Номер провадження:1-кс/521/2577/25
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 липня 2025 року м. Одеса
Зокрема, заступник начальника Одеської митниці ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та заступник начальника ВМО №6 митного поста «Чорноморськ» Одеської митниці ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи у злочинній змові із представниками суб`єктів зовнішньо-економічної діяльності, а саме громадянами ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , сприяють останнім в незаконному заволодінні товарами, що зберігаються у складських приміщеннях підрозділів Одеської митниці.
Так, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за сприяння ОСОБА_7 та ОСОБА_8 здійснюють підміну високоліквідних товарів, вилучених раніше митними підрозділами у справах про порушення митних правил та які зберігаються у складських приміщеннях підрозділів Одеської митниці під митним контролем, на неліквідні товари низької якості. Отримані незаконним шляхом товари в подальшому реалізовуються ОСОБА_11 через мережу торгових точок промислового ринку « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та торгівельного центру «АЛСУ».
Постановою слідчого від 09.07.2025 року вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
Підставою для накладення арешту на майно, відповідно до ч.2 ст. 170 КПК України є збереження речових доказів.
З метою забезпечення збереження вилученого майна, яке визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та запобігання можливості приховування майна, його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, виникла необхідність в арешті майна та слідчий у своєму клопотання просить накласти арешт на вилучене майно.
Слідчий ОСОБА_5 надала до суду заяву, відповідно до змісту просила розгляд клопотання здійснити за її відсутності, клопотання підтримала та просила задовольнити.
Представник власника майна ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання слідчого, зазначивши, що власник вилученого майна ОСОБА_3 має статус свідка у даному кримінальному провадженні, досудове розслідування вже триває третій рік, за цей час у кримінальному провадженні нікому про підозру не повідомлено, сам ОСОБА_3 на викли до слідчого прибув своєчасно та надава пояснення, як свідок щодо обставин даного кримінального провадження. ОСОБА_3 є ФОП, своєчасно сплачує податки та відповідно до поданих декларацій має суттєві доходи, відповідно до руху коштів на банковському рахунку здіснює розрахунки у великих розмірах під час здійснення господарської діяльності. Під час обшуків у ОСОБА_3 у складських та офісному приміщенні нічого виявлено не бьуло, ніяких товарів, які були замінені з ліквідних на неліквідні, як зазначає слідчий у клопотанні. Вилучені грошові кошти належать ОСОБА_3 як особі, яка здійснює господарську діяльність відповідно до законодавства. Вилучений мобільний телефон також не містить будь-яких доказів. Клопотання слідчого вважає не обґрунтованим, оскільки не доведено підстави накладення арешту на зазначене майно, тому просив відмовити в задоволенні клопотання слідчого.
Заслухавши представника власника майна, дослідивши матеріали справи, суть клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Крім того завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; є предметом кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Судом встановлено, що під час проведення обшуку ОСОБА_3 було добровільно видано грошові кошти та мобільний телефон, які слідчим визнано речовими доказами у кримінальному провадженні. ОСОБА_3 допитаний у кримінальному провадженні у якості свідка. На час розгляду клопотання слідчого відомостей про осіб, які повідомлені про підозру, слідчому судді не надано.
Слідчий суддя зазначає, що слідчим доведено наявність підстав для накладення арешту на вилучене майно - мобільний телефон марки «Apple» моделі «Iphone 16 Pro», з IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , з номером мобільного телефону НОМЕР_3 , оскільки зазначене майно цілком відповідає критеріям ст.98 КПК та може бути використано, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Також слідчий суддя враховує, що для дослідження інформації, яка може міститися у мобільному телефоні потрібний певний час для її вивчення та аналізу, здійснення певних технічних маніпуляцій, можливих судових експертиз. Тому заперечення власника майна у цій частині щодо відсутності підстав для накладення арешту не є слушними.
Щодо вимог слідчого про накладення арешту на 246 купюр схожих на банкноту номіналом 100 доларів США, 8 купюр схожих на банкноту номіналом 50 доларів США, 10 купюр схожих на банкноту номіналом 100 Євро, 17 купюр схожих на банкноту номіналом 50 Євро, який вилучено та запаковано до сейф-пакету № RIC2136918, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для арешту зазначених грошових коштів.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права (пункт 1 частина 1 статті 7 КПК). Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 1 статті 8 КПК).
Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею (абзац 3 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012).
Відповідно до ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.
Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно з вимогами ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до положень статті першої Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Обтяження відповідного майна арештом становить втручання держави у право на мирне володіння майном у значенні другого речення першого пункту статті 1 Першого протоколу. Таке втручання має відбуватись із чітким, послідовним дотриманням вимог національного закону та забезпеченням гарантій захисту основоположних прав особи, має бути законним та пропорційним.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним, п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом ведення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр» проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
При винесенні даного рішення слідчий суддя приймає до уваги, що обов`язок доведення існування, тієї обставини, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч.2 ст.167 КПК України, покладається на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в матеріалах судового провадження за скаргою даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння власником належним йому майном.
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що відсутні підстави вважати та слідчим не доведено, що вилучені грошові кошти були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Відомостей про ідентифікацію грошових коштів у кримінальному провадженні та проведення слідчих дій у виді закупки відповідно до вимог КПК України тощо слідчому судді не надано та матеріали клопотання не містять. Власник майна ОСОБА_3 є свідком у даному кримінальному провадженні, про підозру у вчиненні злочину останнього не повідомлено. Відповідно до наданих відомостей про здійснення ОСОБА_3 підприємницької діяльності вбачається, що останній є фізичною особою підприємцем, отримує стабільний дохід, яий за 2023 рік становить 961160 грн., за 2024 рік 1569369 грн., на його банківському рахунку здійснюються опреації господарської діяльності по закупці товарів та інші. Таким чином слідчому судді під час розгляду клопотання власником майна надані відомості щодо походження його горшових коштів. Відомостей, що вилученні грошові кошти отриманні у наслідок вчинення протиправних, злочинних дій суду не надано. Застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження суттєво обмежує права власності ОСОБА_3 .
На підставі викладеного та враховуючи, що слідчий своєчасно звернувся до слідчого судді із клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна та не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може у подальшому перешкодити кримінальному провадженню, у зв`язку з чим, слідчий суддя, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого, проте частковому з наведених вище підстав.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя-
П О С Т А Н О В И В :
Клопотання слідчого задовольнити частково.
Заборонити розпоряджатись та користуватись зазначеним майном до прийняття рішення по кримінальному провадженню.
Виконання ухвали про арешт майна негайно доручити слідчому та прокурору.
В задоволені інших вимог клопотання - відмовити.
Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана, безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1