Справа № 157/478/25 Провадження №11-кп/802/451/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000148 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 12 травня 2025 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаною ухвалою суду у затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 17.03.2025 між прокурором Камінь-Каширської окружної прокуратури ОСОБА_9 та підозрюваним ОСОБА_8 , за участі захисника ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 07.03.2025 за №0000148 відмовлено.

Звільнено ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України, на підставі п.4 ч.1 ст.49 КК України, а кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 07.03.2025 за №0000148 закрито.

Також ухвалою суду вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат арештованого майна.

Так, згідно обвинувального акту, ОСОБА_8 на початку весни 2015 року (точної дати та часу в ході проведення досудового розслідування не встановлено), знаходячись за місцем свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, не маючи передбаченого законом дозволу, всупереч п.1 Додатку №1 «Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав та території України» та пп. «а» ч.1 Спеціального порядку набуття права власності громадянами на окремі види майна, затверджених п.1, 2 постанови ВРУ «Про право власності на окремі види майна» №2471-ХІІ від 17.06.1992 відповідно, п.2, 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою КМУ №576 від 12.10.1992, п.2.1, 8.1, 9.1, 9.2 Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України від 21.08.1998 №622, на горищі у старому будинку за адресою АДРЕСА_1 , який належав його рідному дядьку ОСОБА_10 , віднайшов одноствольну гладкоствольну куркову мисливську рушницю марки «ІЖ-5» 16-го калібру з мисливськими патронами 32-го калібру.

У подальшому, на початку весни 2015 року (точної дати, часу та обставин у ході проведення досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_8 , переслідуючи мету незаконної переробки вказаної мисливської зброї, за допомогою підручних інструментів та власних навичок незаконно саморобним способом переробив цю одноствольну гладкоствольну куркову мисливську рушницю марки «ІЖ-5» 16-го калібру із заводським номером « НОМЕР_1 » шляхом її укомплектування цівкою із заводським номером « НОМЕР_2 », колодкою з видаленими маркувальними позначеннями (в якій замінено промисловий ударник на саморобний) та ствол з маркуванням « НОМЕР_3 » на довгоствольну гладкоствольну вогнепальну зброю, яка є придатною для стрільби з патронами 32-го калібру до гладкоствольної мисливської зброї.

Вказані вище умисні, протиправні дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст.263-1 КК України як незаконна переробка вогнепальної зброї.

Крім цього, ОСОБА_8 на початку весни 2015 року (точної дати та часу в ході проведення досудового розслідування не встановлено), усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи з прямим умислом, всупереч п.1 Додатку №1 «Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав та території України» та пп. «а» ч.1 Спеціального порядку набуття права власності громадянами на окремі види майна, затверджених п.1, 2 постанови ВРУ «Про право власності на окремі види майна» №2471-ХІІ від 17.06.1992 відповідно, п.2, 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою КМУ №576 від 12.10.1992, п.2.1, 8.1, 9.1, 9.2 Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України від 21.08.1998 №622, переніс вже перероблену саморобним способом згідно з висновком судової експертизи зброї довгоствольну гладкоствольну вогнепальну зброю марки «ІЖ-5» до свого будинку за адресою АДРЕСА_1 , де заховав її під диван у спальній кімнаті та яку зберігав без передбаченого законом дозволу до 15 год 35 хв 23.01.2025, тобто до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції в ході санкціонованого судом обшуку.

Вказані вище умисні, протиправні дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст.263 КК України як носіння, зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу суду постановлено істотним з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Посилається на те, що місцевий суд безпідставно звільнив обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі п.4 ч.1 ст.49 КК України, оскільки ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.263 КК України який є триваючим, а тому днем початку перебігу строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності є день його фактичного припинення або переривання, у випадку ОСОБА_8 це 23 січня 2025 року. Просить ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка апеляційну скаргу підтримувала, просила скасувати ухвалу суду та призначити новий розгляд, обвинуваченого та його захисника, які заперечували апеляційну скаргу і просили ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

У відповідності до ст.404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці вимоги закону при постановленні ухвали щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції були дотримані не в повній мірі.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд вважає слушними з огляду на таке.

Так, на адресу Любешівського районного суду Волинської області надійшов обвинувальний акт разом з угодою про визнання винуватості, яка укладена між прокурором Камінь-Каширської окружної прокуратури ОСОБА_9 та підозрюваним ОСОБА_8 ..

У підготовчому судовому засіданні прокурор, просив затвердити угоду знищити речові докази, оскільки зокрема гладкоствольна рушниця є перероблена саморобним способом. Обвинувачений ОСОБА_8 , та його захисник ОСОБА_7 , кожен зокрема, просили затвердити угоду про визнання винуватості.

В подальшому, судом роз`яснено зміст п.1 ч.2 ст.284, ч.3 ст.285, ч.ч.1,4, ст.286, ч.3 ст.288 КПК України, щодо закінчення строків притягнення до відповідальності, що є підставою передбаченою ст.49 КК України для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку передбаченому КПК України і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження. Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 , кожен зокрема, просили закрити кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

З врахуванням вказаних обставин місцевий суд звільнив обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України та на підставі п.4 ч.1 ст.49 КК України кримінальне провадження закрив, при цьому суд відмовив в затвердженні угоди про визнання винуватості.

Перевіривши апеляційні доводи прокурора щодо безпідставного звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, апеляційний суд визнає такі доводи обґрунтованими.

Положеннями п.4 ч.1 ст.49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності якщо, зокрема, з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Обговорюючи дане питання, суд має перевірити, чи дійсно строки давності спливли, чи не ухилялася особа від слідства та суду, чи не зупинявся перебіг строку давності, чи не переривався через вчинення нового злочину, чи правильно обчислені строки давності, чи дійсно настали передбачені ст.49 КК України підстави.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що для правильного застосування норм закону про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності необхідно чітко встановлювати момент вчинення злочину, момент початку ухилення особи від слідства та суду і момент її з`явлення або затримання якщо такі мали місце, а також момент набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч.1 ст.49 КК обчислення строку давності починається з дня вчинення злочину. Для визначення того, що належить вважати днем вчинення злочину, слід звернутися до ч.3 ст.49 КК, України, у якій часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності. Отже, днем вчинення злочину у розумінні ст.49 КК України належить вважати добу, до закінчення якої особою було здійснено дію або бездіяльність, яка містить ознаки об`єктивної сторони складу злочину.

Моментом, з якого починається перебіг строків давності для злочинів з матеріальним і формальним складом злочину, є завершення відповідного суспільно небезпечного діяння, а отже для триваючих злочинів таким належить вважати фактичне припинення цього діяння з волі або поза волею особи.

Під час апеляційного перегляду встановлено, згідно обвинувального акта що ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він на початку весни 2015 року (точної дати та часу в ході проведення досудового розслідування не встановлено), усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи з прямим умислом, переніс вже перероблену саморобним способом довгоствольну гладкоствольну вогнепальну зброю марки «ІЖ-5» до свого будинку за адресою АДРЕСА_1 , де заховав її під диван у спальній кімнаті та яку зберігав без передбаченого законом дозволу до 15 год. 35 хв. 23.01.2025, тобто до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції в ході санкціонованого судом обшуку.

Вказані вище умисні, протиправні дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст.263 КК України.

Згідно приписів ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України відноситься до тяжких злочинів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України є триваючим, оскільки рушницю з мисливськими патронами у нього виявлено 23.01.2025 під час проведення обшуку, а отже висновки суду першої інстанції щодо обчислення строку давності з 2015 року, є помилковими.

Натомість строк давності правильно належить обчислювати з моменту припинення кримінального правопорушення, а саме з дня вилучення рушниці та набоїв до неї, тобто з 23 січня 2025 року.

Положеннями п.4 ч.1 ст.49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Отже, станом на час винесення оскаржуваної ухвали 12 травня 2025 року, строки, передбачені п.4 ч.1 ст.49 КК України, не закінчились.

Також поза увагою суду першої інстанції залишились і вимоги ч.3 ст.49 КК України, згідно яких перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Також місцевий суд, відмовляючи в затвердженні угоди про визнання винуватості, послався на підставу, яка не передбачена п.п.1-6 ч.7 ст.474 КПК України.

Відповідно до вимог п.п.3, 4 ч.1 ст.409 КПК України, підставами для скасування судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із вимогами п.3 ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, вважається неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту. Частиною 1 статті 412 КПК України встановлено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За викладених обставин, враховуючи виявлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.409 КПК України із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 12 травня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: