ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/5948/25

Провадження № 11-кп/820/714/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2025 року у кримінальному провадженні №0003883, внесеному до ЄРДР від 23.12.2024 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 07.10.2009 року Дніпровським районним судом м.Києва за ст. 187 ч. 1, ст. 309 ч. 2 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, звільнений 26.12.2014 року;

- 05.02.2016 року Жмеринським міським судом Вінницької області за ст. 185 ч. 3 КК України, до покарання у виді позбавлення строком на 3 роки 10 місяців;

- 27.01.2016 року Вінницьким районним судом за ст.15 ч. 2, ст. 185 ч. 3, ст. 70 ч.ч. 1, 4 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 10 місяців. На підставі ст. 70 ч. 4 приєднано вирок Жмеринського міського суду Вінницької області, та притягнуто до відбуття покарання строком на 4 роки 6 місяців, звільнений 08.11.2019 року;

- 12.11.2020 року Вінницьким районним судом за ст.185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

- 09.12.2020 Смілянським міським судом Черкаської області за ст. 15 ч. 3, ст. 185 ч. 3 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. 20.07.2021 року визначено остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді 4 років позбавлення волі, звільнений 06.09.2024 року.

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст.15 ч.3, ст.186 ч.4, ст.122 ч.1 КК України та засуджено до покарання: за ст.15 ч.3, ст.186 ч.4 КК України, із застосуванням положень ст. 68 ч. 3 КК України до 6 років 8 місяців позбавлення волі; за ст.122 ч.1 КК України до 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.70 ч.1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі, -

в с т а н о в и л а:

Обставини, вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом.

За вироком суду, 23.12.2024, близько 02 год. 00 хв., ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за злочини проти власності, перебуваючи в стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, в умовах воєнного стану, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, проник у будинок АДРЕСА_2 та застосовуючи до потерпілого ОСОБА_8 насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, намагався відкрито викрасти грошові кошти останнього в сумі 33000грн. та 500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 20938,05 гривень, а всього разом 53938,05грн., проте свій намір не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, за наступних обставин.

У вказаний період доби ОСОБА_7 перелізши через металевий паркан, незаконно проник на територію належного потерпілому ОСОБА_8 домоволодіння, розташованому по АДРЕСА_2 , після чого, переконавшись у відсутності сторонніх осіб та тому, що за його діями ніхто не спостерігає, через не зачинені на дверний замок вхідні двері, незаконно проник до приміщення будинку, з метою вчинення крадіжки наявних на той час у будинку грошових коштів у сумі 33000 гривень та 500 доларів США, (за курсом НБУ -20938,05 грн.), разом 53938,05грн..

У подальшому, перебуваючи у приміщенні будинку, ОСОБА_7 виявив в одній із кімнат потерпілого ОСОБА_8 , який прокинувшись від сну, встав з ліжка і направився в його напрямку.

Будучи викритим потерпілим, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, свідомо бажаючи їх настання, розуміючи, що в країні діє воєнний стан, який введений на території України указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», та який продовжено згідно Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 740/2024 від 28 жовтня 2024 року затвердженого Законом України № 4024-ІХ від 29 жовтня 2024 року, з 05 год 30 хв 10 листопада 2024 року, строком на 90 діб, перебуваючи навпроти потерпілого ОСОБА_8 , наніс йому один удар кулаком правої руки в область лівої ділянки підборіддя, висловлюючи вимогу про передачу грошових коштів, що є у будинку, після чого лівою рукою схопив потерпілого за шию та наніс ще один удар кулаком правої руки в область обличчя, спричинивши потерпілому легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминущі наслідки.

У свою чергу потерпілий ОСОБА_8 , здійснюючи супротив злочинним діям ОСОБА_7 , відштовхнув останнього від себе, після чого ОСОБА_7 продовжуючи свій злочинний умисел, з метою заволодіння чужим майном, знову наніс два удари кулаком правої руки в область обличчя потерпілого, який продовжував чинити опір.

Усвідомивши неможливість подолання опору потерпілого, ОСОБА_7 , побоюючись свого затримання та викриття своїх злочинних дій, покинув приміщення будинку ОСОБА_8 , після чого був затриманий потерпілим у дворі домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином ОСОБА_7 не вчинив усіх дій, які вважав необхідним для доведення злочину до кінця, не виконавши свій злочинний умисел з причин, що не залежали від його волі.

В результаті вказаних протиправних дій, які виразились у замаху на грабіж, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 в сумі 33000 гривень та 500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 20938,05 грн., а всього разом 53938,05 грн., ОСОБА_7 умисно спричинив потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді забійної рани підборіддя по серединній лінії тіла, яка по своєму характеру, відноситься до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, тобто такі, що не є небезпечними для життя чи здоров`я потерпілого.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого, як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, в умовах воєнного стану, кваліфікував його дії за ст.15 ч.3, ст.186 ч.4 КК України.

Окрім того, 23.12.2024, близько 02 год. 05 хв. ОСОБА_7 , будучи в стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, перебуваючи на території належного потерпілому ОСОБА_8 домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 , діючи з метою уникнення затримання потерпілим ОСОБА_8 , після вчинення замаху на грабіж останнього, вирішив спричинити потерпілому тілесні ушкодження.

Тоді ж, ОСОБА_7 діючи з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, в той час коли ОСОБА_8 перебував у положенні стоячи на сходах біля вхідних дверей будинку, правою ногою наніс один удар по зовнішній ділянці лівої ноги потерпілого ОСОБА_8 , внаслідок чого останній впав на сходи, після чого наніс ще один удар правою рукою в область лівого плеча потерпілого.

Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_7 , в той час, коли потерпілий ОСОБА_8 зупинив його на подвір`ї домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , перебуваючи навпроти потерпілого, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, збив потерпілого з ніг та останній впав на землю.

Внаслідок вказаних вище протиправних дій, ОСОБА_7 умисно спричинив потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді:

- саден шкіри по зовнішній поверхні лівого плечового суглобу та по зовнішній поверхні верхньої третини лівого стегна, які по своєму характеру, відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень;

- перелому медіального виростка лівої стегнової кістки, розриву медіального підтримувача надколінника, розтягнення передньої та задньої хрестоподібних зв`язок лівого колінного суглобу, меніскопатії медіальної зв`язки лівого колінного суглобу, запалення слизової сумки над лівим наколінником, які по своєму характеру відносяться до тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості, як такі, що зазвичай призводять до тривалого розладу здоров`я (більше 21 доби).

За вчинене ОСОБА_7 судом визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 122 ч. 1 КК України в умисних діях, які виразились в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Узагальнені доводи апеляційної скарги захисту.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не заперечуючи кваліфікацію його дій за ст. 122 ч. 1 КК України, просить змінити вирок суду та перекваліфікувати його дії з ст. 15 ч. 3, ст. 186 ч. 4 КК України на ст. 15 ч. 3, ст. 185 ч. 4 КК України, а також призначити покарання в межах санкції зазначеної статті.

Вважає, що при постановленні вироку суд неправильно дав оцінку його діям та обставинам справи, так як під час судового слідства не встановлені докази його вини у вчиненні злочину, передбаченого ст. 15 ч. 3, ст. 186 ч. 4 КК України.

Звертає увагу суду на те, що в суді вину він визнав частково та показав, що злочин скоїв, але не грабіж. Окрім того, відразу ж після затримання він надавав слідству визнавальні покази, показав обставини вчинення злочину під час слідчого експерименту, а також розкаявся в тому, що вчинив злочин та шкодує про його наслідки.

Зазначає, що згідно його показань та слідчого експерименту від 23.12.2024 року, він мав намір викрасти з помешкання матеріальні цінності, зокрема, гроші, яких в коридорі будинку по АДРЕСА_2 не знайшов. Коли відкривав двері, маючи умисел на викрадення майна, мені завадив потерпілий, тому він нічого не викрав, тобто не закінчив крадіжку з причин, які не залежали від його волі.

На думку обвинуваченого, при наявності на території домоволодіння і в будинку різних інструментів, знарядь для вчинення нападу чи грабежу і нанесення тілесних ушкоджень, він мав реальну можливість довести злочин до кінця, однак цього не зробив, що свідчить про відсутність умислу на розбійний напад чи грабіж із застосуванням насильства. При цьому доказів на спростування його показів в суді не здобуто, а покази ОСОБА_8 фактично підтверджують його покази, за виключенням того, що він його не бив, а намагався вирватись від ОСОБА_8 під час боротьби.

Окрім цього, стверджує, що до будинку він проник викрасти будь-що, а про наявність у потерпілого 33000 гривень та 500 доларів США не знав та не здогадувався. Отже, висновок суду про те, що обвинувачений проник у будинок з метою заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 не відповідає дійсності.

У підсумку обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що будь-які кваліфікуючі ознаки злочину, передбаченого ст.186 КК України в його діях відсутні, а тому підлягають кваліфікації за ст. 15 ч. 3, ст. 185 ч. 4 КК України.

Позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційні вимоги. Прокурор заперечив проти їх задоволення, вважав вирок суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доводи учасників апеляційного перегляду провадження, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисту не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ст. 404 ч.1 КПК України, в межах вимог апеляційної скарги захисту.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку та правильність кваліфікації його дій за ст. 122 ч.1 КК України, в поданій апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ст. 404 ч.1 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Інші учасники кримінального провадження вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2025 року не оскаржували.

Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що за наслідками судового розгляду судом було постановлено законне, обґрунтоване та мотивоване судове рішення з додержанням вимог ст. 370 КПК України, норм матеріального та процесуального права, постановлене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у відповідності до ст. 94 КПК України з наведенням відповідних мотивів.

Перевіряючи апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 в частині неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 15 ч. 3, ст. 186 ч. 4 КК України та необхідності кваліфікації його дій за ст.15 ч.3, ст.185 ч.4 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними та виходить з наступного.

Відповідно до ст. 15 ч. 1, ст. 24 ч. 2 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Стаття 185 КК України визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Викрадення виражається в дії (активній поведінці) і означає незаконне, безоплатне вилучення чужого майна поза волею власника. Таке вилучення обов`язково повинно бути таємним, тобто непомітним: при відсутності власника чи інших осіб, або в присутності власника чи інших осіб, але за умови, що вони не усвідомлюють факт викрадення. Крадіжка вважається закінченою з моменту вилучення майна і реальної можливості розпорядитися ним як своїм власним.

Тоді, як відповідно до ст. 186 КК України з об`єктивної сторони грабіж є відкритим викраденням чужого майна, тобто вилучення майна в присутності власника або інших осіб, які усвідомлюють вчинення викрадення. Одночасно і особа, яка викрадає майно, усвідомлює, що її дії помічені іншими і оцінюються ним як викрадення, але вона ігнорує це. Грабіж матиме місце і в тому випадку коли викрадення розпочалося таємно, але в процесі вчинення злочину переросло у відкрите і це усвідомлюється винним (наприклад сторонні бачать, що винний бере майно, але не розуміють, що це викрадення), відповідальність повинна наставати на грабіж. Грабіж вважається закінченим коли майно вилучене і винний має реальну, хоча б початкову можливість розпорядитися ним як власник (винести, сховати, передати, викинути тощо).

З суб`єктивної сторони як грабіж, так і крадіжка передбачають прямий умисел. Обов`язковими суб`єктивними ознаками грабежу та крадіжки є корисливий мотив та корислива мета, з якими здійснюється викрадення.

Відповідно до рекомендацій, викладених в п.3,4 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 р. № 10 «Про судову практику у злочинах проти власності» крадіжкою визнається викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж судам рекомендовано виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння). Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

З огляду на викладене та виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, ставлення обвинуваченого до вчиненого - спрямованості умислу та доказів, які досліджені під час судового розгляду і оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 саме за ст.15 ч.3, ст.186 ч. 4 КК України у межах висунутого обвинувачення.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами обвинуваченого та налізуючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів виходить з наступного.

Із показань ОСОБА_7 , які він дав у суді, вбачається, що 23.12.2024 року він, помітивши можливість безперешкодно проникнути на територію будинковолодіння, переліз через металевий паркан та через незамкнені двері зайшов до будинку, маючи на меті викрадення майна. Після того, як від скрипу дверей прокинувся потерпілий ОСОБА_8 та виявив його, ОСОБА_7 намагався втекти, однак був наздогнаний потерпілим і його сусідом.

Такі обставини повністю узгоджуються із протоколом слідчого експерименту від 23 грудня 2024 року та відеозаписом до нього за участю обвинуваченого, згідно якого ОСОБА_7 в деталях розповів про те, як 23.12.2024 року, перелізши через паркан, зайшов до домоволодіння, двері якого були незамкнені, оглядаючи майно на наявність цінних речей помітив незнайомого чоловіка, після чого почав тікати (а.с.12-15 т.2).

Виходячи із показань потерпілого ОСОБА_8 , в ніч 23.12.2024 року, прокинувшись, побачив в кімнаті невідомого чоловіка, підійшов до нього та отримав удар кулаком в обличчя, запитував де гроші. Після чого, обвинувачений наносив ще удари та почав втікати за будинок, де продовжилася бійка. В подальшому, за допомогою сусіда ОСОБА_9 , якого покликала дружина потерпілого, ОСОБА_7 був затриманий.

Аналогічні наведеним показанням з демонстрацією обставин на місці події потерпілий ОСОБА_8 послідовно надавав і в ході досудового розслідування, що підтверджується даними протоколу проведення слідчого експерименту за його участі від 16.01.2025 року та відеозаписом такої слідчої дії (а.с.211-215 т.1).

Свідок ОСОБА_10 у суді показала, що прокинулася від крику чоловіка ОСОБА_8 , так як невідомий вимагав гроші. Вона покликала сусіда та викликала поліцію.

Вказані обставити також вбачаються із показань свідка ОСОБА_9 про те, що близько 2-ї години вийшов на заклик дружини потерпілого, почув крик, побачив бійку потерпілого з обвинуваченим ОСОБА_8 і почав його затримувати.

На думку колегії суддів, всі ці обставини, встановлені слідством в сукупності, та докази, досліджені судом, беззаперечно свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 діяв із прямим умислом, спрямованим на заволодіння чужим майном, розпочавши його таємне викрадення шляхом проникнення до житла потерпілого ОСОБА_8 . Після його викриття потерпілим усвідомлював, що його злочинні дії розкрито, проте продовжив реалізацію свого умислу відкрито, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, однак не зміг довести злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий на місці події потерпілим ОСОБА_8 та свідком ОСОБА_11 .

Зважаючи на наведені обставини, колегія суддів вважає обгрунтованою правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 , викладену в обвинуваченні та у вироку суду за ст.15 ч.3 ст.186 ч.4 КК України, як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, в умовах воєнного стану.

Відповідно, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про доцільність правової кваліфікації його дій за ст.15 ч.3, ст. 185 КК України, колегія суддів вважає неспроможними.

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 не знав про наявність у потерпілого 33 000 грн. та 500 доларів США, не спростовує висновків суду та не впливає на правильність кваліфікації його дій за ст.15 ч.3 ст.186 ч.4 КК України, оскільки для грабежу визначальним є умисел на заволодіння будь-яким чужим майном та здійснення відкритого викрадення у присутності потерпілого, а не обізнаність щодо конкретної суми чи виду майна.

Як вбачається із матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_7 умисно проник до житла з корисливою метою та був викритий його власниками під час безпосереднього здійснення протиправних дій, продовжуючи їх попри їхню протидію. Сукупність цих обставин свідчить про реальне вчинення відкритого заволодіння майном і узгоджується з кваліфікацією його дій за ст. 15 ч. 3, ст. 186 ч. 4 КК України.

За наслідками апеляційного перегляду провадження, колегія суддів виходить з того, що слідством у повному обсязі були встановлені обставини, які підлягають доведенню у кримінальному провадженні згідно положень ст. 91 КПК України подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. У вироку суду були ретельно перевірені доводи захисту та наведені докладні мотиви на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, форма вини та мотив вчинення злочину та інші обставини, встановлення яких є обов`язковим згідно положенням ст. 91 КПК України.

У підсумку, колегія суддів, виходить також з положень ст.2, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.06 року, якими передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права. Основним джерелом правозастосовної діяльності ЄСПЛ є Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», якою на міжнародному рівні закріплені головні принципи права на справедливий публічний розгляд справи незалежним та безстороннім судом, права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, норми Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінально процесуального законодавства мають узгоджуватися з нормами Конвенції та рішеннями ЄСПЛ. Пріоритетність та загальна значущість норм Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» та практики ЄСПЛ закріплена і в принципі законності, визначеному в ст. 9 КПК України в редакції 2012 року, за якою положення відповідного міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України є обов`язковими, кримінально - процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ. Правова концепція доведення вини особи «поза розумним сумнівом» сформульована та обґрунтована у рішеннях ЄСПЛ «Авшар проти Туреччини», «Кобець проти України» від 14.02.08 року, «Козинець проти України» від 06.12.17 року та ін. За цією концепцією сукупність зібраних слідством та безпосередньо досліджених судом доказів з додержанням критеріїв їх належності, допустимості, достатності, виваженості та взаємозв`язку між собою з урахуванням особливостей національного кримінального та кримінально-процесуального закону повинна відповідати загальним принципам права особи на справедливий суд, закріпленим в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сам процес та результат доведення вини особи має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Колегія суддів констатує, що докази, зібрані слідством та надані суду у даному кримінальному провадженні не викликають сумнівів з приводу їх належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню.

За результатами апеляційного перегляду провадження, колегія суддів вважає, що під час досудового слідства було зібрано та судом під час судового розгляду досліджено достатньо доказів на підтвердження доведеності вини ОСОБА_7 «поза розумним сумнівом» у вчиненні незакінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у житло, в умовах воєнного стану, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ст.15 ч.3, ст.186 ч.4 КК України.

Будь-яких інших правових підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування чи зміни вироку суду через не відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність чи порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційна скарга обвинуваченого не містить і колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2025 рокущодо ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3