КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/6001/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

06 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на два місяці, а саме до 22.12.2025 включно.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував, що останній не судимий, проте обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти статевої свободи та недоторканості неповнолітніх осіб, а тому зважаючи на міру покарання, що може загрожувати йому у разі визнання винуватим, суд дійшов висновку, що існують ризики: переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на неповнолітніх потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, які ще не допитані судом.

При цьому, суд не встановив достатніх даних щодо наявності підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу та не вбачав підстав для застосування до останнього альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 184 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2025 про продовження йому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує, що ухвала суду є незаконною, оскільки в ній не визначено розмір застави; необґрунтованою, оскільки судом не були об`єктивно з`ясовані обставини, які підтверджуються доказами про відсутність події кримінального правопорушення; невмотивованою, оскільки в ухвалі не наведені належні і достатні мотиви, чому більш м`якіші запобіжні заходи або їх відсутність не забезпечить виконання покладених на нього обов`язків.

Апелянт зазначає, що йому не було надано клопотання прокурора за три години до початку розгляду та прокурором не було додано до клопотання підтвердження того, що йому надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, що суперечить п. 3 ч. 3 ст. 184 КПК України. При цьому, як вказує, обвинувачений, прокурором не було надано жодного доказу чи посилання на докази, які б свідчили про наявність події кримінального правопорушення, а також на докази, які б свідчили про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Також апелянт вказує, що з резолютивної частини ухвали неможливо зрозуміти, коли саме закінчується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також який строк охоплює сам запобіжний захід.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не містить клопотання про розгляд за участю сторін, а тому апеляційний розгляд здійснюється в порядку, передбаченому ч.4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000745 від 09.03.2025 по обвинуваченню ОСОБА_6 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 152 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що характер висунутого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину проти статевої свободи та недоторканості неповнолітніх осіб, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, дані щодо особи обвинуваченого, у сукупності з обставинами вчинення інкримінованого злочину, дають достатні підстави вважати, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, ОСОБА_6 може переховуватися від суду, що на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 впливати на неповнолітніх потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке наразі триває, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на неповнолітніх потерпілих, які перебувають у стані психологічної вразливості, а тому залишаються потенційно чутливими до впливу з боку обвинуваченого, є ще не допитані судом, як і свідки у кримінальному провадженні.

Посилання обвинуваченого на необґрунтованість обвинувачення, фактичні обставини справи та докази у кримінальному провадженні, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це є предметом судового розгляду суду першої інстанції та наступної їх оцінки, тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Доводи в апеляційній скарзі обвинуваченого про те, що наведені в клопотанні прокурора ризики не підтверджені доказами, колегія суддів вважає неспроможними, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 184 КПК України та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону, в тому числі і обґрунтування неможливості запобігання ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, які судом було перевірено та надано належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Щодо тверджень обвинуваченого про те, що клопотання прокурора йому не було вручено за три години до початку розгляду, то колегія суддів зауважує, що з оскаржуваної ухвали слідує, що сторона захисту заперечувала щодо задоволення клопотання, посилаючись на відсутність доказів вини ОСОБА_6 , однак жодних зауважень з приводу невчасного невручення клопотання прокурора не висловлювала та не заперечував щодо розгляду такого клопотання у зв`язку з тим, що воно було вручено невчасно. Будь-яких відомостей про те, що обвинувачений просив відкласти судове засідання із цього приводу та надати йому час для ознайомлення з клопотанням, матеріали провадження не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає неспроможними.

Щодо посилань обвинуваченого на незаконність оскаржуваної ухвали, у зв`язку з не визначенням йому розміру застави, то на думку колегії суддів, такі твердження апелянта є безпідставними, оскільки суд першої інстанції враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, а також вимоги ч.4 ст. 183 КПК України, яка передбачає дискреційні повноваження щодо визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, в даному випадку обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для визначення ОСОБА_6 застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Крім того, всупереч твердженням обвинуваченого, з резолютивної частини ухвали суду чітко вбачається, що суд першої інстанції продовжив запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до 22.12.2025 включно.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, у виді цілодобового домашнього арешту, як про це просить захисник має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на два місяці, а саме до 22.12.2025 включно - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4