Справа № 129/3082/25
Провадження №11-кп/801/224/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора

у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 08.01.2026 про продовження строків дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначеним розміром застави у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000234 від 01.06.2025 щодо обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 336-2 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 08.01.2026, продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, до 08.03.2026 включно, із визначеною сумою застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 840 (дев`яносто тисяч вісімсот сорок) гривень.

Дане рішення суд першої інстанції мотивує тим, що ризики, які зазначені в клопотанні прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , продовжують існувати і до тепер, а тому інший запобіжний захід не зможе гарантувати його належну процесуальну поведінку.

Обвинувачений ОСОБА_8 не погодився із ухвалою суду першої інстанції та подав на неї апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області та відпустити його, оскільки він свою вину не визнає та ніяких протиправних дій не вчиняв.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та без належної оцінки всіх обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Обвинувачений ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що не визнає своєї вини, посилаючись на наявність у нього захворювання на туберкульоз, яке, за його твердженням, перешкоджало можливості належного проходження військової служби. Вказує, що стан його здоров`я потребував відповідного медичного обстеження та лікування, у зв`язку з чим він фактично був позбавлений можливості продовжувати виконання службових обов`язків.

На переконання апелянта, зазначені обставини не отримали належної оцінки судом першої інстанції, що, на його думку, призвело до передчасних та необґрунтованих висновків щодо наявності в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовільнити, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Гайсинського районного суду Вінницької області від 08.01.2026 відповідає.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Так, суд першої інстанції врахував тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не зменшились та виправдовують обраний запобіжний захід.

Як убачається з матеріалів провадження, ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336-2 КК України.

Приймаючи зазначене рішення, суд першої інстанції керувався вимогами КПК України, оцінив сукупність обставин кримінального провадження, характер і ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а також ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ризики переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він, будучи засудженим 25.11.2013 Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі та відбуваючи покарання в Державній установі «Шепетівська виправна колоніі (№ 98)» відповідно вимогам проходження військової служби за контрактом, визначеним ст. 21-5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виявив бажання проходити військову службу за контрактом.

На підставі подання адміністрації ДУ «Шепетівська ВК (№98)» 24.04.2025 Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області ОСОБА_8 був умовно-достроково звільнений із ДУ «Шепетівська ВК (№98)», для проходження військової служби за контрактом під час особливого періоду.

Діючи всупереч вимогам ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_8 30.04.2025 року, маючи умисел на ухилення від прийняття на військову службу за контрактом, прибувши до місця розташування спеціалізованого батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 » військової частини НОМЕР_1 поблизу АДРЕСА_1 , реалізовуючи свій злочинний умисел, відмовляється від підписання контракту по теперішній час, чим здійснює ухилення від прийняття на військову службу за контрактом, будучи особою, яку під час дії воєнного стану звільнено умовно-достроково від відбуття покарання для проходження військової служби.

Такі обставини свідчать про схильність обвинуваченого до протиправної поведінки, нехтування вимогами закону та зневажливе ставлення до покладених на нього обов`язків, що у сукупності з тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення та можливістю призначення суворого покарання об`єктивно підвищує ризик його ухилення від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень.

Згідно з вимогами ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування чи продовження запобіжного заходу суд зобов`язаний оцінити, зокрема, тяжкість покарання, що загрожує особі, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання та роботи, репутацію, наявність судимостей, а також поведінку особи до та після вчинення кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано врахував відсутність у ОСОБА_8 стабільних соціальних зв`язків, постійного місця роботи, а також факт вчинення нового кримінального правопорушення в період умовно-дострокового звільнення, що свідчить про підвищений рівень процесуальних ризиків.

Посилання апелянта на наявність у нього захворювання на туберкульоз як на обставину, що унеможливлює проходження військової служби та виключає склад кримінального правопорушення, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що сам по собі факт наявності захворювання не є безумовною підставою для визнання особи непридатною до військової служби, оскільки відповідно до вимог законодавства питання придатності до військової служби вирішується виключно військово-лікарською комісією, а належних та допустимих доказів того, що на момент інкримінованих подій обвинувачений був офіційно визнаний непридатним або обмежено придатним до військової служби, матеріали кримінального провадження не містять.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, саме обвинувачений ініціював процедуру умовно-дострокового звільнення з метою проходження військової служби за контрактом, що додатково свідчить про усвідомлення ним власної фізичної спроможності виконувати військовий обов`язок.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що зазначені апелянтом доводи не усувають ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не виключають необхідності подальшого застосування найсуворішого запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, належним чином мотивував неможливість застосування альтернативних запобіжних заходів, оскільки за наявних обставин жоден інший запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не унеможливить реалізацію встановлених ризиків.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості, постановлена з дотриманням норм кримінального процесуального закону, а тому підстав для її скасування чи зміни не вбачається.

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції визначив обвинуваченому ОСОБА_8 розмір застави.

Крім того, визначаючи альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, суд першої інстанції діяв у повній відповідності до вимог КПК України, належним чином оцінивши як обставини кримінального провадження, так і дані про особу обвинуваченого.

Так, відповідно до положень ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану особи, інших даних про її особу та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і не може бути завідомо непомірним для неї.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, визначаючи розмір застави, належним чином врахував характер інкримінованого діяння, ступінь його тяжкості, відсутність наслідків, пов`язаних із заподіянням шкоди життю чи здоров`ю інших осіб, дані про особу обвинуваченого, його майновий стан та соціальні зв`язки, а також наявні у провадженні ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

При цьому суд дотримався принципу пропорційності втручання у право особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також реалізував вимоги ч. 1 ст. 183 КПК України, згідно з якою тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом і застосовується лише у разі, якщо прокурором доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти наявним ризикам.

Застосувавши тримання під вартою з альтернативою внесення застави, суд першої інстанції забезпечив досягнення мети запобіжного заходу, визначеної ст. 177 КПК України, а саме гарантування належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігання можливим ризикам, одночасно не допустивши надмірного обмеження його прав.

Визначений судом першої інстанції розмір застави є співмірним, розумним та помірним для обвинуваченого ОСОБА_8 , не має карального чи репресивного характеру, узгоджується з принципами справедливості та розумності, а також відповідає вимогам ч. 4 ст. 182 КПК України щодо недопущення встановлення завідомо непомірної застави.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 08.01.2026 про продовження строків дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначеним розміром застави у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000234 від 01.06.2025 щодо обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 336-2 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4