печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1837/25-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю:

представника заявника - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі №757/21445/23-к в межах кримінального провадження №0000229 від 18.02.2022,

ВСТАНОВИВ:

До провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі №757/54653/24-к в межах кримінального провадження №0000229 від 18.02.2022, а саме: з грошових коштів у розмірі 2 200 доларів США, 1 700 євро, 13 740 швейцарських франків, які вилучено під час проведення обшуку в квартиріза адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування доводів клопотання зазначено, що арешт накладено необґрунтовано, без доказів відповідності арештованих коштів відповідають критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167, ст. 98 КПК України або на підставі доказів, які не можуть мати ознаки належності та допустимості.

Як видно з клопотання та ухвали суду, слідчий вказує в якості підстави те, що за його думкою ОСОБА_4 причетний до злочинів, який ним розслідується, але доказів або посилань які б дали суду або сторонньому спостерігачеві переконатися у цьому, надано слідством не було.

Крім того, всупереч п.4 ст. 171, враховуючи те, що за твердженням органу слідства ймовірно вчинені правопорушення у тому числі юридичною особою, адже діяння попередньо за ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 212 KK України, які безумовно передбачають нанесення шкоди або отримання неправомірної вигоди, стороною обвинувачення не наведено навіть приблизний розмір шкоди задля визначення судом співмірності обмеження права власності юридичної особи, а суд проігнорувавши цю імперативну норму ст. 171 КПК України прийняв рішення всупереч закону, тим самим порушивши норми матеріального права.

Зазначає, що відповідно до довідки про рух грошових коштівпо поточному рахунку ОСОБА_4 станом на Грошові кошти у сумі 500 000, 00 грн., 2 200 доларів США, 1 700 евро, 13 740 швейцарських франків є особистими заощадженнями ОСОБА_4 , які були нам набуті в період 2019 - 2020 років в результаті продажу автомобіля марки AUDI A8, який належав йому на праві приватної власності та був проданий за ціною 1 151 380, 00 (один мільйон сто п`ятдесят одна тисяча триста вісімдесят) гривень, що були перераховані у період з 25.10.2019 по 24.04.2020 на його банківський рахунок, відкритий в АТ «ПРИВАТБАНК» що підтверджується як договором купівлі-продажу автомобіля та актом приймання-передачі, так і банківськими виписками, що додаються до цього клопотання.

Також на даний час підстав матеріалів, що б стверджувати, що ОСОБА_4 мали або мають відношення до вчинення кримінального правопорушення - відсутні.

Отже, необхідність такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт грошових коштів відпала, а подальше позбавлення права користування належних йому коштів та відсутністю інших засобів для існування невиправдане.

У судовому засіданні представник заявника клопотання підтримав у повному обсязі з підстав у ньому зазначених, просив клопотання задовольнити, а арешт з майна - скасувати.

Прокурор групи прокурорів у кримінальному провадженні відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 направив на адресу суду письмові заперечення на клопотання, згідно яких сторона обвинувачення заперечує щодо скасування арешту майна, виходячи з того, що існує ряд факторів, встановлених під час досудового розслідування, що свідчать про обгрунтовані підстави вважати, що вказані грошові кошти набуті кримінально-протиправним шляхом та можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. У задоволенні клопотання просив відмовити, оскільки арешт накладено обгрунтовано.

Слідчий суддя, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали клопотання, дослідивши письмові докази, заперечення, якими сторони обгрунтовують свої доводи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Таким чином, виходячи з наведених положень ст. 174 КПК України, питання про скасування арешту розглядається слідчим суддею за відповідним зверненням осіб, визначених частиною першої цієї статті.

Слідчим суддею за наданими матеріали встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 18.02.2022 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000229 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2024 року у справі № 757/54653/24-к накладено арешт на майно, а саме грошові кошти у розмірі 2 200 доларів США, 1 700 євро, 13 740 швейцарських франків, які вилучено під час проведення обшуку в квартиріза адресою: АДРЕСА_1 .

Накладаючи арешт на майно, слідчий суддя виходив з того, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке просить накласти арешт прокурор, відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, а тому є підстави для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів.

Як визначено ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 Кримінального процесуального кодексу України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Слідчий суддя дослідивши матеріали, вважає, що доводи клопотання про скасування арешту є необґрунтованими, оскільки на час винесення ухвали про накладення арешту на майно, існували підстави для такого арешту, крім того слідчим суддею не встановлено, що в подальшому застосуванні арешту відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї або іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За вказаних обставин, під час судового розгляду даного клопотання за наданими матеріалами, встановлено, що втручання органу досудового розслідування у право власності заявника обумовлене законними критеріями, тобто з дотриманням відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права. Також, слідчим суддею встановлено, що даний час забезпечується «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав товариства та відповідно існує пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються органом досудового розслідування, та метою, яку прагнуть досягти.

Таким чином, слідчий суддя вважає накладений арешт на майно є обґрунтованим, з урахуванням наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, у зв`язку з чим клопотання про скасування арешту не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 174, 303, 305-307 309 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В :

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Печерського районного суду м. Києва в межах кримінального провадження №0000229 від 18.02.2022 (справа №757/21445/23-к), - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1