Справа № 127/7218/24
Провадження №11-кп/801/155/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000160, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 16 квітня 2023 року, за апеляційною скаргою старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2025 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Покладено на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України:

періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речового доказу.

За обставин детально викладених у вироку, судом визнано доведеним, що 13 квітня 2023 року приблизно о 18:30 год біля будинку № 26 по вул. Маліновського у м. Вінниці між ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 після словесного конфлікту щодо порушення останнім правил паркування автомобіля відбулася бійка, під час якої, діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_11 із застосуванням газового балончика з вмістом речовини сльозоточивої та дратівливої дії розпилив указану речовину в обличчя ОСОБА_9 , а ОСОБА_7 у подальшому наніс лівою ногою один удар в область паху останнього, внаслідок чого потерпілий отримав тяжке тілесне ушкодження.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, що спричинило втрату функцій органу та каліцтво статевого органу.

Вимоги апеляційної скарг та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі старший групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурор Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2025 року скасувати в частині призначення покарання через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням покарання у вигляді семи років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня його затримання на виконання вироку апеляційного суду.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на прізвища ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , змінивши їх на формулювання «особа, провадження щодо якої закрито у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення».

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

при призначенні покарання, місцевий суд застосував закон, який не підлягав застосуванню, а саме ст. 75 КК України, при цьому не урахував ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який після вчинення злочину до правоохоронних органів із зізнанням не з`явився, не сприяв його розкриттю, не визнав себе винуватим, не надав критичної оцінки своїй злочинній поведінці та не розкаявся у вчиненому;

при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, місцевий суд указав, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення він вчинив спільно з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що є неприпустимим, оскільки ухвалою цього ж суду від 15 листопада 2024 року кримінальне провадження щодо останніх за ч. 1 ст. 125 КК України закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КК України.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, указали, що оскаржуваний вирок є законним і обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, указали, що оскаржуваний вирок є законним і обґрунтованим.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг у їх межах, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. Указаний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставне застосування до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України колегія суддів вважає безпідставним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 є тяжким злочином;

характеристику особи обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за яким компрометуючих даних не надходило;

обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого повне відшкодування завданої шкоди;

відсутність обставин, що обтяжують покарання;

думку потерпілого, який підтвердив повне відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди та просив не позбавляти ОСОБА_7 волі.

Урахувавши обставини, що впливають на призначення покарання, суд, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, в межах санкцій указаної статті, дійшов висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання та ухвалив рішення про звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 75 КК України встановлено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням також визначив Верховний Суд у постанові від 19 липня 2018 року у справі № 755/6254/17, де указав, що:

«згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована у тому разі, коли при призначенні покарання, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві».

Відтак умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

На думку колегії суддів, наведені судом першої інстанції обставини дають підстави стверджувати про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без реального відбування ним покарання, а призначене покарання із застосуванням звільнення від відбування покарання із випробуванням є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас в апеляційній скарзі прокурором не наведено мотивів посилення призначеного ОСОБА_7 покарання шляхом призначення цього покарання без застосування ст. 75 КК України.

Належних доводів того, чому висновки суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без відбування ним покарання є незаконними, невмотивованими чи необґрунтованими прокурором у апеляційній скарзі не наведено.

Місцевий суд в цілому дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального законів, належним чином використав свої дискреційні повноваження та достатньо переконливо обґрунтував своє рішення, що визначена ОСОБА_7 форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, що забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Ураховуючи встановлені судом обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що прокурор в апеляційній скарзі не навів переконливого обґрунтування тверджень про неможливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання, так і мотивованих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції в частині призначеного покарання.

Відповідно до ст. 374 КПК України та роз`яснень, що містяться в п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року в резолютивній частині обвинувального вироку, зокрема, суд ухвалює рішення про початок строку покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Проте, ухваливши рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд не визначив початок іспитового строку, що тягне за собою зміну судового рішення.

Апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що місцевий суд допустився помилки при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження мають відповідати загальним засадам кримінального провадження, однією з яких є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (ст. 17 КПК України передбачає).

Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Неприпустимим є використання тверджень у судових рішеннях про вчинення кримінальних правопорушень конкретними особами, у тому числі у співучасті з обвинуваченим, із зазначенням їх особистих даних, за відсутності вироку суду відносно них, який набрав законної сили, оскільки це порушує засади кримінального провадження презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, чого суд першої інстанції у своєму вироку не дотримався.

Місцевий суд у мотивувальній частині вироку, формулюючи обвинувачення, визнане судом доведеним, указав, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, останній вчинив спільно з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Такі дані у вироку суду прямо указують на ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , як осіб спільно з якими ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

Водночас місцевий суд залишив поза увагою ту обставину, що ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2024 року кримінальне провадження № 0000160, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 16 квітня 2023 року щодо ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 125 КК України та ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 125 КК України закрито у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_9 від обвинувачення.

Відтак з мотивувальної частини оскаржуваного вироку слід виключити посилання на ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , указавши їх як осіб, кримінальне провадження щодо яких закрито у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення.

Отже, при призначенні покарання (визначенні початку відбування строку покарання) ОСОБА_7 та формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК України є підставою для зміни вироку в апеляційному порядку.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 слід задовольнити частково, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції змінити в частині визначення початку іспитового строку та формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України змінити в частині визначення початку іспитового строку та формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначити в резолютивній частині вироку, що початок іспитового строку ОСОБА_7 слід рахувати з дня ухвалення вироку, тобто 13 листопада 2025 року.

Виключити з мотивувальної частини вироку, з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, посилання на ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , зазначивши їх як осіб, кримінальне провадження щодо яких закрито у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4