ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/362/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1,ч.2 ст.307, ч.2 ст.310 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові у режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м.Харкова від 18 вересня 2025 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм, Харківської області, громадянина України, з незакінченою вищою освітою, непрацюючого, військовозобов`язаного, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей та осіб похилого віку не має, не є особою з інвалідністю, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст.307, ч. 2 ст. 310 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 307 КК України у виді 4 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 307 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- за ч. 2 ст. 310 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 за даним вироком рахується з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_8 у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» - до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Попереднє ув`язнення ОСОБА_8 зараховано на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання з 28 травня 2025 року до набрання вироком законної сили з розрахунку: день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

В апеляційній скарзі першого заступника Керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 міститься прохання про зміну вироку Шевченківського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням ст.69-1 КК України при призначенні покарання за ч.2 ст.307 КК України.

Вважати ОСОБА_8 засудженим: - за ч.1 ст.307 КК України у виді 4 років позбавлення волі; - за ч.2 ст.307 КК України у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна; - за ч.2 ст.310 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

У відповідності до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 остаточно визначити покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Зазначає, що суд першої інстанції визнав обставиною, що пом`якшує ОСОБА_8 покарання, щире каяття, обставин, які обтяжують покарання за ч.2 ст.307 КК України, не встановлено, при цьому будь-якої матеріальної шкоди злочином кваліфікованим за ч.2 ст.307 КК України не завдано. Проте, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.69-1 КК України призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у виді 7 років позбавлення волі, що перевищує 2/3 максимального строку та призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням ст. 69-1 КК України.

Ухвалою Харківського районного суду від 05 січня 2026 року обвинуваченому ОСОБА_8 повернута його апеляційна скарга на вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 18 вересня 2025 року, оскільки вона подана ним після закінчення строку на апеляційне оскарження, а апелянтом не порушено питання про поновлення цього строку.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, а також думку обвинуваченого та його захисника, які погодились із апеляційною скаргою сторони обвинувачення, дослідивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.307, ч.2 ст.310 КК України, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на доказах, досліджених у судовому засіданні, аналіз яких даний у вироку.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 ніким не оскаржені, то висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці судом апеляційної інстанції не підлягають, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів погоджується з обґрунтованістю апеляційних доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.307 КК України, з огляду на наступне.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

З цією вимогою кореспондуються вимоги ст. 370 КПК України про ухвалення компетентним судом згідно з вимогами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 69-1 КК України, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 6-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання не повинно перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК. Однак визначення покарання з дотриманням правил цієї норми закону можливе лише за наявності обставин, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування або усунення заподіяної шкоди), а також при визнанні підсудним своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання. Водночас добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди не враховується тоді, колй такі збитки або шкоду не заподіяно.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вказаних положень закону України про кримінальну відповідальність та не застосував закон, який підлягає застосуванню, що у даному випадку є підставою для зміни вироку суду.

Санкція ч.2 ст.307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 69-1 КК України, максимальне покарання за ч. 2 ст. 307 КК України не може перевищувати 6 років 8 місяців позбавлення волі.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд визнав обставиною, що пом`якшує обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, відповідно до ст.66 КК України, щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом першої інстанції не встановлено.

Колегія суддів також враховує, що склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, є формальним, тобто не передбачає наслідків у виді заподіяння шкоди, як обов`язкового елементу об`єктивної сторони, а тому, у даному випадку, суд першої інстанції мав застосувати положення ст. 69-1 КК України та призначити покарання за ч.2 ст.307 КК України, яке не перевищує двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання.

Разом з цим, суд першої інстанції всупереч вищезазначеним вимогам закону призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна, що перевищує 2/3 максимального строку та призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, - ст. 69-1 КК України.

Пунктами 1, 4 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Відповідно до ч. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.1 ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що в даному конкретному випадку суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, - ст. 69-1 КК України, а тому вирок суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання підлягає зміні, що узгоджується з нормами чинного кримінального процесуального законодавства.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, згідно ст. 412 КПК України, під час апеляційного перегляду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання:

- за ч.1 ст.307 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69-1 КК України, у виді 6 (шести) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна;

- за ч.2 ст.310 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 6 (шести) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

В решті вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 18 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді: