КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років із конфіскацією майна.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_9 , маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений в умовах воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, 23 жовтня 2022 року приблизно о 17 годині 50 хвилин ОСОБА_9 , знаходячись біля під`їзду № 4 будинку за адресою: АДРЕСА_3, побачив малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який заходив у вказаний під`їзд. Після чого, у нього виник умисел на вчинення нападу на останнього з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу, вчиненого в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 , переслідуючи корисливий мотив, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, переслідуючи мету незаконно збагатитись за рахунок чужого майна, пройшов до під`їзду № 4 будинку за адресою: АДРЕСА_3, слідом за малолітнім потерпілим ОСОБА_11 , де на першому поверсі біля ліфту схопив останнього, притиснув його до стіни, таким чином подолавши його волю до опору, та погрожуючи застосуванням ножа, виказав вимогу віддати йому мобільний телефон. Малолітній потерпілий ОСОБА_11 , сприймаючи вказану погрозу ОСОБА_9 , як реальну, побоюючись за своє життя, виконав вимогу останнього та віддав мобільний телефон, який перебував в його користуванні, а саме: мобільний телефон, марки «Huawei Р20», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , вартістю 3 571,11 грн., що належить його батькові ОСОБА_12 .

Після чого, ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, висловив малолітньому потерпілому ОСОБА_11 вимогу віддати йому усі наявні грошові кошти, на що малолітній потерпілий ОСОБА_11 повідомив, що грошових коштів при собі не має. Після чого, ОСОБА_9 , перевіривши вміст кишень малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , пересвідчився, що грошових коштів у останнього не має, утримуючи при собі майно, яким заволодів під час розбою, з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року щодо ОСОБА_9 змінити в частині правової кваліфікації та призначення покарання, та за ч. 4 ст. 186 КК України призначити ОСОБА_9 покарання з урахуванням вимог ст. 69 ст. 75 КК України, в решті вирок залишити без змін.

Захисник вказує на те, що апеляційна скарга вноситься у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Апелянт вважає, що дії ОСОБА_9 мають бути кваліфіковані за cт. 186 КК України, та звертає увагу суду, що будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому спричинено не було.

Зокрема, щодо кваліфікації дій обвинуваченого як розбій, суд виходив з показів малолітнього потерпілого, який зазначав, що начебто на момент нападу ОСОБА_9 погрожував йому ножем. Однак, такі показання не знайшли свого підтвердження, оскільки ні під час досудового розслідування, ні в суді, не було встановлено про наявність у обвинуваченого чи застосування ножа.

На думку захисника, сторона обвинувачення не надала доказів, які могли б довести наявність складу злочину в стандарті «доведення поза розумним сумнівом», а тому вважає, що дії ОСОБА_9 необхідно кваліфікувати за ст. 186 КК України.

Щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого захисник вказує на неприпустимість посилання у вироку на вимоги ст. 89 КК України, оскільки ОСОБА_9 раніше не притягувався до будь-якої відповідальності.

Суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_9 виключно позитивно характеризується за місцем реєстрації та самостійно виховує двох дітей, матір яких позбавлена батьківських прав.

Окрім того, судом не надано належної оцінки тому, що після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 працевлаштувався, що свідчить про об`єктивне усвідомлення ним своєї протиправної поведінки та намір стати на шлях виправлення.

Також сторона захисту не може погодитись з висновком щодо відсутності щирого каяття, оскільки ОСОБА_9 неодноразово звертався до потерпілих та просив вибачення, вживав заходи щодо відшкодування моральної шкоди, однак потерпілі відмовляли, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні.

Отже, захисник не погоджуючись з призначеним покаранням, яке, на його думку, є занадто суворим, оскільки не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням вимог ст. 69 та ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу (розбій) вчинений в умовах воєнного стану, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджені дослідженими в судовому засіданні та оціненими відповідно до положень ст. 94 КПК України доказами, які визнані судом належними, допустимими і достовірними, а їх сукупність - достатніми для ухвалення обвинувального вироку у цьому кримінальному провадженні.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 187 КК України судом кваліфіковані правильно.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ч. 4 ст. 186 КК України, є безпідставними, оскільки згідно зі встановленими судом обставинами кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_9 вчинив напад на малолітнього потерпілого ОСОБА_11 з метою заволодіння його майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу.

Погроза застосування насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу полягала у тому, що обвинувачений ОСОБА_9 під час заволодіння телефоном потерпілого та вимогою віддати гроші, демонстрував ніж та погрожував малолітньому ОСОБА_11 тим, що дожене його та штрикне ножем, про що потерпілий в судовому засіданні суду першої інстанції давав чіткі показання.

Про те, що обвинувачений ОСОБА_9 під час вимагання телефону та грошей погрожував його малолітньому сину ОСОБА_11 ножем пояснював в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_12 .

Отже, твердження апелянта про недоведеність кваліфікуючої ознаки розбою спростовуються показаннями потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

А посилання в апеляції на те, що потерпілому ОСОБА_11 не було спричинено будь-яких тілесних ушкоджень не може бути взятим до уваги, позаяк до потерпілого була застосована погроза застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, що є кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ст. 187 КК України.

Інша кваліфікуюча ознака дій обвинуваченого - вчинення злочину в умовах воєнного стану в апеляції захисника не заперечується.

Отже, суд обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу (розбій) вчинений в умовах воєнного стану.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд у відповідності до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував обставини скоєння злочину, характер та ступінь його суспільної небезпеки, особу винного, який є несудимим в силу вимог ст. 89 КК України, його ставлення до вчиненого, обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину відносно малолітньої дитини, та призначив обвинуваченому ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 187 КК України.

Доводи захисника про те, що суд першої інстанції не повною мірою врахував особу обвинуваченого, та ступінь тяжкості вчиненого злочину, є безпідставними, оскільки вказані обставини були враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання і вказані обставини суд вважав такими, що були підставами для призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання в межах мінімального строку, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 187 КК України.

Аналізуючи позицію обвинуваченого, суд першої інстанції не знайшов підстав для визнання обставиною, що пом`якшує його покарання, наявність щирого каяття. Інших обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, у тому числі тих, на які посилалась сторона захисту, судом не встановлено.

Окрім того, в апеляції захисника не наведено переконливих доводів, які б заслуговували на увагу, щодо підстав для застосування положень ст. 69 КК України та слугували б підставою для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, оскільки, таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів не убачає підстав для зміни вироку Деснянського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року щодо ОСОБА_9 , в тому числі пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст. 69 КК України та звільнення від відбування покарання на підставі 75 КК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 754/12013/22

Провадження № 11-кп/824/1111/2025

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_13

Доповідач ОСОБА_1