Провадження № 11-кп/824/5313/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

17 вересня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого (в режимі ВКЗ в ДУ «Київський слідчий ізолятор») - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисниці обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року ОСОБА_9 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 14 ч. 1 ст. 258, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 111, ч. 3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 111 КК України, продовжено кожному строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 10 жовтня 2025 року включно.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та неможливість застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, що виправдовує їх подальше тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисниці обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 указано на незаконність ухвали суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначила про те, що до обвинуваченого ОСОБА_8 застосовано виключний запобіжний захід у виді тримання під вартою без обвинувального вироку суду, що виходить за межі забезпечення процесуальної поведінки та досягнення мети кримінального провадження. Також захисниця вказала про те, що будь-яких відомостей, які б свідчили про наявність ризику переховування від суду, зокрема наявність нерухомості на території іншої держави, наявність достатньої кількості грошових коштів для переховування від суду та виїзду за кордон, не наведено, а в умовах воєнного стану виїзд чоловіків від 18 до 60 років заборонено, що також нівелює існування такого ризику. Крім цього, вказала, що інші зазначені ризики прокурором не обґрунтовані та не доведені, оскільки досудове розслідування завершено, свідки надали свої показання та попереджені про кримінальну відповідальність, жодних відомостей про вчинення тиску на них не надано та не повідомлено про це суд. Вважає, що прокурором не обґрунтовано наявність ризиків та обставини, які б свідчили про те, що вони не зменшились, а також не доведена неможливість застосування до обвинуваченого будь-якого іншого запобіжного захід, аніж тримання під вартою. Зауважила, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання та реєстрації в Україні, за яким характеризується позитивно, за час тривалого утримання під вартою не вчинив жодних дій, які б свідчили про його намір ухилиться від суду або перешкоджати кримінальному провадженню, раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки з Україною, є українцем та громадянином України, на території України проживають його рідні та близькі, зокрема хворі батьки похилого віку та діти, а також за місцем несення служби характеризується позитивно та має почесні звання і подяки за час несення служби. Відтак просить суд оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, або якщо суд прийде до висновку до доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою - визначити обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року щодо ОСОБА_9 не оскаржується.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити; прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченої під вартою було вирішено на стадії підготовчого провадження. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії підготовчого провадження та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду, суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченогоОСОБА_8 під вартою, належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним. Колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна. Наявність вказаного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що суд зобов`язаний враховувати відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України. При оцінці цього ризику, колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, поставленого у вину обвинуваченому, з яких вбачається, що ОСОБА_8 , діючи умисно, за попередньою змовою з іншою особою, в умовах воєнного стану, надавав допомогу представникам іноземної держави у проведенні підривної діяльності проти України шляхом збору та передачі службової інформації, що свідчить про його контакти та бажання співпрацювати з представниками ФСБ РФ, а тому, враховуючи ситуацію, яка існує в державі внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації, існує реальна можливість його переховування від суду, в тому числі шляхом переходу на території, які наразі не контролюються державою Україна. Наведене свідчить про існування ризику переховування обвинуваченого від суду, що вказує на наявність підстав для продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обставини вчинення поставленого у вину обвинуваченому ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а також та обставина, що він є військовослужбовцем Управління державної охорони України, що свідчить про наявність в нього численних зв`язків та знайомств в інших правоохоронних органах, дають підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, а враховуючи, що кримінальне провадження наразі перебуває на стадії підготовчого провадження, а отже свідки не допитані, то вказаний ризик на сьогодні продовжує існувати.

Крім цього, колегія суддів вважає доведеним існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки судовий розгляд кримінального провадження наразі не закінчено, а ОСОБА_8 , розуміючи тяжкість покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання його вини, може вчинити дії, спрямовані на перешкоджання кримінальному провадженні іншим чином, в тому числі шляхом систематичних неявок в судові засідання, заявленням численних клопотань про відкладення розгляду справи через неможливість явки до суду.

Також колегією суддів визнається доведеним ризик вчинення іншого кримінального правопорушення ОСОБА_8 . При оцінці вказаного ризику колегією суддів враховується той факт, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення з метою приховування слідів інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також, перебуваючи на волі, зможе продовжити надавати допомогу представникам іноземної організації в проведенні підривної діяльності проти України в умовах воєнного стану.

Обраний запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, на думку колегії суддів, здатний у повній мірі запобігти зазначеному вище ризику.

Наведене у своїй сукупності вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що вказує на наявність підстав для продовження застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі захисниці обвинуваченого на те, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання та реєстрації в Україні, за яким характеризується позитивно, за час тривалого утримання під вартою не вчинив жодних дій, які б свідчили про його намір ухилиться від суду або перешкоджати кримінальному провадженню, раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки з Україною, є українцем та громадянином України, на території України проживають його рідні та близькі, зокрема хворі батьки похилого віку та діти, а також за місцем несення служби характеризується позитивно та має почесні звання і подяки за час несення служби, є не у повній мірі обґрунтованим, оскільки наявність вказаних даних не може саме по собі свідчити про наявність таких обставин, які зможуть усунути існуючі ризики.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за своєю правовою природою ризик вчинення обвинуваченим дій, перелік яких визначений ч. 1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах про ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у один із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і нинішньому чи минулому, а тому відсутність відомостей про тиск на свідків, завершення досудового розслідування, відсутність нерухомості на території іншої держави, відсутність грошових коштів для переховування від суду, неможливість в умовах воєнного стану виїзду чоловіків від 18 до 60 років, не свідчить про те, що ОСОБА_8 не вчинить дій, спрямованих на переховування від суду, незаконний вплив на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню або вчинення іншого кримінального правопорушення.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого інших альтернативних заходів, то колегія суддів у цьому питанні зважає на наступне.

На думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання на цьому етапі не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та попередити наявні ризики, у зв`язку із їх недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин. Крім того, нормами національного законодавства, а саме, положеннями ч. 6 ст. 176 КПК України визначено, що до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111 КК України під час дії воєнного стану, може бути застосований лише запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, а саме, тримання під вартою.

Щодо застави, то відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Частина 4 статті 183 КПК України дійсно передбачає саме право, а не обов`язок суду не визначати розмір застави, а автоматична відмова у застосуванні застави без врахування всіх обставин кримінального провадження є порушенням вимог п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Вирішуючи питання щодо можливості визначення застави в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що з огляду наобставини інкримінованого йому кримінального правопорушення, згідно з якими його дії вчинені на користь РФ, яка визнана в Україна державою-агресором, і які спрямовані на підрив національної безпеки України, в цій справі тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 без визначення розміру застави є виправданим заходом, адже цього вимагає інтерес суспільства, який незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає правило про забезпечення права на свободу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Доводи захисника про те, що утримання ОСОБА_8 під вартою за відсутності обвинувального вироку суду виходить за межі забезпечення процесуальної поведінки та досягнення мети кримінального провадження, колегія суддів не сприймає, оскільки чинний Кримінальний процесуальний закон наділяє суд повноваженнями застосувати за певних умов та обставин тримання під вартою до постановлення вироку у справі як винятковий запобіжний захід з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам особи вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, таке рішенняне суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в цій в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Наведене вказує на відсутність підстав для скасування ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року щодо ОСОБА_8 , у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисниці обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 рокущодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4