ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/465/25 Справа № 185/5793/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників

в режимі відеоконференції ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

1розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000671, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України та призначено їй покарання у виді пробаційного нагляду строком на 2 (два) роки.

На підставі п. 1-3 ч. 2 ст. 59-1 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведенням вчинення даного кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватою у привласненні офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів, вчиненому за наступних обставин.

02 травня 2024 року приблизно о 14 год. 15 хв. ОСОБА_8 знаходилась біля автобусної зупинки, що розташована напроти аптеки «РУАН» за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Дніпровська, 348. Підійшовши, остання звернула увагу на те, що на землі біля вказаної зупинки знаходиться банківська картка банку АТ «ПУМБ», яка належить ОСОБА_12 , та в цей час у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану та звернення його на свою користь.

В послідуючому, ОСОБА_8 , оглянувши знайдену пластикову картку банку АТ «ПУМБ», яка належить ОСОБА_12 , помітила, що в картку вмонтований електронний чіп для проведення безготівкового безконтактного розрахунку та у останньої виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, а саме грошових коштів з банківської карти банку АТ «ПУМБ» № НОМЕР_1 (), яка згідно Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-ІІІ та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-ІІІ є офіційним документом.

ОСОБА_8 реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом, переслідуючи мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, приблизно о 14 годині 16 хвилин взяла банківську картку банку АТ «ПУМБ» № НОМЕР_1 () та таким чином привласнила її собі.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 було висунуто обвинувачення в тому, що він 02 травня 2024 року приблизно о 14 год. 15 хв. знаходився біля автобусної зупинки, що розташована напроти аптеки «РУАН» за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Дніпровська, 348, разом з ОСОБА_8 . Підійшовши, останні звернули увагу на те, що на землі біля вказаної зупинки знаходиться банківська картка банку АТ «ПУМБ», яка належить ОСОБА_12 , та в цей час у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 раптово виник єдиний спільний злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану та звернення його на свою користь.

В послідуючому, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , оглянувши викрадену пластикову картку банку АТ «ПУМБ», яка належить ОСОБА_12 , помітили, що в картку вмонтований електронний чіп для проведення безготівкового безконтактного розрахунку та у останніх виник спільний злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, а саме грошових коштів з банківської карти банку АТ «ПУМБ» № НОМЕР_1 (), яка згідно Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-ІІІ та Закону України «Про платіжні системи та переказ і коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-ІІІ, є офіційним документом.

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення чужого майна, групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом, переслідуючи мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, приблизно о 14 годині 16 хвилин ОСОБА_8 взяла банківську картку банку АТ «ПУМБ» № НОМЕР_1 () та таким чином ОСОБА_9 та ОСОБА_8 привласнили її собі.

Дії ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України, як привласнення офіційного документу, вчинене групою осіб з корисливих мотивів.

Виправдовуючи ОСОБА_9 суд першої інстанції зазначив, що докази, надані стороною обвинувачення, не доводять у діях обвинуваченого ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України.

Крім того, суд вказав, що відповідно до показів обвинуваченої ОСОБА_8 , які остання надала в судовому засіданні, вона на зупинці знайшла картку банка «ПУМБ» і не розповідала про неї обвинуваченому ОСОБА_9 , доки вони не змогли купити цигарки в магазині «Амстер». Це не спростовується і слідчим експериментом під час досудового розслідування, де остання також зазначала, що вона розповіла ОСОБА_9 , що вони придбали товар на картку, яку знайшла раніше, лише після того, як вони за допомогою картки не змогли придбати цигарки.

Суд також зауважив, що обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечував про обізнаність факту привласнення знайденої ОСОБА_8 картки банку «ПУМБ» та розрахунку з неї в магазині «Аврора» саме ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції вказав, що досліджені в судовому засіданні протокол огляду предмету, протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, протоколи огляду дисків з записами з автобусної зупинки, що знаходиться біля аптеки «Руан», магазину «Аврора» та магазину «Амстер», протокол тимчасового доступу до речей і документів з додатками, протокол проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченої ОСОБА_8 , не спростували зазначені обвинуваченими обставини.

Крім того, в судовому засіданні була досліджена надана обвинуваченим ОСОБА_9 картка банку «ПУМБ» № НОМЕР_2 , яка належить останньому, що підтверджується випискою з АТ «ПУМБ» від 10 вересня 2024 року. Дана картка банку «ПУМБ» схожа за своїм кольором та чипом з карткою банку «ПУМБ» № НОМЕР_1 , яка належить потерпілому ОСОБА_12 . Відрізняються ці картки лише останніми восьма цифрами в номері карток, даті їх використання та коду CVV. Дані картки на момент вчинення кримінального правопорушення є дійсними.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2024 року у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним за ч. 1 ст. 28, ч.1 ст. 357 КК України та призначити покарання у виді 3 років пробаційного нагляду.

На підставі п.п. 1-3 ч.2 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_9 такі обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ОСОБА_8 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 28, ч.1 ст. 357 КК України, та призначити покарання у виді пробаційного нагляду строком на 2 роки.

На підставі п.п. 1-3 ч.2 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_13 такі обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що поза увагою суду залишилася поведінка та активні дії обвинувачених, зокрема ОСОБА_9 , в магазинах Аврора та Амстер. Вказав, що здійснення розрахунків викраденою карткою в магазині Аврора відбувалось трьома різними транзакціями, сума яких не перевищувала гранично допустиму суму для оплати товару без введення пін-коду картки. Прокурор зазначив, що після кожної проведеної транзакції обвинувачені терміново покидали приміщення магазину. Їх активні дії чітко вказували на поетапні кроки (спроби) оплатити товар без введення паролю від банківської карти та після кожної успішної транзакції вони швидко покидали територію магазину. Крім того, прокурор вказав, що в ході вибору товару обвинувачена ОСОБА_8 передала в руки ОСОБА_9 картку потерпілого, після чого ОСОБА_9 , тримаючи її в руках, подивився на неї та перевернув на інший бік, та надалі ОСОБА_8 забрала картку, що підтверджується дослідженими відеозаписами з камер відеоспостереження магазину Аврора. Тому прокурор вважає, що ОСОБА_9 був обізнаний про те, що оплата товарів була здійснена за допомогою банківської картки потерпілого. Окрім того, на думку прокурора поза увагою суду залишився факт трьох невдалих спроб, в тому числі зі зменшенням вартості покупки, оплатити товар в магазині розливного пива Амстер, а також прокурор вважає, що суд першої інстанції не здійснив аналіз поведінки обвинуваченого ОСОБА_9 , якого відмова у погодженні оплати карткою жодним чином не збентежила. Зазначає, що після того як ОСОБА_9 дізнався про походження картки від ОСОБА_8 , обвинувачені не вчинили жодних дій на повернення незаконно отриманого майна з магазину Аврора, хоча знаходилися поряд з останнім. На думку прокурора очевидним є факт спільного заволодіння банківською карткою обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з подальшим спільним розпорядженням викраденими грошовими коштами. Крім того, прокурор вважає, що вищевказане підтверджує факт вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення саме групою осіб, а тому кваліфікація їх діяння має відбуватися з застосуванням положень ч. 1 ст. 28 КК України. Прокурор зазначив, що з резолютивної частини оскаржуваного вироку вбачається, що судом першої інстанції в порушення вимог кримінального закону на обвинувачену покладено обов`язок - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну лише свого місця проживання, без зазначення про зміну роботи або навчання, який передбачений п. 2 ч. 2 ст. 59-1 КК України.

Прокурор подав доповнення до апеляційної скарги, в яких просив скасувати вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2024 року у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним за ч. 1 ст. 28, ч.1 ст. 357 КК України та призначити покарання у виді 3 років пробаційного нагляду.

На підставі п.п. 1-3 ч.2 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_9 такі обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ОСОБА_8 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 28, ч.1 ст. 357 КК України, та призначити покарання у виді пробаційного нагляду строком на 2 роки.

На підставі п.п. 1-3 ч.2 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_13 такі обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вказав, що в резолютивній частині вироку суд визнав ОСОБА_9 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст. 28, ч.1 ст. 357 КК України та виправдав його у зв`язку з недоведенням вчинення даного кримінального правопорушення, тобто фактично зазначив дві різні самостійні підстави для виправдання особи, що є взаємовиключними, тому прокурор вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яке не узгоджується з вимогами статей 284, 370, 373, 374 КПК, що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні прокурори підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_11 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без зміни.

Потерпілий ОСОБА_12 у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду провадження, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України зазначено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 судом першої інстанції розглянуто з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з огляду нанаступне.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вирок буде законним лише в тому випадку, коли він ухвалений з дотриманням всіх матеріальних законів, які підлягали застосуванню, та відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а саме: його ухваленню передувало проведення передбачених законом процесуальних дій, а зміст вироку викладено у відповідній закону формі.

Надаючи великого значення формі вироку, законодавець враховував, що тільки у правильній формі зміст вироку може бути зрозуміло як обвинуваченому, іншим учасникам процесу, органам, що фактично виконують вирок, так і всім присутнім у залі судового засідання громадянам.

Форма вироку передбачає певний порядок як розташування всіх складових частин вироку, так і викладу кожної його частини, а також логічність викладу всіх елементів вироку з приведенням відповідного мотивування.

Форма рішення - одна з рис, притаманних процесуальній формі судочинства в цілому, а тому точне дотримання передбаченої законом форми судового рішення - неодмінна умова законності судочинства та законності судового рішення в цілому.

Так, згідно положень ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнано судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Крім того, положенням п.2 ч.3 ст. 374 КПК України передбачено, що у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Дана вимога кримінального процесуального закону не в повному обсязі виконана судом першої інстанції у цій кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Як вбачається з мотивувальної частини вироку судом першої інстанції було проігноровано вимоги щодо змісту вироку, передбачені ст.374 КПК України.

Так, судом першої інстанції після викладу формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, щодо ОСОБА_8 , надається оцінка доказів на підтвердження встановлених судом обставин щодо скоєного злочину ОСОБА_8 , після чого викладено формулювання обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_9 і визнано судом недоведеним.

Крім того, з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що останні, оглянувши знайдену пластикову картку банку АТ «ПУМБ», яка належить ОСОБА_12 , помітили, що в картку вмонтований електронний чіп для проведення безготівкового безконтактного розрахунку та у останньої виник злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, а саме грошових коштів з банківської карти банку АТ «ПУМБ» № НОМЕР_1 (), яка згідно Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-ІІІ та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-ІІІ є офіційним документом.

Між тим, суд визнав встановленим, що ОСОБА_8 , оглянувши знайдену пластикову картку банку АТ «ПУМБ», яка належить ОСОБА_12 , помітила, що в картку вмонтований електронний чіп для проведення безготівкового безконтактного розрахунку та у останньої виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, а саме грошових коштів з банківської карти банку АТ «ПУМБ» № НОМЕР_1 (), яка згідно Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-ІІІ та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-ІІІ є офіційним документом.

При цьому, судом викладено формулювання обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_9 і визнано судом недоведеним у тому, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , оглянувши викрадену пластикову картку банку АТ «ПУМБ», яка належить ОСОБА_12 , помітили, що в картку вмонтований електронний чіп для проведення безготівкового безконтактного розрахунку та у останніх виник спільний злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, а саме грошових коштів з банківської карти банку АТ «ПУМБ» № НОМЕР_1 (), яка згідно Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-ІІІ та Закону України «Про платіжні системи та переказ і коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-ІІІ є офіційним документом.

Таким чином, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним щодо ОСОБА_8 та формулювання обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_9 і визнано судом недоведеним, містить суперечності, а тому висновки суду першої інстанції, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції фактично виключив з обвинувачення ознаку повторності в діях ОСОБА_8 , не вмотивувавши своє рішення жодним чином.

Крім того, статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд ( ст. 6 КЗПЛ).

Отже, чинне законодавство цілком визначено говорить про сукупність доказів як про найбільш важливу умову ухвалення обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. При цьому досить важливе значення мають виклад і мотивування оцінки кожного доказу у поєднанні з іншими доказами.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_9 за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.28, ч.1 ст.357 КК України, суд у вироку навів показання обвинувачених, які вони давали в судовому засіданні, й дослідив письмові докази, покладені в основу обвинувачення.

Між тим цим доказам суд належної оцінки не надав, не навів у вироку переконливих мотивів чому він відкидає кожен з доказів обвинувачення окремо та у їх сукупності, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду.

Так, судом першої інстанції було досліджено докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28, ч.1 ст.357 КК України, а саме: протокол огляду предмету від 03 травня 2024 року, протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07 травня 2024 року, протоколи огляду дисків з записами з автобусної зупинку, що знаходиться біля аптеки «Руан», магазину «Аврора» та магазину «Амстер», протокол тимчасового доступу до речей і документів з додатками від 28 травня 2024 року, протокол проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченої ОСОБА_8 від 21 травня 2024 року.

Після дослідження вищевказаних письмових доказів, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказані докази не спростували зазначені обвинуваченими обставини, зокрема про те, що ОСОБА_8 знайшла картку банка «ПУМБ» і не розповідала про неї обвинуваченому ОСОБА_9 , доки вони не змогли купити цигарки в магазині «Амстер», та про те, що обвинувачений ОСОБА_9 не був обізнаний про факт привласнення знайденої ОСОБА_8 картки банку «ПУМБ» та розрахунку з неї в магазині «Аврора» саме ОСОБА_8 .

Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Всупереч наведеному, місцевий суд фактично перерахував докази, які були долучені до матеріалів провадження, не зазначив, які саме обставини доводять чи спростовують ці докази, не дав їм оцінки як кожному окремо, так і в сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Адже внутрішнє переконання, до якого приходять суб`єкти оцінки, має ґрунтуватись саме на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх доказів у їх сукупності.

Застосовуючи підхід до оцінки доказів лише з позиції чи встановлює він винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а також не надаючи оцінки кожному доказу окремо, суд першої інстанції порушив вимоги ст. ст. 91, 94 КПК України, які є істотними тому, що вони перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У зв`язку з вищенаведеним, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку й щодо виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 та перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.1 ст.28, ч.1 ст.357 КК України на ч.1 ст. 357 КК України.

Крім того, згідно п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК Україниу мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Вказаних вимог норм кримінального процесуального закону при ухваленні виправдувального вироку судом першої інстанції належним чином не дотримано.

Так, аналіз зазначених вище норм закону, зокрема ст. ст. 373, 374 КПК України, свідчить про те, що у виправдувальному вироку може бути зазначена тільки одна підстава виправдання особи.

Як видно з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції висловив позицію щодо недоведеності в діянні обвинуваченого ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, що передбачено п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України.

Разом з тим, в резолютивній частині суд першої інстанції виправдав ОСОБА_9 у зв`язку з недоведенням вчинення даного кримінального правопорушення, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Таким чином, суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку зазначив одну підставу виправдання особи, а в резолютивній іншу, що є підставою для скасування такого судового рішення, оскільки суд першої інстанції фактично зазначає дві різні самостійні підстави для виправдання особи, що є взаємовиключними.

При зазначеному висновку, апеляційний суд, також зважає на правовий висновок з цього питання викладений в постанові судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 липня 2019 року в справі №128/1266/16-к (провадження №51-8157км18, згідно якого, суд не може зазначати двох різних самостійних підстав для виправдання особи та застосовувати дві взаємовиключні форми завершення розгляду справи.

Виходячи з викладеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого дійшов до передчасного висновку про необхідність виправдання.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст.7 цього Кодексу.

За наведеного, виходячи із загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог ст. 7 КПК України, апеляційний суд вважає, що зазначені порушення, допущені судом першої інстанції, є істотними, оскільки вплинули на законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції в даному випадку позбавлений можливості винести рішення по суті у кримінальному провадженні, а тому оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з призначенням, враховуючи положення ст. 415 КПК України, нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.

При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини провадження, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційній скарзі прокурора, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.

З огляду на викладене апеляційна скарга прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2024 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4