Справа № 930/236/25
Провадження №11-кп/801/997/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора

у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000269, внесеного до ЄРДР 24.10.2024 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 25.07.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі ст. 70 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Вирішено питання із заходом забезпечення кримінального провадження, долею речових доказів та процесуальними витратами.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 25.07.2025 ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 185 КК України за таких обставин.

У порушення вимог ст.ст. 3,41 Конституції України, ст. ст.11,16,49,127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах військового стану який триває по теперішній час, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, ОСОБА_8 будучи раніше судимим вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 09.11.2021 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді трьох років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком два роки, та в подальшому, 05.12.2023 ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області звільнений від відбування покарання у зв`язку із закінченням випробувального терміну, маючи не погашену судимість, на шлях виправлення не став та повторно вчинив новий умисний злочин проти власності за наступних обставин.

14.10.2024 у денну пору доби, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_8 , прийшов до домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке по праву власності належить ОСОБА_9 .

У подальшому, ОСОБА_8 реалізовуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), діючи повторно, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, переконавшись у тому, що за його діями не спостерігають сторонні особи, зайшов на територію вказаного вище домогосподарства де шляхом вільного доступу, а саме через не зачиненні вхідні двері, проник до житлового будинку, звідки здійснив крадіжку мікрохвильової печі торгової марки «Blaufisch» моделі «BMO-105ES» вартістю 3119 гривень 42 копійки, супутникового ресивера (тюнера) торгової марки «Orton» моделі «4100С» вартістю 233 гривні 92 копійки, після чого з місця події зник та розпорядився викраденим на власний розсуд, чим завдав матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_9 на суму 3343 гривні 34 копійки.

Окрім того, ОСОБА_8 , 20.10.2024 близько 06:00 год. перебуваючи у квартирі ОСОБА_10 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , під час спільного розпиття спиртних напоїв разом із ОСОБА_10 , почув від останньої образливі висловлювання на свою адресу. Після чого у нього виник умисел на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи свій злочинний умисел направлений на заподіяння ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків ОСОБА_8 , знаходячись у положенні стоячи навпроти ОСОБА_10 , яка лежала на ліжку, умисно наніс їй не менше 3-х ударів дерев`яним стільцем в область обличчя та голови.

Продовжуючи свій злочинний умисел направлений на спричинення ОСОБА_10 , тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 взявши у праву руку частину стільця, який розломився від попередніх нанесених ударів, умисно наніс ним не менше 4-х ударів в область грудей та живота ОСОБА_10 , а також не менше 4-х ударів правою ногою в область живота та грудей.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_8 спричинив потерпілій ОСОБА_10 тілесні ушкодження в вигляді синців в області обличчя, тулуба та верхніх та нижніх кінцівок, забійної рани в області правої вушної раковини, гематоми в проекції правого ліктьового суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» п. 2.3.5; закритий вивих правого передпліччя, закритий перелом верхньої третини лівої ліктьової кістки, закритий перелом верхньої третини великогомілкової кістки, закритий перелом Х ребра справа відносяться до середніх тілесних ушкоджень за відсутністю небезпеки для життя та які спричинили тривалий (понад 21-н день) розлад здоров`я, згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» п. 2.2.2; відкрита черепно-мозкова травма, забійно-рвана рана тьмяно-скроневої ділянки голови справа, відкритий перелом тім`яної та скроневої кісток справа (склепіння черепа), субдуральна гематома справа, забій головного мозку які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя, згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» п. 2.1.3.б).

Окрім того, ОСОБА_8 06.12.2024 близько 08:00 год. перебуваючи у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_4 , який по праву власності належить ОСОБА_11 , та в якому проживає ОСОБА_12 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна та звернення його на свою користь, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, переконавшись, що за його діями не спостерігають сторонні особи, діючи таємно, повторно, в умовах військового стану з корисливим мотивів вчинив крадіжку мобільного телефону торгової марки «SAMSUNG» моделі «SM-A057G/DSN» 4/128 Гб, вартістю 5187 гривень 68 копійок, після чого з місця події зник та розпорядився викраденим на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 5187 гривень 68 копійок.

Не погодившись із даним судовим рішенням захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 25.07.2025 у частині покарання та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, за ч. 4 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з іспитовим строком на термін визначений судом.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 25.07.2025 підлягає зміні через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Суд першої інстанції при ухваленні вироку не в повній мірі дотримався вимог ст. ст. 65, 69 КК України та положень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», оскільки не врахував усіх обставин, що пом`якшують покарання, та не навів достатнього обґрунтування відмови у застосуванні положень ст. 69 КК України.

Зокрема, суд не взяв до уваги, що ОСОБА_8 повністю визнав свою вину у вчинених кримінальних правопорушеннях, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував потерпілим завдані збитки, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, він є особою похилого віку, має батьків, які потребують стороннього догляду, позитивно характеризується за місцем проживання та раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності умовно, з можливістю виправлення без ізоляції від суспільства.

Наявність сукупності таких пом`якшуючих обставин істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину та дає підстави для застосування ст. 69 КК України з призначенням покарання нижче від найнижчої межі санкції. Однак суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, не навів жодних належних мотивів, чому не застосував положення ст. 69 КК України, чим порушив вимоги ст. ст. 370, 409 КПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання є занадто суворим і не відповідає засадам справедливості, індивідуалізації та співмірності покарання, визначеним кримінальним законом, що є підставою для зміни вироку суду першої інстанції шляхом пом`якшення призначеного покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду присутнім не був.

Водночас суд зазначає, що подана апеляційна скарга не містить вимог, які б погіршували його становище, а відтак відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК України її можливо розглянути за відсутності обвинуваченого.

При цьому вироком суду першої інстанції запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін, а від обвинуваченого не надходило жодних клопотань про забезпечення його особистої участі в апеляційному розгляді.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність обвинуваченого у судовому засіданні не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті та не порушує його права на захист.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовільнити, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду відповідає.

Так, захисник ОСОБА_7 просить застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 положення ст. ст. 69, 75 КК України з урахуванням того, що останній повністю визнав свою вину у вчинених кримінальних правопорушеннях, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував потерпілим завдані збитки, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, ОСОБА_8 є особою похилого віку, має батьків, які потребують стороннього догляду, позитивно характеризується за місцем проживання та раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності умовно, з можливістю виправлення без ізоляції від суспільства.

Щодо можливості застосування ст. 69 КК України, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

У постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 17.09.2019 у справі № 744/884/17 (провадження № 51-8413км18) зроблено висновок, що застосування ст. 69 КК можливе лише тоді, коли певні обставини або їх сукупність одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: по-перше, вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частини 1 або 2 ст. 66 КК, а по-друге, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Обставини чи їх сукупність, які відповідно до ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого характеру і сили, які за своїм змістом подібні до тих, що зумовили законодавця створити привілейовані склади злочинів.

Таку ж саму позицію Верховний суд виклав і у своїй постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18), де Суд звернув увагу на те, що ч. 1 ст. 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Верховний Суд 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначив поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом з тим, обставини, на які посилається сторона захисту (визнання вини, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданої шкоди), дійсно є пом`якшуючими (п. 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК України) та враховані судом першої інстанції. Проте вони не можуть бути розцінені як виняткові у розумінні ст. 69 КК України та не знижують істотно ступінь тяжкості вчинених злочинів.

Тобто, під час застосування ст. 69 КК України слід встановити не лише наявність двох і більше пом`якшуючих обставин, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Приписи ст. 69 КК України про призначення винуватій особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках.

Тому, для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Таким чином, хоча матеріали справи підтверджують наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, вони не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів і дають суду право вийти за межі мінімальної санкції. У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для застосування ст. 69 КК України.

Щодо застосування ст. 75 КК України, то колегія суддів дійшла до наступного висновку.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Водночас, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.

ОСОБА_8 призначено за сукупністю злочинів 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Верховний суд з даного приводу висловив наступну позицію, що звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК) може застосовуватися у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства. Намагання засудженого працевлаштуватися та відшкодувати шкоду потерпілому є щирим каяттям, що було враховано судом під час призначення особі покарання як обставина, що його пом`якшує, та не вказує на можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Дана позиція була висловлена зокрема у постанові від 09.08.2021 (справа № 235/689/20, постанові від 25.01.2021 (справа № 331/2455/19), постанові від 09.12.2020 (справа № 320/2380/17-к), постанові від 15.02.2022 (справа № 127/792/18).

Суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_8 є особою, яка неодноразово судима за вчинення умисних злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробила і невдовзі після відбуття покарання знову вчинила умисні злочини. Така поведінка свідчить про стійку злочинну налаштованість, підвищену суспільну небезпечність та неможливість її нейтралізації більш м`яким покаранням.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення у період війни, яка триває в Україні, у зв`язку з нападом рф, Законом України затверджено Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні».

Будучи діючим військовослужбовцем, ОСОБА_8 у період дії воєнного стану, коли вся держава мобілізувала свої сили й ресурси на відсіч збройній агресії, коли українське суспільство продемонструвало небачену згуртованість, самопожертву та готовність ділитися останнім заради спільної мети збереження незалежності й життя співгромадян, знехтував моральними, конституційними та загальнолюдськими цінностями. У той час, коли кожен громадянин, у тому числі й військовослужбовець, покликаний стати прикладом дисципліни, честі та відповідальності, він вдався до протиправних дій, спрямованих на власне збагачення, здійснивши крадіжку майна у своїх співгромадян. Такі дії, вчинені у надзвичайно складний для держави період, об`єктивно підвищують ступінь тяжкості злочину, адже свідчать не лише про зневагу до закону, але й про відверту зраду суспільної довіри, яка покладається на військовослужбовців у воєнний час.

Крім того, поведінка ОСОБА_8 не обмежилася лише посяганням на власність. Як убачається з матеріалів провадження, він умисно спричинив потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя. Поєднання насильницьких злочинів із корисливими діяннями свідчить про підвищений рівень його суспільної небезпечності, що значно перевищує звичайний ступінь суспільної небезпечності подібних кримінальних правопорушень і вимагає жорсткої правової оцінки.

Таким чином, навіть ураховані судом першої інстанції пом`якшуючі обставини не дають підстав визнати призначене покарання явно несправедливим чи надмірно суворим, а отже не створюють підстав для застосування норм ст. 69 КК України чи ст. 75 КК України.

Більше того, Верховний Суд у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції, визначаючи вид та розмір покарання, обґрунтовано врахував як ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 злочинів, так і дані про його особу, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, що у своїй сукупності дало можливість призначити покарання, співмірне тяжкості кримінальних правопорушень та достатнє для досягнення його мети. Призначений строк позбавлення волі не є надмірним чи таким, що виходить за межі вчиненого діянні, а навпаки відповідає вимогам справедливості та індивідуалізації покарання.

Тобто дане покарання повністю узгоджується із практикою Верховного суду та не є «явно несправедливим», оскільки не є таким покаранням, яке є результатом істотної диспропорції між видом і розміром покарання та фактичними обставинами справи.

Беручи до уваги усе вищезазначене, колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої інстанції проте, що тяжкість вчиненого правопорушення, фактичні обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого в своїй сукупності виключають будь-які обґрунтовані підстави як для пом`якшення останньому покарання, призначеного судом першої інстанції, так і застосування процесуального інституту призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст.69 КК України), або застосування положень ст. 75 КК України.

Отже, після системного аналізу матеріалів судової справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 25.07.2025 є законним і обґрунтованим, ухваленим із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги захисника безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 25.07.2025, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4