Провадження №11-кп/991/58/26
Головуючий-суддя 1 інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

05 січня 2026 року місто Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

та його захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

його захисника: ОСОБА_13 ,

представника потерпілого/представника

цивільного позивача АТ «Укргазвидобування» ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 під час розгляду апеляційних скарг: обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , представника цивільного позивача Акціонерного товариства «Укргазвидобування» - адвоката ОСОБА_14 , захисника обвинуваченого ОСОБА_12 - ОСОБА_13 на вирок Вищого антикорупційного суду від 31 жовтня 2025 року в кримінальному провадженні №0000218 від 31 березня 2017 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.364 КК України,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.364 КК України,

в с т а н о в и л а :

У провадженні Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду на розгляді перебувають апеляційні скарги:обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , представника цивільного позивача АТ «Укргазвидобування» - адвоката ОСОБА_14 , захисника обвинуваченого ОСОБА_12 - ОСОБА_13 на вирок Вищого антикорупційного суду від 31 жовтня 2025 року в кримінальному провадженні №0000218 від 31 березня 2017 року за обвинуваченням: ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.364 КК України та ОСОБА_12 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.364 КК України.

02 січня 2025 року до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду надійшло клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу, у якому він просить змінити ОСОБА_7 запобіжний захід із тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту або застави у межах, визначених п.2 ч.5 ст.182 КПК України, з покладенням процесуальних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, та звільнити його з-під варти у залі суду. Клопотання мотивоване тим, що суд першої інстанції незаконно вироком змінив запобіжний захід ОСОБА_7 на тримання під вартою, оскільки сторона обвинувачення з клопотанням про зміну запобіжного заходу не зверталася та судом актуальність існування ризиків не встановлювалася. На його думку, суд був уповноважений вирішувати питання, яке пов`язане із застосуванням запобіжного заходу, виключно у межах клопотання прокурора, у зв`язку з чим колегія суддів Вищого антикорупційного суду вийшла за межі наданих повноважень та взяла на себе функції сторони обвинувачення. Таким чином, починаючи з 31 жовтня 2025 року, ОСОБА_7 позбавлений свободи без законних підстав, безстроково, без можливості звільнення під заставу та без належного судового контролю.Стороні захисту не було надано можливості висловити свої заперечення проти зміни запобіжного заходу, надати правову оцінку ймовірним ризикам, подати докази щодо їх відсутності, у тому числі, долучити характеризуючі матеріали щодо особи ОСОБА_7 , що в сукупності свідчить про фактичне усунення судом сторони захисту від участі у вирішенні питання щодо зміни запобіжного заходу, що є наслідком порушення права на захист ОСОБА_7 , яке призвело до фактичного відбування ним покарання на підставі судового рішення, яке не набрало законної сили. Суд першої інстанції незаконно у вироку зазначив щодо необхідності затримання ОСОБА_7 негайно в залі суду, оскільки можливість негайного виконання судового рішення щодо застосування запобіжного заходу передбачено лише за умови прийняття такого рішення у формі ухвали слідчого судді або суду (ч.1 ст.205 КПК України). Крім того, судом безпідставно не зазначено у вироці суду, який не набрав законної сили, строк тримання ОСОБА_7 під вартою, що свідчить про позбавлення його волі на невизначений строк та має всі ознаки початку відбуття покарання. Крім того, колегія суддів необгрунтовано не визначила розмір застави та не навела мотивів та підстав незастосування даного запобіжного заходу. Суд першої інстанції дійшов висновку, що у цьому кримінальному провадженні існує ризик ймовірного переховування ОСОБА_7 від суду, який підтверджується: тяжкістю призначеного судом покарання, майновим станом обвинуваченого та близьких йому осіб, за рахунок якого він може переховуватися від суду, проживанням за кордоном членів його родини, зверненням за отриманням візи, добровільною мобілізацією його до лав ЗСУ. Проте вказані висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки тяжкість ймовірного покарання не є визначальним при вирішенні питання при застосуванні запобіжного заходу, оскільки вирок Вищого антикорупційного суду від 31 жовтня 2025 року не набрав законної сили, у зв`язку з чим має діяти презумпція невинуватості. Просить врахувати як доказ належної поведінки ОСОБА_7 та спростування припущення про ухилення від суду під ризиком тяжкості призначеного покарання той факт, що, незважаючи на вручення 10 квітня 2025 року ОСОБА_7 клопотання сторони обвинувачення про зміну запобіжного заходу на найбільш суворий запобіжний захід, він 11 квітня 2025 року прибув у судове засідання, у тому числі, продовжував прибувати за кожним викликом до суду. Наявні у матеріалах судової справи відомості щодо майнового стану ОСОБА_7 та членів його родини, які були взяті стороною обвинувачення з іншого кримінального провадження, є застарілими та недостовірними, оскільки на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_7 , накладено арешт з 2017 року. Крім того, нерухоме майно дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_15 , на яке посилається суд першої інстанції як на підставу існування ризику, набуте нею на підставі договорів дарування, тобто є її особистою власністю. Транспортні засоби дружини ОСОБА_7 2014 року випуску також не є тим майном, яке дозволяло б дійти висновків про підсилення обґрунтування зазначеного у вироку ризику переховування від суду. Згідно відомостей, отриманих на адвокатський запит з ГУ ДПС у м.Києві про доходи ОСОБА_7 за період з 2016 року по 2023 рік, вбачається, що сукупний дохід складає 1 412 438,46 грн. Також залишки грошових коштів на рахунках ОСОБА_15 та ОСОБА_7 у ПАТ АБ «Укргазбанк» станом на 01 січня 2023 року становлять 8 543 грн та 759 719 грн відповідно, а станом на 16 червня 2023 року - 8 856 грн та 2 731 040 грн; у АТ КБ «Приватбанк» станом на 20 червня 2023 року - 8 642 грн. Відповідно до декларації платника єдиного податку ОСОБА_15 , вона отримала дохід від підприємницької діяльності за 2022 рік у сумі 200 000 грн. Отже, майновий стан родини ОСОБА_7 можна дослідити відповідно до поданої ОСОБА_15 декларації за 2024 рік, який не є значним. ОСОБА_7 не мав та не має намірів переховуватися, що підтверджується доказами, які містяться у матеріалах справи. Під час дії воєнного стану ОСОБА_7 залишав територію України 5 разів та повертався, що фактично спростовує ризик переховування від суду. Крім того, не може свідчити про намір переховуватися від суду факт тимчасового перебування за кордоном його членів сім`ї. Усі попередні виїзди та в`їзди ОСОБА_15 через державний кордон України були зумовлені необхідністю тимчасового перебування разом з дітьми, які також тимчасово проживали за кордоном, у тому числі потребою супроводжувати їх під час поїздок до України. Батьки обвинуваченого ОСОБА_7 є людьми похилого віку, а тому, враховуючи їх вік, триваючий воєнний стан, постійні повітряні тривоги, ракетні обстріли та терористичні атаки «шахедами», відключення електроенергії вони, з огляду на заходи безпеки, перебувають за межами України. Тимчасове проживання за кордоном членів родини обвинуваченого не є підставою, яка підсилює ризик переховування від суду, а є лише вимушеною мірою, спрямованою на захист життя та здоров`я дітей, яка виникла через повномасштабне військове вторгнення, чисельні масовані обстріли міста Києва та України в цілому. Мобілізація ОСОБА_7 не була й не могла бути способом ухилення від кримінальної відповідальності, оскільки не призвела до ухилення від участі в судових засіданнях y довгостроковій перспективі. Після скасування наказу про його мобілізацію ОСОБА_7 продовжив систематично прибувати до суду, належно виконувати процесуальні обов`язки, не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на затягування судового розгляду. Обставинами, які підтверджують наявність підстав для застосування стосовно ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, обґрунтовують висновки, які викладені у рішенні ЄСПЛ від 09 жовтня 2025 року. Просить врахувати, що ОСОБА_7 має стійку, тривалу та виключно позитивну ділову, професійну, громадську репутацію, що підтверджується його багаторічною діяльністю на керівних посадах у державному та громадському секторах, науковим ступенем та декількома вищими освітами, а також характеристиками з навчальних закладів та місць роботи. Такі обставини свідчать про високий рівень його соціальної інтегрованості в українське суспільство та відсутність реальної мотивації до переховування від суду. Таким чином, ОСОБА_7 має центр життєвих інтересів, сімейні, професійні та майнові зв`язки саме на території України, що унеможливлює визнання обґрунтованим висновку про реальний ризик його переховування від суду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 у судовому засіданні клопотання підтримав та дав пояснення, аналогічні доводам, зазначеним у ньому. Додатково пояснив, що до його підзахисного фактично застосовано два запобіжні заходи, так як відмовлено Солом`янським районним судом міста Києва у поверненні суми коштів, які були внесені як частина застави, оскільки вирок не набрав законної сили.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні просив клопотання про зміну йому запобіжного заходу задовольнити та дав пояснення, які відповідали доводам, оголошеним захисником ОСОБА_8 .

Захисники обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_12 та його захисник ОСОБА_13 у судовому засіданні підтримали подане захисником обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 клопотання про зміну запобіжного заходу та просили його задовольнити.

Представник потерпілого/представник цивільного позивача АТ «Укргазвидобування» ОСОБА_14 заперечив проти задоволення клопотання.

Прокурор у судовому засіданні зазначив, що підстави для задоволення клопотання захисника відсутні, оскільки суд мав право вирішувати питання запобіжного заходу відносно обвинувачених під час постановлення вироку, що передбачено КПК України, положення законодавства щодо встановлення строку дії запобіжного заходу, які підлягають застосуванню під час досудового та судового розгляду не застосовуються до особи, відносно якої ухвалено вирок, про що свідчить і практика ЄСПЛ.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження у частині, що стосується клопотання, обговоривши його доводи, колегія суддів доходить таких висновків.

Відповідно до ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Згідно з ч.1 ст.405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК України.

Відповідно до ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються (ч.6 ст.132 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.201 КПК України обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України та покладених на нього судом, чи про зміну способу їх виконання.

Аналіз змісту ст.200, 201 КПК України свідчить про те, що підставою для зміни запобіжного заходу є, зокрема, наявність нових обставин, які не розглядалися судом при застосуванні запобіжного заходу, зміна обставин провадження, зменшення встановлених ризиків. Існування таких обставин повинно бути обґрунтовано належними доказами.

Отже, для зміни запобіжного заходу сторона захисту повинна довести, що обставини, наведені у ст.194 КПК України, які враховувались судом при застосуванні запобіжного заходу, перестали існувати або суттєво зменшились.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.6 та 8 ст.176 КПК України.

Колегія суддів враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані виключно за наявності законної мети та з підстав, визначених КПК України.

Положеннями п.4 ч.2 ст.183 КПК України передбачено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

При розгляді даного клопотання колегія суддів не дає оцінки зазначеним у вироку відомостям у частині підстав зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , оскільки вказані обставини є частиною доводів апеляційних скарг сторони захисту.

Разом з тим, колегія суддів дає оцінку доводам клопотання, виходячи із його змісту, де зазначено, що суд першої інстанції при ухваленні вироку в частині зміни запобіжного заходу врахував існування ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, наявність достатніх матеріальних активів для переховування, у тому числі, проживання за кордоном, проживання за кордоном членів його сім`ї, зверненням за отриманням візи, його мобілізацію до ЗСУ під час розгляду кримінального провадження,

Дослідивши клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу, колегія суддів доходить висновку, що стороною захисту не зазначено доводів та обставин на підтвердження існування правових підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший запобіжний західу відповідності до ст.200, 201 КПК України. Обставини, які характеризують особу ОСОБА_7 , зокрема позитивна характеристика від представників навчальних закладів, державних органів, громадських організацій, його багаторічна публічна, політична, наукова та управлінська діяльність, міцні професійні та соціальні зв`язки в Україні, майнові зв`язки не є новими, оскільки документи, які підтверджують ці обставини, додані до ухвалення вироку суду. Доводи клопотання, що ризик переховування від суду відсутній з огляду на належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 , який після неодноразового перетину державного кордону повертався до України, не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу з огляду на тяжкість призначеного йому покарання. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на утриманні обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_15 знаходиться троє неповнолітніх дітей (т.196, а.с.46-48), а тому згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України він має можливість безперешкодно разом з дітьми виїхати за кордон. Тобто на час розгляду клопотання ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду існує.

Також колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Положеннями ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою після засудження особи компетентним судом, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання, суттєво відрізняється від тримання особи під вартою на стадії досудового розслідування у розумінні п.п.(а) та (с) ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, за пунктом (а) для визнання затримання законним вимагається лише наявність законного вироку суду, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання, на відміну від пункту (с), за яким на стадії досудового розслідування існує необхідність доведення стороною обвинувачення наявності розумної підозри та ризиків, якомога коротшого періоду перебування під вартою невинуватої особи, здійснення періодичного судового контролю тощо.

У той же час, обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 (a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню (Ruslan Yakovenko v. Ukraine, no. 5425/11, § 46, ECHR 2015).

Таким чином, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 застосований не з метою досягнення дієвості кримінального провадження чи забезпечення належної процесуальної поведінки під час досудового розслідування або судового провадження, а є обґрунтованим саме в розумінні п.(а) ч.1 ст.5 Конвенції.

Враховуючи тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , ухвалення судом першої інстанції обвинувального вироку, апеляційний перегляд якого ще не завершився, та з огляду на те, що ОСОБА_7 розуміючи невідворотність призначеного покарання у виді позбавлення волі у разі залишення вироку Вищого антикорупційного суду від 31 жовтня 2025 року, яке пов`язане виключно з реальним та тривалим його відбуванням, може переховуватись від суду, колегія суддів дійшла висновку, що на цій стадії апеляційного розгляду відсутні підстави для задоволення клопотання про зміну йому запобіжного заходу.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання сторони захисту на рішення ЄСПЛ у справі «Монахов та інші проти України» від 09 жовтня 2025 року є не релевантними до обставин цього кримінального провадження, оскільки предметом розгляду було питання ненадання обвинуваченому ОСОБА_7 , у іншому кримінальному провадженні належної медичної допомоги під час тримання під вартою, надмірна тривалість тримання під вартою та відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту у зв`язку з ненаданням належної медичної допомоги під час тримання під вартою.

При цьому заперечення прокурора відповідають положенням п.14 ч.1 ст.368 КПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу.

Керуючись ст.369-372, 177, 194, 201, 331, 405, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 відмовити.

Ухвала є остаточною, набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4