Дата документу 20.11.2025 Справа № 336/5273/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/981/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/5273/22Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.111 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 01 вересня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Авдіївка Ясинуватського району Донецької області, проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.408, ч.1 ст.111 КК України,

ВСТАНОВИЛА

За обставин детально викладених у вироку, в якому також наведено посилання на положення Конституції України, законів України та інших нормативно правових актів щодо устрою держави України, процесів, які відбувались у державі, та подальшого введення воєнного стану, ОСОБА_8 було визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

Відповідно до наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України №469 від 26 вересня 2013 року підполковника ОСОБА_8 призначено на посаду заступника начальника центру з озброєння начальника озброєння ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), яку останній обіймав до 20 травня 2014 року.

В ході розвитку подій, пов`язаних з військовою агресією рф та окупацією АР Крим та м.Севастополя, які детально описані у вироку суду, 23 березня 2014 року Радою національної безпеки і оборони України прийнято рішення «Про передислокацію військових частин (підрозділів) установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в інші регіони України», яке було введене в дію Указом Президента України від 24 березня 2014 року №339/2014.

Спільною директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних сил України від 06 травня 2014 року №Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з окупацією території України», строк прибуття військовослужбовців Збройних Сил України з тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визначено до 12 травня 2014 року.

У березні 2014 року під час загального шикування особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), на якому був присутній ОСОБА_8 , було доведено наказ начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_1 «Про організацію діяльності військової частини НОМЕР_1 в умовах особливого періоду у місцях тимчасової дислокації». Відповідно до цього наказу необхідно було здійснити перебазування ІНФОРМАЦІЯ_2 з території Автономної Республіки Крим до місця тимчасового базування м.Запоріжжя.

Разом з тим, достовірно знаючи про тимчасову окупацію російською федерацією з 20 лютого 2014 року території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем, а саме заступником начальника центру з озброєння начальником озброєння Державного науково-випробувального центру Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ), в порушення вимог Конституції, ст.ст.9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст.1, 3, ст.23, ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність дій Верховної Ради АР Крим та російської федерації щодо приєднання території АР Крим та м.Севастополя до складу російської федерації, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, бажаючи допомогти іноземній державі та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, діючи в інтересах російської федерації, упродовж квітня травня 2014 року не виконав наказ начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_1 «Про організацію діяльності військової частини НОМЕР_1 в умовах особливого періоду у місцях тимчасової дислокації», відповідно до якого необхідно було здійснити перебазування Державного науково-випробувального центру Збройних Сил України з території Автономної Республіки Крим до місця тимчасового базування м.Запоріжжя та залишився на території тимчасово окупованої російською федерацією Автономної Республіки Крим, де подав письмовий рапорт на ім`я окупаційного командування Збройних Сил російської федерації щодо виявленого ним бажання проходити службу в лавах Збройних Сил російської федерації. Тим самим ОСОБА_8 вчинив умисні дії, направленні на ухилення від проходження військової служби у лавах Збройних Сил України.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, направлену на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, ОСОБА_8 , приблизно у грудні 2014 року, більш точного часу встановити не надалось за можливе, прийняв військову присягу на вірність російській федерації, почав проходити військову службу в підрозділі Збройних Сил російської федерації «Государственный авиационный научно-испытательный центр 929 ГЛИЦ ВВС ВС РФ», де і проходить службу по теперішній час, чим надав допомогу представникам іноземної держави в утворенні в складі російської федерації нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя та допоміг іноземній державі та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, що призвело до забезпечення належного функціонування незаконно створених військових формувань та посилення заходів тимчасової окупації півострова.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.111 КК як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме, надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, та за ч.1 ст.408 КК як дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилення від військової служби.

Йому призначено покарання:

- за ч.1 ст.111 КК у виді 14 років позбавлення волі;

- за ч.1 ст.408 КК у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.74 КК звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання за ч.1 ст.408 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

На підставі ст.54 КК позбавлено ОСОБА_8 військового звання «підполковник».

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 виправдати за недоведеністю обвинувачення.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що вирок суду є надто суворим, призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Судом не враховані конкретні обставини вчинення правопорушення, наслідки такого діяння та інші обставини. Сторона захисту в судових дебатах зазначала про неточності та розбіжності у показах свідків, проте суд не взяв це до уваги. Свідки обвинувачення не могли точно сказати чи бачили ОСОБА_8 під час оголошення наказу про евакуацію на материкову частину України, також свідки не повідомили й про те чи сідав він до автобуса для евакуації. Крім того судом не враховано, що ОСОБА_8 не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, є раніше не судимою особою. Вважав, що всі обставини справи як у сукупності, так і окремо доводять невинуватість ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині. Отже вина ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні є недоведеною, а призначене покарання занадто суворим для особи ОСОБА_8 .

Повістка про виклик обвинуваченого ОСОБА_8 публікувалась відповідно до вимог ст.323 КПК на офіційному веб-сайті апеляційного суду, а також у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження у газеті «Урядовий кур`єр».

Однак, до суду апеляційної інстанції обвинувачений не з`явився, причин неявки не повідомляв та клопотань про відкладення судового засідання на іншу дату не заявляв.

Враховуючи те, що судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), та з обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду матеріалів справи без участі обвинуваченого, однак за участі його захисника.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, який висловив заперечення проти скарги та просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбачених ч.1 ст.408, ч.1 ст.111 КК кримінальних правопорушень ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

В основу вироку суд обґрунтовано поклав показання свідків, а також дані, які були встановлені із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених місцевим судом.

Доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованих йому за ч.1 ст.408, ч.1 ст.111 КК злочинів колегія суддів вважає неспроможними.

Так, з письмових матеріалів провадження та показань свідків вбачається, що ОСОБА_8 був військовослужбовцем. Відповідно до наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України №469 від 26 вересня 2013 року підполковника ОСОБА_8 призначено на посаду заступника начальника центру з озброєння начальника озброєння ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ). Згідно витягу з наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 03 квітня 2015 року №160 ОСОБА_8 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу ЗСУ з 21 березня 2015 року. Таким чином, обвинувачений є суб`єктом передбаченого ч.1 ст.408 КК злочину, оскільки в період інкримінованих ОСОБА_8 подій останній був військовослужбовцем.

Відповідно до ст.ст.9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст.1, 3, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовець зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Згідно наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_1 «Про організацію діяльності військової частини НОМЕР_1 в умовах особливого періоду у місцях тимчасової дислокації» необхідно було здійснити перебазування ІНФОРМАЦІЯ_2 (де ОСОБА_8 проходив військову службу) з території АР Крим до місця тимчасового базування м.Запоріжжя.

Спільною директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних сил України від 06 травня 2014 року №Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з окупацією території України» визначено строк прибуття військовослужбовців Збройних Сил України з тимчасово окупованої території України АР Крим та м.Севастополя до 12 травня 2014 року.

Об`єктивна сторона дезертирства являє собою зовнішній вияв суспільно небезпечного посягання військовослужбовців на встановлений правовими нормами у ЗСУ та інших військових формуваннях, що створені відповідно до законодавства, порядок проходження військової служби. Це кримінальне правопорушення може бути вчинене шляхом як дії (самовільне залишення військової частини або місця служби), так і бездіяльності (нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 грудня 2022 року у справі №297/2178/21, провадження №51-1204км22, для наявності складу дезертирства немає значення, у який момент в особи виник намір ухилитися від служби безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами.

Як вбачається з матеріалів провадження, наказом начальника було визначене інше місце служби (місце базування). Разом з тим, ОСОБА_8 не виконав наказ начальника про перебазування Державного науково-випробувального центру Збройних Сил України з території АР Крим до місця тимчасового базування м.Запоріжжя та залишився на території тимчасово окупованої рф АР Крим, чим ухилився від військової служби. За таких обставин, обвинуваченим вчинене дезертирство шляхом самовільного залишення військової частини.

В подальшому, ОСОБА_8 подав письмовий рапорт на ім`я окупаційного командування зс рф щодо виявленого ним бажання проходити службу в лавах збройних сил рф та приблизно у грудні 2014 року прийняв військову присягу на вірність рф, почавши проходити військову службу в підрозділі зс рф, чим здійснив надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, тобто скоїв злочин передбачений ч.1 ст.111 КК.

Твердження захисника про те, що свідки не могли точно сказати чи бачили вони ОСОБА_8 під час оголошення наказу про перебазування на материкову частину України є непереконливими, оскільки допитані в суді першої інстанції свідки з впевненістю вказали, що під час оголошення на загальних зборах наказу про необхідність передислокації особового складу військової частини до місця тимчасового базування був присутній весь особовий склад військової частини НОМЕР_1 , що засвідчує присутність на загальних зборах у тому числі й ОСОБА_8 .

Посилання захисника на те, що свідки не повідомили чи сідав ОСОБА_8 до автобуса для евакуації, є безґрунтовними виходячи з наступного.

Згідно ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру. Чинними нормативними актами, що регулюють порядок проходження військової служби та поведінку військовослужбовців встановлюються особливі вимоги до такої категорії осіб. Виконання обов`язків військової служби не перебуває у залежності із наявністю сприятливих особистих обставин для їх виконання.

З пояснень свідків та матеріалів особової справи ОСОБА_8 встановлено, що обвинувачений тривалий час перебував на військовій службі, знав про її особливий характер і свідомо відмовився від виконання обов`язків військової служби, залишившись на тимчасово окупованій території.

Допитаний свідок ОСОБА_9 пояснив, що евакуація до тимчасового пункту дислокації відбувалась централізовано на службових автобусах.

Свідок ОСОБА_10 зазначив, що виїзд відбувався на службових автобусах, а деякі військовослужбовці особового складу виїжджали на особистому транспорті, при цьому був забезпечений маршрут для виїзду, який був вільний, заходів примусу з боку збройних сил рф на особовий склад військової частини не здійснювалось.

Свідок ОСОБА_11 підтвердив, що виїзд особового складу був забезпечений транспортом та організований маршрут.

Отже, відмова обвинуваченого ОСОБА_8 скористатися будь-якими можливостями для прибуття до місця служби (службовим транспортом чи будь-яким іншим способом), враховуючи покази свідків про те, що виїзд з тимчасово окупованої території АР Крим був вільний та заходів примусу з боку збройних сил рф не чинилось, свідчить про його остаточну і безповоротну відмову від військової служби.

Тривале перебування обвинуваченого на військовій службі на офіцерських посадах, наявність профільної військової освіти виключає у колегії суддів жодний сумнів щодо неправильного сприйняття ОСОБА_8 наказу про зміну місця дислокації військової частини та необхідність переміщення до м.Запоріжжя та свідчить про обізнаність обвинуваченого про наслідки таких дій. Більш того подальший вступ ОСОБА_8 на військову службу до зс рф підтверджує саме мету ухилитися від військової служби в Збройних Силах України.

З протоколів оглядів інформації, розміщеної у всесвітній мережі Інтернет, вбачається проведення огляду відеозапису, на якому зафіксовано проведення урочистих заходів, присвячених прийняттю військової присяги на вірність рф колишніми військовослужбовцями Збройних Сил України та зарахування їх на військову службу в « ІНФОРМАЦІЯ_3 », та зокрема встановлено прийняття військової присяги на вірність рф ОСОБА_8 .

Вказані обставини свідчать про добровільність дій ОСОБА_8 . До того ж слід відмітити, що з моменту прийняття військової присяги на вірність рф та початку проходження ОСОБА_8 військової служби у складі зс рф, де він проходить службу й по теперішній час, минуло більш ніж десять років. За весь цей час ОСОБА_8 не намагався повернутися на підконтрольну Україні територію, відомості про те, що обвинувачений будь-яким чином повідомляв компетентним органам України про здійснення на нього тиску з боку представників окупаційної влади відсутні, що вказує на невимушеність його поведінки.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.408, ч. 1 ст.111 КК. Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах кримінального провадження і з такими висновками погоджується колегія суддів.

При перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбачених ч.1 ст.408, ч. 1 ст.111 КК кримінальних правопорушень, за які його засуджено, що у свою чергу обумовлює відхилення доводів апеляційної скарги захисника.

Призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та за своїм видом та розміром є необхідним для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень, підстав вважати призначене ОСОБА_8 покарання занадто суворим, про що стверджував захисник в своїй апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли б перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 01 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4