суд міста Києва
Справа № 758/7641/25
провадження 1-кп/758/1408/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

законного представника - ОСОБА_8 ,

особи, стосовно якої вирішується клопотання, - ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 000010 від 03.01.2025 р. стосовно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, освіта професійно-технічна, в шлюбі не перебуває, дітей на утриманні не має, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 15.05.2025 р. Подільським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 115 КК України із застосуванням примусових заходів медичного характеру,

у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ ПРОВАДЖЕННЯ

До Подільського районного суду міста Києва надійшло клопотання від Подільської окружної прокуратури міста Києва про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30 травня 2025 року призначено підготовче судове засідання за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 07.07.2025 року призначено кримінальне провадження за клопотанням прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 , за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, до судового розгляду.

СУТЬ КЛОПОТАННЯ

У клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру вказується, що 28.12.2024 року, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір?ю ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Того ж дня, приблизно о 16 год. 50 хв., перебуваючи на кухні квартири за вищевказаною адресою, між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 виникла словесна сварка щодо неправомірних дій ОСОБА_9 відносно матері ОСОБА_10 .

В ході вказаного конфлікту, на ґрунті існуючих тривалих сварок між сином та батьком, ОСОБА_9 перебуваючи у стані неосудності, підійшов до ОСОБА_6 та відразу наніс один удар правою рукою в область обличчя, від якого останній впав на підлогу кухні.

В подальшому ОСОБА_9 не усвідомлюючи своїх дій, взяв до правої руки мобільний телефон за допомогою якого наніс ще близько шести ударів в область голови потерпілому, чим спричинив останньому тілесні ушкодження.

B результаті дій ОСОБА_9 , потерпілому ОСОБА_6 , були спричинені наступні тілесні ушкодження:

-травма правої половини обличчя: синець на повіках правого ока з розповсюдженням на спинку носа, перелом вилицевої кістки справа, яка утворилась від дії тупого предмету, характерні властивості якого не відобразилися та відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу;

-забійні рани - в правій тім?яній ділянці, в правій лобно-скроневій ділянці, в правій надбрівній ділянці, які утворилися від дії тупого предмету, характерні властивості якого не відобразилися та відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 але менш ніж 21 добу;

-синці - в лівій вилицевій ділянці, в ділянці чола, які утворилися від дії тупого предмету, характерні властивості якого не відобразилися та відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи у стані неосудності, своїми діями, які виразились у спричиненні середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тобто ушкоджень, які не є небезпечними для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я, тобто вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене

ч. 1 ст. 122 КК України.

Разом з тим, під час досудового розслідування встановлено, що у ОСОБА_9 наявне психічне захворювання.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №672 від 06.05.2025, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період кримінального правопорушення, в скоєнні якого він підозрюється, страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді Шизофренії параноїдної, безперервний тип перебігу, виражений апато-дисоціативний дефект (F 20.00 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) і за психічним станом у зазначений період часу не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

У період кримінального правопорушення 28.12.2024, в скоєнні якого підозрюється ОСОБА_9 , останній ознак тимчасового розладу психічної діяльності не виявляв, а страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді Шизофренії параноїдної, безперервний тип перебігу, виражений апато-дисоціативний дефект і за психічним станом у зазначений період часу не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

У теперішній час ОСОБА_9 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії параноїдної, безперервний тип перебігу, виражений апато-дисоціативний дефект і за психічним станом у теперішній час не може усвідомлювати свої дій та керувати ними.

За психічним станом у теперішній час ОСОБА_9 потребує застосування відносно нього примусових заходів медичного характеру - поміщення в спеціальний лікувальний заклад з метою його обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню ним суспільно небезпечного діянь.

Враховуючи наведенні вище обставини, а також, те, що ОСОБА_9 , вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане із нанесенням тілесних ушкоджень, та за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства, у зв`язку з чим останній потребує тримання у психіатричному закладі та лікуванні в умовах суворого нагляду.

ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Прокурор Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 під час судового розгляду підтримала клопотання та просила застосувати до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Потерпілий ОСОБА_6 та законний представник ОСОБА_9 - ОСОБА_8 , просили суд задовольнити клопотання прокурора.

Особа, стосовно якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_9 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 не заперечували щодо застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Стаття 19. Осудність

2. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Стаття 94. Види примусових заходів медичного характеру

1. Залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

5. Госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.

Кримінальний процесуальний кодекс України

Стаття 513. Ухвала суду у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру

2. Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності […], суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

3. Встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

МОТИВИ СУДУ

Суд провівши судовий розгляд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновків, попри позицію та доводи сторони захисту, про установленість у справі, як дійсних, обставин наведених у клопотанні з огляду на таке.

(і) з`ясовані фактичні обставини

У кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.01.2025 року за № 0000010 є дійсним (доведеним) за наслідками його судового розгляду факт того, що 28.12.2024 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 виник конфлікт, на ґрунті існуючих тривалих сварок між сином та батьком, ОСОБА_9 перебуваючи у стані неосудності, підійшов до ОСОБА_6 та відразу наніс один удар правою рукою в область обличчя, від якого останній впав на підлогу кухні.

В подальшому ОСОБА_9 не усвідомлюючи своїх дій, взяв до правої руки мобільний телефон за допомогою якого наніс ще близько шести ударів в область голови потерпілому, чим спричинив останньому тілесні ушкодження.

(іі) докази на підтвердження встановлених обставин

Вказані обставини слідують з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову Верховного Суду (далі в т.ч. ККС, ВС) від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

В цій справі у ході судового розгляду встановлено, що фактичні обставини цього кримінального провадження є дійсними, а обставини з числа передбачених ч. 1 ст. 513 КПК доведеними, з огляду на сукупність таких доказів з числа регламентованих ст. 84 КПК, зокрема:

а) щодо події та її учасників

- протоколом проведення слідчого експеримента від 07.01.2025 року складеного слідчим Подільського УП ГУНП у м. Києві лейтенантом поліції ОСОБА_11 за участю потерпілого ОСОБА_6 , спеціаліста ОСОБА_12 , особи ОСОБА_13 , у присутності понятих - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з додатком відеозапису;

b) щодо наслідків

- згідно висновку експерта № 042-24-2025 від 14.03.2025 року:

Під час первинно відомого звернення 28.12.2024 року по медичну допомогу у ОСОБА_6 з урахуванням даних проведених йому у подальшому інструментальних досліджень, його судово-медичного огляду (02.01.2025), які свідчать про те, що у нього мали місце наступні тілесні ушкодження:

а) травма правої половини обличчя: синець на повіках правого ока з розповсюдженням на спинку носа, перелом вилицевої кістки справа;

б)забійні рани - в правій тім`яній ділянці, в правій лобно-скроневій ділянці, в правій надбрівній ділянці;

в) синці - в лівій вилицевій ділянці, в ділянці чола.

Характер та морфологічні властивості, виявлених ушкоджень, свідчать про те, що вони утворилися від щонайменш 6-кратної травмуючої дії тупого тупих) предмету (предметів), характерні властивості якого (яких) в ушкодженнях не відобразились, за давністю можуть відповідати терміну та обставинам, вказаним опосвідуваним та у описовій частині Постанови, тобто 28.12.2024, та не супроводжувались небезпечними для життя явищами.

Рентгенологічні дані вказують на наявність перелому вилицевої кістки, дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності травмованої ділянки так і відновлення порушеної функції буде спостерігатися у строк понад 21 добу, (звичайні строки консолідації такого перелому та відновлення функції травмованої ділянки перевищують 21 добу), та саме з цього строку, обчислювати тривалість розладу здоров`я, як критерію визначення ступеню тяжкості. За таких обставин, є підстави стверджувати, що вищевказана у п.-а) даних Підсумків травма відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я), відповідно п. п. 4.6. та 2.2.1./в «Правил».

Відновлення анатомічної цілісності та функції травмованих ділянок по місцю утворення ран будь-якої етіології спостерігається у строк понад 6 але менш ніж 21 добу, тобто, власно цей строк відображає тривалість розладу здоров`я, як судово-медичного критерію визначення ступеню тяжкості. За таких обставин, є підстави стверджувати, що вищевказане у п. б) даних Підсумків тілесне ушкодження, відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричиноло короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 але менш ніж 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я), відповідно п. п. 4.6. та 2.3.3. «Правил».

6

Кожне з виявлених тілесних ушкоджень, вказаних у п. в) даних Підсумків, відноситься до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я), відповідно п. п. 2.3.5. та 4.6. «Правил», так як відновлення анатомічної цілісності травмованих ділянок та початок відновлення порушеної функції по місцю утворення синців, саден, крововиливів у звичайному клінічному перебігу спостерігається у строк до 6 діб. Вказані строки віддзеркалюють тривалість розладу здоров`я, як загальноприйнятого судово-медичного критерію визначення ступеню тяжкості.

с) щодо стану ОСОБА_9

- відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 672 від 06.05.2025 року:

У період кримінального правопорушення 28.12.2024, в скоєнні якого підозрюється ОСОБА_9 , останній страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді Шизофренії параноїдної, безперервний тип перебігу, виражений апато-дисоціативний дефект (F 20.00 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) і за психічним станом у зазначений період часу не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

У період кримінального правопорушення 28.12.2024, в скоєнні якого підозрюється ОСОБА_9 , останній ознак тимчасового розладу психічної діяльності не виявляв, а страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді Шизофренії параноїдної, безперервний тип перебігу, виражений апато- дисоціативний дефект і за психічним станом у зазначений період часу не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

У теперішній час ОСОБА_9 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді Шизофренії параноїдної, безперервний тип перебігу, виражений апато-дисоціативний дефект і за психічним станом у теперішній час не може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

За психічним станом у теперішній час ОСОБА_9 потребує застосування примусових заходів медичного характеру - поміщення в спеціальний лікувальний заклад з метою його обов`язкового лікування а також запобігання вчиненню ним суспільно небезпечних діянь (згідно зі статтею 92 КК України).

(ііі) оцінка наведених доказів

а. За критерієм належності та допустимості

Порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. постанову Верховного суду України від 16 березня 2017 року у справі № 671/463/15-к).

У цій справі порядок, встановлений КПК дотримано, а тому Суд визначаючись з долею доказів зауважує, що згідно з ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом вище докази, згідно ст. 85, 86 КПК, є належними та допустимими.

Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

При формуванні таких висновків Суд виходив з такого.

Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

В постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 вказано, що вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

В постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС зауважив, що вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

В постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС вказав, що суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих в документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Повертаючись до обставин цієї справи Суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі Суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику. Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Як наслідок слід констатувати, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд констатує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Так, порушень вимог ст. 237 КПК під час проведення слідчих дій, які б, як указав ВС, були фундаментальними, не установлено.

Доводи щодо недотримання вимог ст. 104-107 КПК стосуються питання якості формування протоколів слідчих дій (питання якості їх змісту, зазначення/не зазначення певних даних), однак не містять у собі посилань на порушення фундаментальних прав і свобод особи.

Відповідно ці докази не можуть вважатися недопустимими на підставах описаних стороною захисту, оскільки не витікають з порушень ст. 87 КПК та не враховують того, що в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів. Більш того, в постанові від 11 квітня 2019 року в справі № 642/5974/13-к Верховний Суд зауважив, що встановлення судом недопустимості доказів або порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано.

Інші доводи захисту наведених висновків суду не спростовують, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17.

Також слід указати, що Верховний Суд в постанові від 24 жовтня 2018 року в справі № 733/249/16-к зазначив, що після огляду предмет визнається речовим доказом і долучається до кримінальної справи мотивованою постановою (ухвалою), яким завершується формування даного виду доказу. Цією постановою створюється особливий правовий режим поводження з предметом в кримінальній справі.

Джерелом фактичних даних (відомостей) стосовно речових доказів виступає протокол огляду предмета.

У цій ситуації, джерело фактичних даних, прямо доводить собою, обставини, які у розумінні ч. 1 ст. 513 КПК підлягають з`ясуваннню в цій справі.

Рапорти є доказом, в силу норм ст. 84, 93 КПК та позиції ВС в постанові від 10 березня 2021 року у справі № 425/217/17, оскільки доказ це не сам процесуальний документ «рапорт», а відомості, отримані у встановленому законом порядку та вміщені в ньому.

Щодо медичної документації в цілому, то слід вказати, що відповідно до правового висновку Об`єднаної палати ККС Верховного Суду (постанова від 27 січня 2020 року № 754/14281/17) відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом.

У цій же постанові Об`єднана палата зазначила про те, що якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України.

Зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК України у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону може бути не відкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що потягне за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 цього Кодексу.

Висновки експерті відкриті захисту.

Порушення умов проведення слідчої дії у формі «впізнання за фотознімками» не встановлено, оскільки вимоги ст. 228 КПК дотримані, обставин передбачених ст. 87 КПК не виявлено. За цих умов, враховуючи позицію ВП ВС у постанові в справі № 756/10060/17, не може йтися про наслідки запропоновані захистом.

Зокрема, в силу ч. 6 ст. 228 КПК за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті.

Процесуальна самостійність прокурора, слідчого і їх свобода нарівні з протилежною стороною у відстоюванні тієї чи іншої правової позиції є чинниками справедливого балансу прав та законних інтересів усіх учасників процесу, а також інших осіб, держави й суспільства. Способи контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування (див. постанову ВП ВС від 04 квітня 2019 року у провадженні № 11-945сап18).

Відповідно питання необхідності впізнання за фотознімками вирішується суб`єктом, котрий проводить вказану слідчу дію самостійно у межах дискреції. Обов`язок суду в такій ситуації відповісти на питання того, чи мали в ході її вчинення порушення ст. 87 КПК, але в цій справі такі порушення не виявлено, а Верховний Суд в постанові від 14 вересня 2021 року в справі № 164/154/20 зауважив, що така процесуальна дія, як пред`явлення особи для впізнання, пов`язана з необхідністю отримання доказів, які носять об`єктивний характер, тобто таких, що не залежать від волі особи, а тому вона не може розглядатися як така, що порушує право особи зберігати мовчання.

Аргументи щодо якості змісту протоколів впізнання не можуть мати собою наслідки передбачених ст. 87 КПК, оскільки Суд уже зауважував, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Як наслідок Суд сприймає указані письмові докази (протоколи ОМП, висновки експертиз та інші), як належні та допустимими, які у своїй сукупності доводять обставини визначені ст. 513 КПК.

b. за критеріями передбаченими ст. 94 КПК

Відповідно до ст. 94. Оцінка доказів КПК слідує, що суд здійснює таку оцінку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення , з урахуванням того, що жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 зауважено, що законодавець в ст. 94 КПК вказує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке є основою для прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Оцінка доказів за внутрішнім переконанням віддзеркалює незалежність суду у здійсненні процесуальних функцій, оскільки за своїм змістом є впевненістю в тому, що судом надано правильну оцінку процесуальним джерелам доказів, засобам доказування і встановленим фактам, і що ухвалений із дотриманням правил ст. 94 КПК висновок щодо питань, які поставлені перед судом в кримінальному провадженні його учасниками, є правильним в контексті стандарту доведення поза розумним сумнівом винуватості (невинуватості) особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

В цій ситуації, у порядку ч. 1 ст. 92 КПК, прокурор, за наслідками розгляду провадження, довів обставини визначені ч. 1 ст. 513 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у порядку ст. 94 КПК, приходить до висновку про повну доведеність факту вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, вчиненого в стані неосудності, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України за обставин, встановлених судом та наведених.

У тому числі такі висновки слідують саме з сукупності досліджених доказів судом, в т.ч. сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її на основі логічного аналізу з`ясованих даних їх сукупності та взаємозв`язку.

При формуванні такого підходу Суд ураховує, що в постанові від 07 грудня 2020 року в справі № 728/578/19 Верховний Суд указав, що чинний КПК мне містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Навпаки, як засвідчує судова практика, доказування тих чи інших обставин досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) певного факту.

с. кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння

В постанові від 16 січня 2023 року в справі № 761/37225/20 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду вказала, що суспільна небезпека діяння, вчиненого в стані неосудності, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, має оцінюватись за загальними критеріями - характером і ступенем з урахуваннях всіх вищезазначених елементів, які їх визначають (характером суспільних відносин, на які діяння посягає, об`єктивними ознаками діяння, а саме місцем, часом, обстановкою, способами й засобами його вчинення, знаряддям, кількістю осіб, характером суспільно-небезпечних наслідків, інтенсивністю посягання, видом і розміром шкоди, яка заподіюється діянням охоронюваним кримінальним законом суспільним відносинам чи ставить їх під загрозу реального заподіяння такої шкоди).

При кримінально-правовій оцінці суспільно небезпечного діяння, вчиненого особою в стані неосудності, суд має виходити із об`єкту посягання та об`єктивної сторони вчиненого діяння з урахуванням всіх фактичних обставин і зовнішнього прояву дій особи.

Правильна кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого особою в стані неосудності, впливає на обрання виду примусових заходів медичного характеру та на правильну кваліфікацію дій особи, яка є суб`єктом кримінального правопорушення і вчинила кримінальне правопорушення спільно з неосудною особою, обрання їй правильної форми та міри кримінальної відповідальності.

Отже, враховуючи вказані обставини в цьому провадження, суд констатує, що ОСОБА_9 вчинив суспільно небезпечного діяння, вчинене в стані неосудності, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

(іv) примусові заходи медичного характеру

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2015 року в справі «Берланд проти Франції» щодо природи та мети примусової госпіталізації високий суд зауважив, що такий захід медичного характеру може бути призначений лише у випадку, коли психіатричним заключенням встановлено наявність у особи психічного розладу, що свідчить про її неосудність та становить ризик для безпеки людей чи дотримання громадського порядку. Проголошення особи неосудною з підстав наявності психічного розладу та вжиття пов`язаних з цим заходів процесуального примусу не є «покаранням» в розумінні п. 1 ст. 7 Конвенції, проте розглядається як запобіжний (превентивний) захід.

Відповідно суд, враховуючи висновок судово-психіатричного експерта № 672 від 06 травня 2025 року, визнає доведеним, що ОСОБА_9 вчинив вказане суспільно небезпечне діяння у стані неосудності.

Згідно ч. 2 ст. 513 КПК України імперативно визначено, що визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

У відповідності до вимог ст. 19, 94 КК України до осіб, визнаних судом неосудними, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути застосована госпіталізація до психіатричних закладів зі звичайним, посиленим чи суворим наглядом або їм може бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.

Згідно п. 3 наказу МОЗ України № 397 від 08 жовтня 2001 року «Про затвердження нормативно-правових документів з окремих питань щодо застосування примусових заходів медичного характеру до осіб, які страждають на психічні розлади» вид примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості психічного захворювання в особи, тяжкості вчиненого нею діяння з урахуванням її ступеня суспільної небезпечності.

З урахуванням того, що відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» визначаючи відповідно до ч. 3 -5 ст. 94 КК тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так із характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння.

Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме). При цьому в ухвалі (постанові) суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа, і вказувати строк застосування примусового заходу медичного характеру, проте необхідно зазначити про скасування з часу доставки (прийому) неосудного до цього закладу запобіжного заходу (якщо останній був застосований).

Отже, суд визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності уважає за доречне застосувати примусові заходи медичного характеру у відношенні нього.

Разом з тим, визначаючи, відповідно до ч. 3-5 ст. 94 КК, тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, Суд виходить як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння, у світлі того, що з метою об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК) з`ясувавши думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі, у наведеному ними висновку № 672 від 06.05.2025 року в поєднанні з характером вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, уважає слушним застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Позаяк, в силу ч. 5 ст. 94 КК госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, що і має місце в цій справі, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду, а згідно цитованого висновку щодо стану ОСОБА_9 , наявні у нього психологічні особливості вказують на прояв психологічної патології, зокрема, нині, він виявляє ознаки психотичного шизофреноподібного розладу.

ВИСНОВОК

Отже, у провадженні встановлено обставини визначені ч. 1 ст. 513 КПК України, ч. 5 ст. 94 КК, дійсність яка вказує на слушність застосування відносно ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

На підставі викладеного та керуючись 19, 92, 93, 94 КК України , ст. ст. 512, 513, 516 КПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Ухвала може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її оголошення до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд міста Києва.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

СуддяОСОБА_1