УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року

м. Київ

справа № 754/12739/24

провадження № 51-2230ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001782 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Деснянський районний суд м. Києва вироком від 07 жовтня 2024 року визнав ОСОБА_4 винуватою та засудив до покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна: за ч. 3 ст. 307 КК - на строк 9 років; ч. 2 ст. 307 цього Кодексу - на строк 6 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна.

Також суд вирішив питаннящодо початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; запобіжного заходу; речових доказів; процесуальних витрату кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за те, що вона у невстановлені досудовим розслідуванням дату, час та місці, з корисливого мотиву та з метою збагачення за рахунок вчинення злочинів у сфері незаконного обігу психотропних речовин, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини з метою збуту, отримала від невстановленої досудовим розслідуванням особи (досудове розслідування стосовно якої здійснюється в іншому кримінальному провадженні) 32 згортки з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено, - PVP загальною масою 17,078 г, що є особливо великим розміром. Таким чином вона незаконно придбала психотропну речовину з метою збуту, яку надалі незаконно зберігала при собі з метою збуту до моменту вилучення під час особистого обшуку в ході її затримання працівниками поліції, коли вони 19 липня 2024 року о 19:54 зупинили ОСОБА_4 біля будівлі № 9-А на вул. Братиславській в м. Києві.

Крім того, ОСОБА_4 у невстановлені досудовим розслідуванням дату, час та місці, з метою реалізації свого злочинного умислу, з корисливого мотиву та з метою збагачення за рахунок вчинення злочинів у сфері незаконного обігу психотропних речовин, з метою збуту, отримала від невстановленої досудовим розслідуванням особи (досудове розслідування стосовно якої здійснюється в іншому кримінальному провадженні) пластикову ємність з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено, - PVP загальною масою 9,982 г, що є великим розміром. Таким чином вона незаконно придбала психотропну речовину з метою збуту, яку надалі незаконно зберігала з метою збуту за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 до моменту вилучення працівниками поліції під час проведення обшуку за вказаним місцем проживання 20 липня 2024 року, в період з 01:41 до 02:59.

Київський апеляційний суд ухвалою від 12 березня 2025 року змінив вирок районного суду, виключив з нього посилання на засудження ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307 КК та на застосування положень ч. 1 ст. 70 КК. Постановив уважати ОСОБА_4 засудженою за ч. 3 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна. У решті вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, просить змінити ухвалені щодо підзахисної судові рішення в частині призначеного покарання й призначити ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 307 КК покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна та на підставі ст. 75 КК звільнити її від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покласти на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Як зазначає захисник, суд безпідставно не визнав пом`якшуючою покарання обставиною підзахисній збіг тяжких сімейних, особистих чи інших життєвих обставин, які, на думку ОСОБА_5 , мали місце. Так, після початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України ОСОБА_4 була змушена евакуюватися разом із родиною з постійного місця проживання, що призвело до втрати роботи й до складного матеріального становища та, маючи на утриманні матір пенсійного віку з низкою захворювань, засуджена була вимушена оформити кредитні договори.

За твердженням захисника, суд, призначивши засудженій покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, належним чином не врахував конкретні обставини справи, а також особу ОСОБА_4 , яка раніше не судима, тривалий час була офіційно працевлаштована, має позитивні характеристики з місця роботи, постійне місце реєстрації, за яким характеризується позитивно, проживає разом із донькою та матір`ю пенсійного віку, яка страждає на низку захворювань, не перебуває на обліку у нарколога чи психіатра, а також ставлення засудженої до вчиненого.

На переконання ОСОБА_5 , наведені обставини дають підстави для призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК та без її ізоляції від суспільства.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновку суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації її діяння за ч. 3 ст. 307 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності йобґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.

Доводи ОСОБА_5 щодо невідповідності призначеного засудженій покарання через суворість Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

Згідно з приписами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК (у редакції, чинній на момент учинення засудженою кримінального правопорушення) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, визначених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, чинній на час учинення засудженою діяння), якщо суд, крім випадків, визначених цим Кодексом, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень КК, зокрема ст. 75 цього Кодексу, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, у тому числі коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень статей 69, 75 КК.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, ураховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Зі змісту долучених до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, одне з яких є особливо тяжким, а інше тяжким, а також дані про її особу, яка раніше не судима, не перебуває на обліку у нарколога чи психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні матір похилого віку, а також її ставлення до вчиненого. Крім того, місцевий суд визнав щире каяття обставиною, що пом`якшує її покарання, і не встановив обставин, які обтяжують його.

За результатом судового розгляду, місцевий суд не встановив підстав для застосування ст. 69 КК та дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання, передбаченого санкціями статей, за якими її засуджено, визначивши його остаточний вид і розмір на підставі ч. 1 ст. 70 КК із застосуванням додаткового покарання - у виді конфіскації майна.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок місцевого суду, призначити ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 307 КК покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, за ч. 2 ст. 307 цього Кодексу із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна, відповідно до ч. 1 ст. 70 цього Кодексу шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна та на підставі ст. 75 КК звільнити її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи прокурора про те, що правова кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307 КК є зайвою, а всі її діяння охоплюються ч. 3 ст. 307 КК, виключив з вироку посилання суду на засудження ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307 КК та постановив вважати її засудженою за ч. 3 ст.307 КК без застосування положень ч. 1 ст. 70 КК.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду щодо призначення ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 307 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією майна, визнавши їх обґрунтованими та вмотивованими.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріали справи не містять жодних даних, які б свідчили про можливість призначення ОСОБА_4 покарання у меншому розмірі, ніж те, що визначив місцевий суд. Також суд зауважив, що обставини, на яких акцентує захисник в апеляційній скарзі, вже були належним чином враховані судом першої інстанції і не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та надають підстави для застосування положень ст. 69 КК.

Крім того, суд звернув увагу на те, що факт вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення у сфері незаконного обігу психотропних речовин з корисливим мотивом та з метою особистого збагачення свідчить про підвищений рівень суспільної небезпеки її діянь.

Апеляційний суд також обґрунтовано відхилив твердження захисника щодо наявності обставини, яка пом`якшує покарання, а саме - збігу тяжких сімейних або інших обставин, а саме те, що після початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України ОСОБА_4 була змушена евакуюватися разом із родиною з постійного місця проживання, що призвело до втрати роботи та до складного матеріального становища, маючи на утриманні матір пенсійного віку з низкою захворювань, вона була змушена оформити кредитні договори. Так, колегія суддів зазначила, що ОСОБА_4 не була позбавлена можливості знайти роботу для отримання законних засобів до існування, однак свідомо обрала шлях вчинення кримінальних правопорушень з метою особистого збагачення.

Також суд апеляційної інстанції не взяв до уваги аргументи захисника щодо можливості застосування до покарання призначеного ОСОБА_4 положень, передбачених ст. 75 КК, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та даним про особу засудженої.

З висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Зазначені вище обставини, на переконання Суду, свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій, ретельно оцінивши обставини цього провадження, дійшли обґрунтованих висновків, що призначене покарання як основне, так і додаткове з огляду на встановлені судами обставини, є необхідним для виправлення засудженої та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як нею, так й іншими особами, а тому не є слушними доводи захисника про наявність підстав для пом`якшення ОСОБА_4 покарання.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3