Справа № 646/7610/19
№ провадження 1-кп/646/67/2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року м. Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова

у складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові кримінальне провадження за № 0000518 від 15.03.2018 з обвинувальним актом стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньо-технічною освітою, військовозобов`язаного, одруженого, маючого на утримані неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого ФОП « ОСОБА_4 » налагоджувальником устаткування у виробництві харчової продукції, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

за участю: прокурора - ОСОБА_5 ,

потерпілого - ОСОБА_6 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_3 , 15.03.2018 приблизно о 15 годині 30 хвилин перебуваючи у дворі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на фоні раніше виниклих неприязних відносин із потерпілим ОСОБА_6 , в ході виниклого конфлікту з останнім, через паркування автомобіля, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, наніс йому удар своєю лівою рукою в праву частину щелепи від чого потерпілий впав спиною на землю.

В результаті протиправних дій обвинуваченого, потерпілому ОСОБА_6 , спричинено тілесні ушкодження у вигляді поєднаної закритої черепно- мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, переозбітальної гематоми та травми кісток лицевого черепу у вигляді переломів правої величної кістки передньої стінки гайморової пазухи, велично-альвеолярного гребня, лобного відростку верхньої щелепи нижнього краю орбіти, носової кістки, за ступенем тяжкості вищезазначена травма не є небезпечна для життя в момент заподіяння, а причинила за собою тривалий розлад здоров`я в рамках 3-х тижнів (21 день), і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеню тяжкості, (п.п. 2.2.1. цб.в, 2.2.2. Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6, «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», що підтверджено висновком судово-медичної експертизи № 09-165/2019 від 15.03.2019.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , своєї провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, зазначивши, що 13.03.2018 припаркував свою машину біля будинку, де проживає, на паркувальному майданчику, при цьому будь-яких перешкод іншим водіям не створював. Не чув, щоб в цей день хтось сигналив, з вимогою переставити автомобіль. 15.03.2018 приблизно о 15.00год. вийшов з дому, завів машину, щоб поїхати забрати дитину. В цей час, на своєму автомобілі під`їхав ОСОБА_6 . Поставив авто, підійшов та став ображати обвинуваченого, після чого повернувся до свого автомобіля, достав шланг та газовий балончик, та кинувся до обвинуваченого, став розпиляти в очі газ з балончика та бити його шлангом. Побіг за будинок. Коли протер очі, через 2-3 хвилини, став повертатися до свого під`їзду, коли побачив, що до нього біжить потерпілий, який продовжив наносили удари шлангом. Схопив його за руки, щоб утримувати потерпілого, який своєю головою, наніс декілька ударів в обличчя обвинуваченого. Скрутив потерпілого, поклавши його на сніг, став утримувати. Після того як відпустив, потерпілий знову став боротися з обвинуваченим. Після того як підійшов сусід та розтягнув обвинуваченого з потерпілим, сів в машину та поїхав за донькою. Удари та тілесні ушкодження потерпілому не наносив. Допускає, що в ході боротьби, коли потерпілий наніс обвинуваченому удари головою в обличчя обвинуваченого, міг отримати тілесні ушкодження. В результаті ударів потерпілого, отримав тілесні ушкодження у виді садна в районі носа. Конфлікт продовжувався приблизно 30 хвилин. Після його закінчення, поїхав забрати доньку. Коли повернувся, побачив поліцію, яка відібрала пояснення, щодо обставин конфлікту. Вважав, що необхідності у зверненні до лікарняного закладу з приводу отриманого тілесного ушкодження не має. Звернувся за медичною допомогою, через 8 днів, коли дізнався, що потерпілий звернувся з заявою з приводу конфлікту до поліції. Через 1,5 року звернувся до поліції з заявою з приводу дій потерпілого. Цивільний позов потерпілого не визнає.

Крім того, що обвинувачений не визнав свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, його вина підтверджується зібраними в ході досудового розслідування з дотриманням вимог КПК України письмовими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а також показами потерпілого, свідків.

Так в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 , пояснив, що конфлікт між ним та обвинуваченим почався 13.03.2018, коли вранці вийшов з дому на роботу, авто обвинуваченого заблокувало автомобіль потерпілого. Став сигналити, бити по колесам автомобіля, однак обвинувачений не виходив та вимикав сигналізацію з квартири. Коли обвинувачений, через 30 хвилин вийшов, став йому казати, що не можна таким чином припарковувати свій автомобіль. 15.03.2018 приблизно о 15.30-15.40год. під`їхав до під`їзду свого дома. Коли побачив, що обвинувачений стоїть з сусідом на майданчику паркування машин, біля своєї машини, підійшов до нього з метою, попросити в подальшому не припарковувати свій автомобіль «впритик» до автомобіля потерпілого. При цьому обвинувачений, взяв його за плече, відвід в сторону від сусіда, приблизно на 2 метри, та наніс один удар кулаком в обличчя потерпілого, від чого він впав на землю. Коли піднявся, пішов до своєї машини, щоб викликати швидку та поліцію. Чув крики сусідів, які вимагали від обвинуваченого припинити неправомірні дії відносно потерпілого. Коли підійшов до машини, побачив, що до нього наближається обвинувачений, у зв`язку з чим взяв з машини гумовий шланг для змішувача та газовий балончик. Підійшовши, обвинувачений схопив потерпілого за руки, який також намагався схопити обвинуваченого, щоб не дати змоги наносити йому удари. В цей час підійшли сусіди, які розняли обвинуваченого з потерпілим. Обвинувачений сів в свою машину та уїхав. Викликав швидку та поліцію. По приїзду, поліція відбирала пояснення, а швидка допомога забрала потерпілого до лікарні, де його 17.03.2018 прооперували. В лікарні знаходився 21 день. В результаті неправомірних дій обвинуваченого, спричинена матеріальна шкода, яка складається з придбання медичних препаратів та моральна шкода, так як був порушений нормальний життєвий уклад, довгий час проходив лікування, переніс фізичні страждання, не працював. Просить суд стягнути з обвинуваченого 4136грн.55коп матеріальної шкоди, 150000грн. моральної та 52 200грн. за надання правової допомоги, задовольнивши позовні вимоги.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що є дружиною потерпілого. 15.03.2018 знаходилася вдома, коли з вікна побачила як чоловік заїхав у двір та став припарковувати автомобіль біля під`їзду. Во дворі стояли розмовляли два сусіда, один з яких був обвинувачений ОСОБА_10 . Побачила, як чоловік підійшов до сусідів, один з яких, ОСОБА_10 , відвід чоловіка в сторону і наніс йому удар лівою рукою в праву сторону обличчя чоловіка, від чого він впав. Побігла за телефоном, а коли повернулася до вікна побачила, як чоловік піднявся з землі і пішов до під`їзду. Думала, що чоловік йде до дому, пішла у кімнату, чула як заробив ліфт. Так як чоловіка довго не було, приблизно 10 хвилин, знову підійшла до вікна та побачила що чоловік сидить в машині, біля якої стоять працівники поліції та заповнюють якійсь аркуші. Стала телефонувати чоловіку, який сказав, що чекає швидку допомогу. Коли вийшла на вулицю, чоловік знаходився в машині швидкої допомоги, у нього на правій стороні обличчя був сінець в області ока та щоці ОСОБА_11 була мокрою. Лікарі відвезли чоловіка до 4-ї лікарні невідкладної допомоги, де пройшов обстеження і встановлений перелом щелепи. О 21.00-22.00 чоловік повернувся додому, щоб узяти речі, так як йому була призначена операція. 2-3 тижня, чоловік знаходився у лікарні. Знає, що 13.03.2018 між чоловіком та обвинуваченим виник конфлікт, з приводу того, що обвинувачений заблокував своїм автомобілем, автомобіль чоловіка і той не міг виїхати на роботу.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що в середині березня 2018 , побачив через вікно, що коли ОСОБА_10 прогрівав машину, під`їхало авто, з якого вийшов потерпілий, який підійшов до Уланського і між ними виник словесний конфлікт. Потерпілий підійшов до свого автомобіля, взяв газовий балон та палку. В ході перепалки, потерпілий застосував відносно ОСОБА_10 газовий балон та став розмахувати палкою. Уланський побіг до під`їзду, а коли повернувся, вони схопили один одного. Уланський тримав потерпілого за руки, при цьому потерпілий вдарив своєю головою в область голови Уланського. Уланський просив присутніх про допомогу, підійшли два чоловіки, які розняли конфліктуючих. Тілесних ушкоджень ні у кого не бачив. Конфлікт продовжувався приблизно 30 хвилин. З боку Уланського агресії не бачив. Потерпілий вів себе агресивно і був ініціатором конфлікту. Свідок знає, що потерпілий, живе в будинку, в якому проживають також дідусь та бабуся свідка, до яких він іноді приїздить у гості. Не бачив, щоб ОСОБА_10 наносив потерпілому удари. Знає, що працівники поліції ходили по під`їздам, щоб виявити свідків події.

Випискою із медичної карти № 7087 стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_6 з 16.03.2018 по 03.04.2018 знаходився на стаціонарному лікуванні в міському центрі щелепно-лицьової та реконструктивної хірургії з діагнозом: Перелом правої щелепної кістки зі зміщенням, перелом кісток носу, закрита черепно- мозкова травма, струс головного мозку(а.с.175 т.1);

Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 12-14/341-А/18 від 16.05.2018, у зв`язку з подією 15.03.2018 у ОСОБА_6 мали місце: перелом правої виличної кістки із зсувом з порушенням цілісності нижнього краю правої орбіти, перелом кісток носа, закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку.

Вказані ушкодження утворилися одномоментно, від травматичної дії тупого твердого предмету з обмеженою площею травмуючої поверхні, індивідуальні особливості якого не відобразилися, по механізму удар, удар- здавлення, могли утворитися в строк і при обставинах, відомих із слів постраждалого і вказаних в протоколі допиту потерпілого.

Перераховані ушкодження в сукупності відносяться до категорії ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалості розладу здоров`я (для загоєння вказаних переломів необхідний термін не менш 3-х тижнів) (п 2.2.2 Правил «судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»).

Згідно наданим медичним даним місце дотику травмуючої сили розташоване на правій половині обличчя.

Тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_6 могли бути заподіяні одним ударом лівої руки особи, що знаходилася напроти потерпілого обличчям до обличчя.

ОСОБА_6 після заподіяння йому тілесних ушкоджень міг самостійно відчиняти двері автомобіля, бігати, самостійно розмовляти, самостійно викликами поліцію, тощо.

Тілесні ушкодження, встановлені у ОСОБА_6 не могли бути заподіяні в наслідок падіння з висоти власного зросту (а.с.187,188 т.1);

В ході проведення слідчого експерименту від 04.10.2018 з наданим до нього ілюстративним матеріалом, за участю спеціаліста ХОБСМЕ, потерпілий зазначив спосіб та механізм нанесених йому ОСОБА_3 тілесних ушкоджень (а.с.190198 т.1);

Відповідно до висновків № 09-3168/2018 від 04.02.2018 та № 09-165/2019 від 15.03.2019, судово-медичний експерт Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи зазначив, що на підставі даних судово-медичної експертизи гр-на ОСОБА_6 , з урахуванням медичної документації, у громадянина ОСОБА_6 мала місце: поєднана закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, периорбітаної гематоми та травми кісток лицьового черепу у вигляді переломів правої виличної кістки, середньої стінки гайморової пазухи, вилично-альвеолярного гребня, лобного відростку верхньої щелепи, нижнього краю орбіти, носової кістки.

Ця травма у своєї течії потребувала оперативного втручання 20.03.2018 року була проведена гайморотомія із репозицією правої виличної кістки.

Дана травма утворилась внаслідок однієї (або декількох в короткій проміжок часу між собою) ударних травматичних дій тупих (ого) твердих (ого) предмету (предметів), індивідуальні особливості діючої поверхні яких не відобразилися в місцях ушкоджень/або відсутній їх опис у наданій медичній документації, з місцем прикладення сили відповідно локалізації переломів та зовнішніх ушкоджень.

Стосовно строку утворення, вищевказана травма могла бути отримана не пізніше дати звернення в лікувальній заклад, де і була встановлена.

За ступенем тяжкості: вищезазначена травма не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 дня), і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості (згідно п.п.2.2.1а, б, В. і 2.2.2. Наказу МОЗ України від 17.01.95р. №6, Правил судово-медичного визначення сту3пеня тяжкості тілесних ушкоджень);

Діагноз «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку» не має об`єктивного клініко-діагностичного обґрунтування, тобто не підтверджується даними клінічного спостереження динаміки неврологічного статусу та результатами додаткових інструментальних методів дослідження, що обумовлено вимогами клінічних протоколів, затверджених наказом МОЗ України № 380. Таким чином даний діагноз не може бути прийнятий до уваги при визначенні ступеня тяжкості.

Враховуючи покази гр. ОСОБА_6 із наданого протоколу проведення слідчого експерименту від 04.10.2018 року за участю потерпілого та протоколу допиту потерпілого від 29.03.2018 року, невиключена можливість отримання тілесних ушкоджень встановлених у гр. ОСОБА_6 за обставин зазначених у цих протоколах.

Приймаючи до уваги дані медичної документації у гр. ОСОБА_6 відсутні об`єктивні клініко-морфологічні дані про наявність вогнищевих уражень/пошкоджень/змін центральної нервової системи (головного та спинного мозку). А тому, згідно судово-медичних даних, у нього була можливість (після заподіяння останньому виявлених тілесних ушкоджень), самостійно розмовляти, самостійно викликати поліцію (а.с.199-205 т.1).

Відповідно до вимог статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За змістом частини 1 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з вимогами частини 1 статті 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

За змістом статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання та інше. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з частиною 1 статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ для суду не має наперед встановленої сили.

Суд визнає здобуті по даному кримінальному провадженню докази належними, допустимими, достатніми і достовірними, оскільки вони отримані в порядку, встановленому КПК України. Доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено.

З боку сторони обвинувачення доведено, що в результаті умисних дій обвинуваченого, потерпілому спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження. Між зазначеними діями обвинуваченого та отриманням потерпілим тілесних ушкоджень має місце причинний зв`язок, що підтверджується висновками судово-медичних експертиз.

Судом було вжито передбачені законом заходи для допиту усіх осіб, зазначених стороною обвинувачення та захисту, а також досліджені всі докази, надані учасниками кримінального провадження.

Суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_12 , оскільки вони є суперечливими, щодо події, яка мала місце в середині березня 2018, оскільки зазначені покази не узгоджуються з показами інших учасників кримінального провадження, а також письмовими доказами по справі, щодо послідовності виниклого конфлікту, механізму та локалізації нанесення тілесних ушкоджень потерпілому.

Аналізуючи всі дослідженні письмові докази, а також покази потерпілого, свідка ОСОБА_13 , які є послідовними, стабільними та логічними, у зв`язку з чим не вірити їм у суду не має підстав, дійшов висновку про їх належність та допустимість, і у своїй сукупності докази упевнюють суд у винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним злочину за вищевказаних обставин, у зв`язку з чим не визнання обвинуваченим своєї провини у скоєні кримінального правопорушення за ст.122 ч.1 КК України суд розцінює як обрану ним позицію захисту. Зазначені вище докази є достатніми для прийняття відповідного процесуального рішення.

При ухваленні вироку стосовно обвинуваченого, суд вважає за необхідне, відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версії обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що факти, встановлені на підставі допустимих доказів для розумної і безсторонньої людини дають підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).

З огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи шляхом встановлення кримінально-правових, юридично значущих ознак та визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд вважає обвинуваченого ОСОБА_3 винним в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст.121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я та кваліфікує його дії за ст.122 ч.1 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченим слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засуджених є їх виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.

Обставини, які як пом`якшують так і обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , судом враховано ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, що згідно зі ст. 12 КК України відноситься до не тяжкого злочину, даних про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліках лікаря нарколога та психіатра не перебуває, на час скоєння злочину мав трьох неповнолітніх дітей, отже суд приходить до висновку, про призначення обвинуваченому покарання у вигляді обмеження волі в межах санкцій статей, передбачених ч.1 ст.122 КК України.

На переконання суду, призначення обвинуваченим такого покарання буде справедливим, спів розмірним і достатнім для їх виправлення, запобігання вчинення нових злочинів як самими обвинуваченими, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Враховуючи те, що обвинувачений скоїв злочин невеликої тяжкості, з дня скоєння злочину закінчився трирічний строк, суд вважає, за необхідне звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності, у зв`язку з закінченням строків давності, відповідно до ст.49 КК України.

Відповідно до ч.1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що за загальним правилом майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частина 1 та 3 ст..23 ЦК України регламентує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

В п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31.03.1995 передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, цивільний позов потерпілого підлягає частковому задоволенню.

Так, потерпілим в розпорядження суду надано фіскальні чеки, якими підтверджується факт придбання потерпілим медичних препаратів на суму 3136 грн 55 коп. Будь-яких інших доказів, якими потерпілий підтверджує заявлені вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди саме в розмірі 4136 грн 55 коп. в розпорядження суду не надано.

Сам факт вчинення щодо потерпілого ОСОБА_6 злочину, вже спричинив йому підвищене психологічне навантаження, він також зазнав фізичних та моральних страждань внаслідок отриманого тілесного ушкодження, що призвело до оперативного втручання, тривалого лікування, в період якого був непрацездатний, що змінило звичайний уклад його життя.

Однак, будь-яких доказів, в підтвердження причинного зв`язку між отриманим тілесним ушкодженням та погіршенням стану здоров`я на теперішній час, потерпілим в розпорядження суду не надано, у зв`язку з чим суд вважає, що позов в частині відшкодування моральної шкоди, підлягає частковому задоволенню в розмірі 100 000 грн.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 52 200,00 грн, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що з обвинуваченого ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати, понесені потерпілим на правову допомогу в розмірі 52 200 грн, оскільки вони підтверджені наданими доказами та підтримані потерпілим.

Речові докази по справі відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому в межах даного кримінального проводження не обирався.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ст. 122 ч.1 КК України, призначивши йому покарання у виді двох років обмеження волі.

Відповідно до ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 3 136 грн 55 коп. матеріальної шкоди, 100 000 грн 00 коп. моральної шкоди та 52 200 грн 00 коп. витрати понесені на правову допомогу.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Вирок суду може бути оскаржений може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Основ`янський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів

з дня його проголошення.

Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам які були відсутні в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1