Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/14/25
Номер провадження 1-кп/711/256/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представника потерпілих ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Придніпровського районного суду

м. Черкаси заяву потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про забезпечення позову у кримінальному провадженні № 0000465 від 22.11.2024 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Черкаси, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК України,

УСТАНОВИВ :

Придніпровським районним судом м. Черкаси розглядається кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У судовому засіданні 13.02.2025 представником потерпілих ОСОБА_6 подано до суду заяву потерпілих ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про забезпечення заявленого ними цивільного позову шляхом накладення арешту на майно цивільного відповідача ОСОБА_7 , а саме на квартиру АДРЕСА_2 , та 1/3 квартири АДРЕСА_3 . Заява про забезпечення позову обґрунтована положеннями статей 149-151 ЦПК України та зумовлена поданням потерпілими цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, в розмірі 2 000 000 грн. Суть заяви стосується наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову (арештом майна цивільного позивача) та предметом позовної вимоги, зумовлена обґрунтованістю і адекватністю вимог заявника та наявністю у спірних відносинах ризику утруднення та унеможливлення виконання рішення по цій справі, що змусило позивачів подати відповідну заяву. Зазначаючи мету і підстави реалізації заходів зустрічного забезпечення, передбачені ст. 154 ЦПК України, позивачі посилались на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2019 у справі № 753/2380/18-ц та постанові від 30.05.2019 у справі № 456/248/17, та наголошували, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що у разі задоволення позовних вимог у відповідача не буде матеріальної можливості сплатити стягнуті з нього кошти, а позивачі не зможуть захистити або поновити свої права в межах цього судового провадження без нових звернень до суду, що вказує на наявність підстав для задоволення заяви.

Оскільки заява подана до початку судового розгляду та визначення порядку і обсягу дослідження доказів, суд роз`яснив сторонам, що вказана заява, яка безпосередньо стосується поданого цивільного позову буде вирішена після ознайомлення з нею стороною захисту, оголошення цивільного позову, визначення порядку і обсягу дослідження доказів та дослідження доказів, якими обґрунтовано заявлений позов, з чим сторони погодилися.

У подальшому захисником ОСОБА_8 через канцелярію суду 24.02.2023 подано заперечення на заяву про забезпечення позову, в якому сторона захисту просить відмовити у задоволенні цієї заяви. Сторона захисту посилалась на положення ст. 170 КПК України, якою визначено підстави і порядок накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, зокрема, і з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов). При цьому, відповідно до ч. 8 вказаної статті, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові. Ця норма перекликається з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, якою визначено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Також заперечення містять посилання на роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та висновках Верховного Суду у постановах Великої Палати від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, від 18.05.2021 у справі № 914/1572/20, від 28.04.2024 у справі № 754/5683/25, а також у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 509/2765/19, від 21.02.2024 у справі № 201/9686/23. У запереченнях захисник наголошував на тому, що позивачами не надані докази співмірності вартості нерухомого майна, на яке вони просять накласти арешт, заявленій ціні позову, не доведене існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вчинення ОСОБА_7 дій, спрямованих на уникнення звернення стягнення на таке майно. За таких обставин сторона захисту вважала, що накладення арешту на нерухоме майно може мати більш негативні наслідки у вигляді порушення прав інших співвласників та осіб, які там проживають, ніж ризики невиконання рішення суду про відшкодування моральної шкоди в разі задоволення позову.

У судовому засіданні 18.09.2025 суд повернувся до розгляду зазначеної вище заяви про забезпечення позову.

Представник потерпілих ОСОБА_6 та потерпілі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 подану заяву підтримали, просили її задовольнити.

Прокурор у вирішенні заяви про забезпечення позову покладався на розсуд суду.

Захисник ОСОБА_8 , позицію якого підтримав обвинувачений ОСОБА_7 , заперечив проти задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на доводи, наведені стороною захисту у письмових запереченнях від 24.02.2025, наголосив на завищених вимогах заяви і їхній неспівмірності із заявленим позовом, недоведенні існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, нагадав, що у кримінальному провадженні вже накладено арешт на автомобіль обвинуваченого, з огляду на що просив у задоволенні заяви відмовити.

Заслухавши сторін, дослідивши подану позивачами заяву та заперечення сторони захисту проти неї, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Забезпечення позову це юридичний інструмент в судовому процесі, який передбачає право суду за заявою позивача ще до розгляду справи по суті покласти певні обов`язки чи обмеження на відповідача чи іншу особу. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Вживаються такі заходи, у тому числі, і у кримінальному процесі, які регулюються положеннями глави 17 КПК України.

Статтею 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном для забезпечення цивільного позову. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення: збереження речових доказів; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов). Відповідно до положень ч. 8 ст. 170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Перелік видів забезпечення позову міститься у ст. 150 ЦПК України, з аналізу положень якої вбачається, що забезпечення може полягати, зокрема, у накладенні арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, або в інших заходах у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) містить висновок про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При цьому, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 509/2765/25). Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Як вказано Верховним Судом у постанові від 17.10.2018 по справі №183/5864/17-ц достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а також співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та дійна мета звернення особи до суду із такою заявою.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.11.2024 у справі №711/9195/24 накладено арешт на автомобіль «Honda CR-V», номерний знак державної реєстрації НОМЕР_1 , належний ОСОБА_7 , із забороною володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним майном, з метою збереження речового доказу та з урахуванням необхідності проведення щодо нього слідчих дій і судових експертиз під час досудового розслідування. Арешт не скасований і продовжує діяти під час судового розгляду кримінального провадження.

Потерпілими заявлено цивільний позов про стягнення моральної шкоди на суму 2 000 000 грн.

Разом із тим, суду не надано доказів щодо права власності обвинуваченого ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_2 ; вартості вказаної квартири та 1/3 квартири АДРЕСА_3 ; співмірності вартості вказаного нерухомого майна заявленим позовним вимогам.

При цьому, посилання представника потерпілих ОСОБА_6 на можливість самостійного здобуття судом вказаних відомостей шляхом пошуку на загальнодоступних ресурсах відомостей про середньоринкову ціну нерухомості у м. Черкаси та доступу до державних реєстрів щодо нерухомого майна, є нічим іншим, як фактичним перекладанням обов`язку зі збирання доказів на суд, що суперечить визначальному у кримінальному процесі принципу змагальності, відповідно до якого сторони самостійно обстоюють їхні правові позиції передбаченими законом засобами, збирають і подають до суду докази, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Натомість отримання судом з власної ініціативи будь-яких відомостей на підтвердження доводів поданих сторонами заяв і клопотань неминуче свідчитиме про дії суду в інтересах однієї зі сторін, що є неприпустимим у кримінальному провадженні.

Крім того, визначені у заяві про забезпечення позову обставини, враховуючи положення статті 151 ЦПК України, не є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Заявниками не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ускладнення чи унеможливлення виконання майбутнього рішення суду, його ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, не обґрунтовано відповідність застосування обраного позивачем виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, дослідивши подану заяву, беручи до уваги права не тільки позивача, а й іншого учасника процесу, права якого може бути порушено у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, суд дійшов до переконання, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 149-151 ЦПК України, статтями 128, 170, 372-376 КПК України суд,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про забезпечення позову від 13.02.2025 відмовити.

Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1