Пересипський районний суд міста Одеси
Провадження №1-кс/523/532/26
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2026 року м. Одеса

Слідчий суддя Пересипського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 та її представника адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду скаргу останньої особи на рішення слідчого про закриття кримінального провадження №0001269 від 03 вересня 2024 року, за ознаками ч.2 ст.152 КК України,

в с т а н о в и в:

29 грудня 2025 року до Пересипського районного суду м. Одеси надійшла скарга представника потерпілої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на постанову старшого слідчого в особливо важливих справах Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_7 від 18 грудня 2025 року про закриття кримінального провадження №0001269 від 03 вересня 2024 року, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.152 КК України.

Представник потерпілої зазначає, що про оскаржуване рішення слідчого стало відомо лише 23 грудня 2025 року, що не спростовано слідчим чи прокурором.

В обґрунтування поданої скарги потерпіла та її представник послалися на неповноту та неправильність висновків слідчого, що були, на їх думку, обумовлені нездійсненням слідчим усіх процесуальних дій, спрямованих на притягнення до відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, а також можливим неправомірним впливом останнього на слідчого та прокурора в силу службових повноважень працівника правоохоронного антикорупційного органу.

Слідчий, будучи сповіщеною про час і місце судового розгляду, в судові засідання жодного разу не прибула, клопотань про відкладення розгляду не подала, у зв`язку із чим, з метою дотримання розумних строків та за згодою сторін, слідчий суддя розглянув скаргу у відсутність слідчого, на підставі наявної скарги, а також поданих слідчим та прокурором письмових заперечень проти неї та матеріалів закритого кримінального провадження 0001269 від 03 вересня 2024 року, за ознаками ч.2 ст.152 КК України.

Дослідивши скаргу, отримавши пояснення потерпілої та її представника в її підтримку, думку прокурора про відсутність достатніх підстав для її задоволення, слідчий суддя дійшов наступного.

Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Оскільки оскаржуване процесуальне рішення має істотне значення для кримінального провадження, то при судовому розгляді скарги слід з`ясувати питання: дотримання слідчим вимог щодо всебічності та повноти дослідження обставин кримінального провадження, проведення необхідного та повного переліку слідчих дій, спрямованих на встановлення в ньому істини; дотримання процесуального порядку та підстав закриття провадження, а також обґрунтованості викладених в постанові висновків.

Відповідно до положень п.2 ч.5 ст.110 КПК України мотивувальна частина постанови слідчого повинна містити відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови , а також мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Як вбачається із змісту оскаржуваної постанови це процесуальне рішення фактично обґрунтовано:

- отриманими показаннями потерпілої ОСОБА_5 про її зґвалтування співмешканцем 23 квітня 2024 року за місцем їх сумісного проживання, наступний виклик співробітників поліції, безрезультатні спроби пройти медичний огляд в декількох медичних закладах, вимушене подання заяви про відмову від подальшого кримінального переслідування співмешканця;

- отриманими показаннями свідка ОСОБА_8 сестри потерпілої, про її прибуття до місця події, обізнаністю про факт зґвалтування зі слів потерпілої, а також про певні обставини поведінки учасників події при прибутті наряду поліції;

- отриманими показаннями свідка ОСОБА_9 про виниклий 23 квітня 2024 року конфлікт між ним та потерпілою, під час якого саме остання допустила щодо нього насильницькі дії, що обумовило його звернення до органу поліції із повідомленням про домашнє насильство, на що ОСОБА_5 подала власне завідомо неправдиве звернення про нібито її зґвалтування свідком;

- аналізом матеріалів Єдиного обліку №8954 від 23 квітня 2024 року про надходження на лінію «102» від ОСОБА_5 повідомлення про її зґвалтування співмешканцем, а також наступне подання іншої заяви про фактично помилкове попереднє звернення (передчасно не розібралася у ситуації, яка виникла, у зв`язку із чим, просить не розглядати первинне звернення та більше її не турбувати);

- відсутністю в діянні неконкретизованої особи складу злочину, передбаченого ч.2 ст.152 КК України.

Слідчий суддя не погоджується із обґрунтуванням слідчим постановленого та оскаржуваного процесуального рішення, виходячи із наступного.

Представником потерпілої 13 квітня 2025 року було подано слідчому клопотання про допит в якості свідків співробітників територіального органу поліції ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які 23 квітня 2024 року в складі слідчо-оперативної групи прибували на виклик ОСОБА_5 (а.с.124-127).

Відсутність можливої постанови слідчого про відмову в задоволенні такого клопотання, в силу положень ст.220 КПК України, означає, що слідчий фактично погоджувалася з необхідністю здійснення відповідних процесуальних дій.

Як вбачається із письмових вказівок прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_12 від 05 червня 2025 року слідчому необхідно було у порядку, визначеному КПК України:

- забезпечити встановлення співробітників поліції, які прибули 23 квітня 2024 року на виклик за місцем мешкання потерпілої ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_9 та здійснити їх допит в якості свідків;

- витребувати інформацію щодо можливого звернення потерпілої ОСОБА_5 до оператора «103», КНП «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради та КНП «Міська клінічна лікарня №11» Одеської міської ради за медичною допомогою внаслідок зґвалтування;

- забезпечити проведення судово-медичної експертизи щодо можливого отримання ОСОБА_5 23 квітня 2024 року тілесних ушкоджень внаслідок зґвалтування (а.с.328-329).

Слідчий зобов`язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються у письмовій формі. Невиконання слідчим законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність та є підставою для відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування керівником органу досудового розслідування. Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого (ч.4 та ч.5 ст.40 КПК України).

Незважаючи на задекларовану самостійність слідчого, він зобов`язаний виконувати письмові вказівки прокурора процесуального керівника, надані під час здійснення досудового розслідування. І хоча слідчий наділений правом на їх оскарження (в порядку ст.ст.311-313 КПК України), проте таке оскарження не зупиняє їх виконання. Усі без винятку вказівки прокурора стають для нього обов`язковими для виконання, навіть якщо їхній зміст суперечить його внутрішньому переконанню, тобто не виконувати ці вказівки слідчий не може.

Слідчий суддя констатує, що матеріали закритого кримінального провадження №0001269 від 03 вересня 2024 року, а також зміст оскаржуваної постанови слідчого не містить жодних відомостей про результати виконання, причини неможливості виконання вищенаведених в клопотанні представника потерпілої та письмових вказівок прокурора процесуальних дій, або ж скасування таких письмових вказівок за результатом можливого їх оскарження слідчим в порядку ст.ст.311-313 КПК України.

Вищевикладене обґрунтовує істотну неповноту здійсненого досудового розслідування.

Як зазначалось вище в мотивувальній частині постанови слідчий навела зміст показань потерпілої ОСОБА_5 , узгоджувальні з ними показання свідка ОСОБА_8 , протилежні їм показання свідка ОСОБА_9 ; а також аналіз матеріалів Єдиного обліку №8954 від 23 квітня 2024 року.

Натомість, постанова слідчого не містить жодного власного висновку слідчого про те, чи відбулися взагалі дії сексуального характеру 23 квітня 2024 року між потерпілою та свідком, чи мали вони добровільний характер, чи узгоджуються викладені показання допитаних осіб з іншими зібраними в провадженні доказами, зокрема, письмовими документами, висновком психолого-психіатричної експертизи, наданими відеозаписами та скріншотами листувань, численними примірниками долучених до провадження судових рішень, ухвалених в порядку цивільного та кримінального судочинства стосовно правовідносин, що виникли між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , сукупністю яких конкретно визначених доказів спростовано доводи потерпілої, тобто неможливо з`ясувати, які ж саме фактичні обставини кримінального провадження остаточно встановив слідчий та чому, здійснюючи власну правову оцінку на підставі аналізу отриманих доказів, надав перевагу саме версії подій, про яку показав свідок ОСОБА_9 .

Окрім того, як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваної постанови слідчий дійшов висновку про відсутність в кримінальному провадженні неконкретизованої ознаки складу злочину, передбаченого ч.2 ст.152 КК України, фактично визначеного в редакції ч.1 ст.152 цього ж кодексу згідно із Законом від 05 квітня 2001 року №2341-III, відповідно до якого зґвалтування - це статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування або з використанням безпорадного стану потерпілої особи. При цьому слідчим також використано відповідні роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №5 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи».

Водночас, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння (ч.2 ст.4 КК України).

А тому слідчим не враховано, що станом на 23 квітня 2024 року диспозиція ч.2 ст.152 КК України діяла в редакції Закону від 06 грудня 2017 року №2227-VIII, відповідно до якої розслідуваний склад злочину зґвалтування це вчинення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій або будь-якого іншого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи.

Відповідно до сформованих в постанові суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №566/1420/19 правових висновків:

1) У примітці до ст.152 КК України визначено, що згода вважається добровільною, якщо вона є результатом вільного волевиявлення особи, з урахуванням супутніх обставин. Отже, за змістом закону України про кримінальну відповідальність йдеться не про конкретний спосіб подолання опору чи ігнорування волі потерпілої особи, а про проникнення в тіло іншої людини за відсутності такого вільного волевиявлення потерпілої особи, що недвозначно свідчить про її добровільну згоду на це (за відсутності протиправного впливу на психіку і волю потерпілої особи, нехтування її волею);

2) Водночас закон України про кримінальну відповідальність не містить визначення поняття «згода», як і не конкретизує змісту поняття «відсутність згоди». Відсутність такої згоди є питанням факту, вирішення якого покладено на суд в конкретному кримінальному провадженні, який оцінюється у контексті супутніх обставин;

3) Для інкримінування ст.152 КК України потрібно встановити, що дії сексуального характеру були вчинені за відсутності чітко вираженого, явного, переконливого, такого, щоб інша особа зрозуміла, що особа бажає сексуального проникнення в її тіло, волевиявлення, за якого кожен із партнерів упевнений у добровільній згоді іншого на конкретні дії сексуального характеру, що виражена в певній зовнішній формі (вербально, жестами, мімікою чи конклюдентними діями тощо);

4) З урахуванням супутніх обставин ознаки зґвалтування відсутні, якщо особі поза розумним сумнівом не мало спасти на думку, що потерпіла не погоджується на дії сексуального характеру щодо неї, а переконання в її добровільній згоді та вільному волевиявленні є щирим. Добровільність згоди має бути підтверджена доказами в кримінальному провадженні, оскільки законодавець установив у ст.152 КК України презумпцію незгоди потерпілого. Будь-який акт проникнення в тіло потерпілої, без відповідного стверджувального добровільного дозволу з її боку, становить кримінально каране за законом посягання.

5) З огляду на приписи закону України про кримінальну відповідальність, від контексту супутніх обставин значною мірою залежить визначення вільності волевиявлення про добру волю особи, а отже, і встановлення підстави кримінальної відповідальності за ст.152 КК України.

6) Сексуальне проникнення в тіло не може вважатись вчиненим за добровільною згодою в контексті супутніх обставин, якщо воно було здійснено внаслідок застосування фізичного насильства, погрози його застосування чи інших, подібних до них за особливостями впливу на психіку потерпілої особи способів вчинення злочину, шляхом використання безпорадного стану.

7) Встановлення факту застосування фізичного насильства, погрози його застосування чи інших способів подолання реального або попередження очікуваного опору, які фактично ставлять потерпілу особу у стан, схожий на стан крайньої необхідності, коли вона вимушено погоджується на вчинення щодо неї дій сексуального характеру під загрозою негайного заподіяння іншої істотної шкоди правоохоронюваним інтересам (власним чи третьої особи), виключає і вільне волевиявлення особи.

8) Обґрунтування винуватості особи у вчиненні зґвалтування пов`язане з доведенням змісту суб`єктивної сторони цього злочину, який виявляється у формі прямого умислу (наміру здійснити проникнення в тіло та усвідомлення того, що на це немає згоди потерпілої особи). Виконавець злочину усвідомлює, що потерпіла особа не дає добровільної згоди, зокрема і через те, що не надавав достатнього значення встановленню факту того, дає вона свою згоду чи ні, коли зовсім не замислився над цим або якщо він, усвідомлюючи, що інша особа вірогідно не погоджується, продовжував вчиняти свої дії.

9) За усталеними в правозастосовній практиці положеннями, стан алкогольного чи іншого сп`яніння жертви; її поведінка до події; нехтування нею заходами особистої безпеки; моральне обличчя потерпілої особи та спосіб її життя; аморальна чи інша віктимна поведінка потерпілої особи, яка, можливо, свідомо провокувала сексуальну поведінку злочинця з наміром припинити надалі вчинення дій сексуального характеру щодо неї, не виключають кримінальної відповідальності за ст.152 КК України.

Слідчий суддя констатує, що оскаржувана постанова слідчого також не ґрунтується на вищевикладених правових висновках стосовно обставин, які підлягають перевірці та доведенню під час досудового розслідування складу злочину, передбаченого ч.2 ст.152 КК України, в редакції Закону від 06 грудня 2017 року №2227-VIII.

З урахуванням викладеного слідчий суддя вважає необхідним визнати оскаржуване потерпілою та її представником процесуальне рішення слідчого від 18 грудня 2025 року таким, що було прийнято передчасно, на підставі, щонайменше, не повного зібрання та дослідження під час досудового розслідування доказів, у зв`язку із чим це рішення необхідно скасувати, а кримінальне провадження №0001269 від 03 вересня 2024 року, за ознаками ч.2 ст.152 КК України, повернути керівнику органу досудового розслідування для вирішення питань, пов`язаних з подальшим розслідуванням та проведенням слідчих дій, достатніх для прийняття в провадженні остаточного законного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303-307 КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в:

Скаргу представника потерпілої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову старшого слідчого в особливо важливих справах Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_7 від 18 грудня 2025 року про закриття кримінального провадження №0001269 від 03 вересня 2024 року, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.152 КК України, - скасувати.

Матеріали кримінального провадження №0001269 від 03 вересня 2024 року направити до Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві для проведення досудового розслідування.

На підставі ч.4 ст.535 КПК України зобов`язати керівника зазначеного органу досудового розслідування повідомити Пересипський районний суд м. Одеси про виконання даної ухвали слідчого судді.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1