ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/255/25 Справа № 697/1709/20 Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000339 за апеляційною скаргою з доповненнями прокурора Канівського відділу Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_11 , апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку с.Мартинівка, Ічнянського району, Чернігівської області, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , пенсіонерку,

засуджено за ч.1 ст.115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Запобіжний захід ОСОБА_7 вирішено не обирати.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту приведення вироку до виконання і її затримання після набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК, у строк відбування покарання вирішено зарахувати строк попереднього ув`язнення з 13.06.2020 по 15.06.2020 з розрахунку день за день.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 10708,70 грн. матеріальної шкоди, 100000 грн. моральної шкоди, витрат на правову допомогу у сумі 3000 грн., а всього 113708,70 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі 4249,56 грн. за проведення експертиз.

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду ОСОБА_7 , визнано винуватою в тому, що вона, 13.06.2020 близько 15.00год., перебуваючи у зальній кімнаті власної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, усвідомлюючи небезпеку своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, з метою вбивства свого співмешканця ОСОБА_12 , на ґрунті особистих неприязних відносин, які раптово виникли під час сварки після спільного розпиття спиртних напоїв, бажаючи настання смерті ОСОБА_12 , протиправно нанесла останньому один удар кухонним ножем в груди спереду, в результаті чого спричинила потерпілому тілесні ушкодження, що призвело до смерті ОСОБА_13 .

Вимоги апеляційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор просить скасувати вищевказаний вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст.115 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років. На підставі ч.ч.5,7 ст.72 КК зарахувати ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк перебування під цілодобовим домашнім арештом, у період з 16.06.2020 по 15.08.2020 у загальній кількості 20 днів. Початок строку відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання. У решті вирок залишити без змін.

Не заперечуючи доведеності вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, прокурор вважає, що вказаний вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Покликаючись на вимоги ст.ст. 50,65 КК та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», стверджує, що ухвалюючи вирок суд прийшов до помилкового переконання відносно того, що призначене покарання буде цілком достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

З цього приводу зазначає, що при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину проти життя та здоров`я особи, особу обвинуваченої, яка при наявності достатніх доказів її винуватості, свою вину не визнала повністю і не виявила жодних ознак каяття. При цьому, судом не достатньо враховано положення ст.ст. 3, 27 Конституції України, і сам спосіб вчинення кримінального правопорушення, зокрема те, то ОСОБА_7 після нанесення тілесного ушкодження ОСОБА_12 , з метою укриття злочину помила знаряддя вчинення злочину (ніж), повитирала кров та попрала речі, і тільки після цього зателефонувала до швидкої медичної допомоги, що свідчить про умисне, цілеспрямоване вчинення злочину проти життя та здоров`я особи.

Також, судом не взято до уваги, що ОСОБА_7 не вжила жодних заходів до відшкодування спричинених збитків і не визнала заявлений потерпілим цивільний позов.

Водночас, достовірно знаючи, що Канівським міськрайонним судом Черкаської області 27.10.2020 винесено ухвалу, якою накладено арешт на 2 частини квартири АДРЕСА_3 , що належить обвинуваченій ОСОБА_7 , 06.08.2021 остання продала частину вказаної квартири без отримання відповідного дозволу, з метою умисного ухилення від відшкодування завданої шкоди.

Окрім того, суд першої інстанцій при призначенні ОСОБА_7 мінімального строку покарання не врахував думку потерпілого та сторони обвинувачення про призначення обвинуваченій найсуворішого покарання передбаченого санкцією інкримінованої статті.

Також звертає увагу на порушення судом вимог ст.72 КК в частині незарахування у строк покарання ОСОБА_7 строк її перебування під цілодобовим домашнім арештом.

В апеляційній скарзі захисник просить змінити вищевказаний вирок в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосувати до обвинуваченої ОСОБА_7 ст.119 КК. В задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Посилаючись на висновки експертиз та пояснення обвинуваченої, вказує на неправильність кваліфікації кримінального правопорушення інкримінованого ОСОБА_7 .

Водночас стверджує, що досудовим розслідуванням не було встановлено механізм та спосіб нанесення тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_12 .

Приводить доводи щодо не встановлення досудовим розслідуванням психічного стану обвинуваченої через вживання алкоголю із синдромом залежності та здатність усвідомлювати обвинуваченою своїх дій під час вчинення інкримінованого останній кримінального правопорушення.

Утім, суд відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту щодо проведення додаткової судово-медичної експертизи та про проведення повторної судово-психіатричної експертизи.

Також вказує на неналежність показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , які не доводять винуватість ОСОБА_7 , а лише підтверджують факт настання смерті ОСОБА_12 .

Спираючись на висновок експерта від 23.02.2022 №СЕ-19/124-21/9944-ПС, вказує про неумисність дій обвинуваченої. Приводить доводи щодо відсутності у останньої мотиву та умислу на позбавлення життя свого співмешканця. Водночас, стверджує, що всі дії обвинуваченої: надання допомоги потерпілому, виклик швидкої допомоги та виклик працівників поліції, свідчать про те, що ОСОБА_7 не намагалася уникнути відповідальності та не мала мети та умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_12 , що в свою чергу доводить факт вбивства з необережності.

Вважає, що під час судового розгляду суд першої інстанції не перевірив та не дав належну оцінку позиції сторони обвинувачення, що призвело до неправильної оцінки доказів і як наслідок невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Стверджує, що дослідивши, перевіривши та проаналізувавши показання свідків, письмові докази, висновки експертиз, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, неможливо дійти правильного висновку, що досліджені в судовому засіданні докази підтверджують винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, передбаченого ч.1 ст.115 КК, в частині достатньої доведеності об`єктивних даних, які б вказували на те, що саме вона умисно протиправно заподіяла смерть іншій людині, а навпаки доводять, що це був необережний злочин.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційних скарг, були заслухані:

- прокурор, потерпілий, представник потерпілого, які підтримали вимоги апеляційної скарги з доповненнями прокурора, пославшись на доводи, що в ній викладені; заперечили щодо апеляційної скарги захисника;

- обвинувачена та її захисник, які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника; заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокуратури.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників процесу, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини обвинуваченої у вчинені кримінального правопорушення, а також кваліфікація її дій за ч. 1 ст. 115 КК є правильними, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, дослідженими та перевіреним під час судового розгляду.

У суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 заперечила свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, дотримувалася версії нещасного випадку. Навела свою версію подій, відповідно до якої, в той день під час сніданку вона із ОСОБА_12 вживали горілку. Після сніданку ОСОБА_12 ще неодноразово вживав алкоголь. Через деякий час ОСОБА_12 попросив у неї гроші на алкоголь, отримавши відмову, взяв зі столу ніж, продовжував вимагати гроші. В цей час вона сиділа у кріслі, ОСОБА_12 підійшов до неї, тримаючи ніж у правій руці. Вирішивши забрати ніж, вона підійшла та схопила ОСОБА_12 за руку, в якій був ніж, після чого відштовхнула його на тахту. ОСОБА_12 упав на диван по діагоналі, після чого вона схопила ніж двома руками, намагаючись його забрати, притиснувши ОСОБА_12 зверху коліном. Боротьби між ними не було. В цей час ОСОБА_12 підводячись наштовхнувся на ніж в області серця чи лівого плеча. На тому місці була невелика рана і з неї почала стікати кров. Вона забрала ножа, віднесла на кухню та поклавши його в раковину, помила посуд. Повернувшись у кімнату через 10 хвилин, побачила під ОСОБА_12 , який був без свідомості, калюжу крові. Вона витерла кров з підлоги та намагалась привести ОСОБА_12 до свідомості. До рани прикладала сухий рушник. Оскільки ОСОБА_12 не реагував, вона зателефонувала у швидку медичну допомогу, а потім у поліцію. Цивільний позов не визнала, оскільки немає коштів на його оплату. Окрім того, зазначила, що потерпілий ОСОБА_9 із загиблим за життя не спілкувались. Квартиру продала у 2021 році, незнала, що на неї накладено арешт.

Аналогічні показання обвинувачена ОСОБА_7 надавала у ході слідчого експерименту 14.06.2020, під час якого було відтворено обстановку та обставини події, що відбулася 13.06.2020, механізм та локацію нанесення обвинуваченою тілесних ушкоджень

Суд першої інстанції ретельно перевірив невизнання вини обвинуваченою ОСОБА_7 , правильно встановив, що її версія є неспроможною, оскільки спростовується сукупністю таких доказів.

У суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 , який є братом загиблого ОСОБА_12 по матері пояснив, що 13.06.2020 йому зателефонував батько ОСОБА_14 і повідомив, що ОСОБА_12 вбили. Померлий ОСОБА_12 проживав разом з ОСОБА_7 більше 10 років однією сім`єю, інколи вживали спиртні напої. Зустрічався він з братом у батьків в смт. Володарка Київської області 2-3 рази на рік та в м. Канів, підтримував із ним родинні стосунки. Обвинувачена не здійснювала спроб вибачитися, відшкодувати матеріальну і моральну шкоду.

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 , який є вітчимом померлого ОСОБА_12 пояснив, що з останнім він спілкувався нечасто, але постійно. ОСОБА_12 неодноразово декілька разів на рік приїздив разом із ОСОБА_7 в гості. ОСОБА_12 спілкувався також із своїм братом ОСОБА_9 . ОСОБА_12 проживав із ОСОБА_7 , разом зловживали алкогольними напоями. Про смерть пасинка йому стало відомо з телефонної розмови з ОСОБА_7 , яка пояснила, що ОСОБА_12 підрізали і він помер. Пізніше він дізнася, що це зробила ОСОБА_7 . Він особисто разом зі своїм сином ОСОБА_9 займалися похоронами ОСОБА_12 .

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_15 , яка є сусідкою ОСОБА_7 , пояснила, що померлий ОСОБА_12 та ОСОБА_7 проживали разом як одна сім`я, між ними часто виникали сварки, вони зловживали алкоголем. Очевидцем вчинення злочину вона не була, але чула як ОСОБА_12 закричав і після того стало тихо. Пізніше приїхала поліція, і вона довідалась, що ОСОБА_12 помер.

Окрім того, суд в основу обвинувального вироку поклав такі безпосередньо досліджені письмові докази, які є належними та допустимими.

Відповідно до рапорту СРПП № 4 Канівського ВП від 14.06.2020, надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що ОСОБА_7 13.06.2020 о 17.57год. повідомила, що в квартирі виявила мертвим ОСОБА_12 (а.с.3 т.2).

Згідно з протоколом огляду місця події від 13.06.2020 з додатком до нього - відеозаписом на диску DVD-R, зафіксовано проведення огляду приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та під час якого оглянуто труп ОСОБА_12 , на якому виявлено добре виражені сліди трупного заклякання та рану веретеноподібної форми на передній поверхні грудної клітини зліва по середньо-ключичній лінії, вилучено відбитки пальців рук та долонь, змиви речовини бурого кольору з елементів квартири, зрізи нігтів та волосся з трупа, виріз з простирадла, виріз з одіяла, врізний замок з дверей, ніж, ганчірка, жіночий халат, мочалку, рушник , жіночу сорочку (а.с.5-25 т.2).

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 14.06.2020 з фототаблицями та додатком до нього - відеозаписом на диску DVD-R, ОСОБА_7 пояснила та показала, як ОСОБА_12 погрожував їй і вимагав гроші та тримав ножа, як ОСОБА_7 штовхнула його на диван, де придавила коліном та намагалася вирвати у нього з рук ножа, однак ОСОБА_12 коли почав підводитися наштовхнувся на ножа (а.с.50-56 т.2).

Відповідно до протоколу видачі предметів від 15.06.2020, ОСОБА_7 , на підставі її письмової заяви, було отримано ножі в кількості 5 шт. (а.с.58 т.2).

Згідно з оглядом чергового лікаря Канівської ЦРЛ на стан сп`яніння № 28 від 14.06.2020 ОСОБА_7 перебувала у стані алкогольного сп`яніння (т.2 а.с. 46).

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 263 від 08.07.2020, ОСОБА_7 хронічним психічним захворюванням, недоумством не страждає і не страждала, на період часу до якого відноситься скоєння інкримінованого їй правопорушення, а виявляє психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю із синдромом залежності, що не позбавляє її здатності усвідомлювати свої дії і керувати ними, правильно сприймати обставини, що мають значення по справі, брати участь при проведенні слідчих дій і розгляді справи у суді ( а.с.91-94 т.2).

Окрім того, згідно з висновком експерта від 23.02.2022 № СЕ-19/124-21/9944-ПС, ОСОБА_7 на момент скоєння інкримінованого їй діяння перебувала в емоційному стані - страху, інших яскраво виражених емоційних станів (стрес, фрустрація, гнів тощо) під час бесіди виявлено не було. ОСОБА_7 не перебувала в стані вираженого емоційного збудження або вираженого емоційного напруження, що може розглядатися як психологічна підстава стану сильного душевного хвилювання. ОСОБА_7 на момент скоєння інкримінованих їй дій у стані фізіологічного афекту як психологічної підстави сильного душевного хвилювання не перебувала. ОСОБА_7 могла передбачати наслідки своїх дій.

Вказані докази підтверджують, що обвинувачена ОСОБА_7 завдала ОСОБА_12 один удар кухонним ножем в груди спереду (в район розташування серця), що свідчить про усвідомлення нею суспільно-небезпечного характеру свого діяння, передбачення його суспільно небезпечних наслідків та бажанням їх настання.

Апеляційним судом частково задоволено клопотання сторони захисту про дослідження письмових матеріалів кримінального провадження та досліджено висновки № 03-01/516 від 14.06.2020 та № 03-01/516/6 від 07.08.2020.

Згідно з висновком експерта від 14.06.2020 № 03-01/516, смерть ОСОБА_12 настала внаслідок поранення грудної клітки, з проникненням в плевральну порожнину та ушкодженням лівої підключичної артерії, що призвело до розвитку внутрішньої і зовнішньої кровотеч та як наслідок масивної крововтрати. Що підтверджується виявленням в ході проведення розтину його трупа вищевказаних травматичних та патоморфологічних змін тканин і органів, а також результатами судово-медичної експертизи шматочків внутрішніх органів. Водночас експертом зазначено особливості ушкодження з повним описом рани, її розміру, розміщенням на трупі, визначеною довжиною раневого каналу, який складає близько 8,6см. Також зазначено, що між виявленим пораненням грудної клітки та настанням смерті ОСОБА_12 , існує прямий причинний зв`язок. Смерть ОСОБА_16 настала близько 6-12 годин до розтину його трупа. Незадовго до настання смерті ОСОБА_12 вживав алкогольні напої, в крові виявлено 4,7‰, що за своєю функціональною оцінкою, відносно живих осіб відповідає стану алкогольного отруєння. В той же час, зазначено, що судово-медичних даних, які б свідчили про можливість утворення вищевказаної травми грудної клітки на тілі ОСОБА_12 внаслідок самоушкодження немає (а.с. 130-132 т.2).

Відповідно до висновку експерта від 07.08.2020 № 03-01/516/6, зважаючи на морфологічні властивості ушкодження (темно-червоний відтінок крововиливів в м`які тканини і внутрішні органи; відсутність ознак загоєння рани та ушкоджень м`яких тканин і внутрішніх органів) наявність слідів масивної зовнішньої та внутрішньої кровотечі, вони утворилися прижиттєво, незадовго до настання смерті ОСОБА_12 . Рана передньої поверхні лівої половини грудей спричинена колючо-ріжучою дією гострого предмета (знаряддя), з властивостями леза і спинки, що притаманно типовому клинку ножа. Описана рана передньої поверхні лівої половини грудей, що продовжилася раневим каналом, із проникненням в грудні порожнину та ушкодженням підключичної артерії, була небезпечною для життя, як в момент заподіяння так і в клінічному перебігу, і за ступенем тяжкості належить до тяжких тілесних ушкоджень. Судово-медичних даних, які б вказували на положення тіла ОСОБА_12 , під час спричинення йому тілесних ушкоджень, немає. Однак зважаючи на напрям раневого каналу, в момент дії травмуючої сили він був обернений до неї передньою поверхнею тіла. Смерть ОСОБА_12 після спричинення йому тілесних ушкоджень, настала в короткий проміжок часу, який може вимірюватися хвилинами. Впродовж цього часу він міг виконувати самостійні дії, в межах які дозволяли його стан та обставини. Судово-медичних даних, щодо здійснення ОСОБА_12 активного опору нападнику, під час спричинення йому тілесних ушкоджень, при судово-медичній експертизі його трупа не виявлено. Утворення тілесних ушкоджень та тілі ОСОБА_12 за обставин, які вказала підозрювана ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту за її участю, виключається (а.с.134-137 т.2).

Незважаючи на доводи сторони захисту, вказані висновки повністю відповідають тим питанням, що ставились слідчим, наведені у відповідних постановах про призначення судово-медичних експертиз.

Судом першої інстанції не встановлено підстав, з чим погоджується апеляційний суд, вважати висновки експертів та вказані письмові докази необґрунтованими чи такими, що суперечать іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в їх правильності.

Колегія суддів вважає, що висновок зазначеної експертизи відповідає вимогам статей 101 та 102 КПК, оскільки вони містять докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за його результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені перед ним. Ці експертні дослідження проведені кваліфікованим та досвідченим експертом, на підставі наданих йому матеріалів.

Апеляційним судом не встановлено підстав вважати вказані висновки необґрунтованими чи такими, що суперечать іншим матеріалам кримінального провадження або викликають інші обґрунтовані сумніви у їх правильності.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги захисника щодо порушення судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 норм кримінального процесуального закону, перевірена судом апеляційної інстанції та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування вироку суду першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає.

Водночас, доводи сторони захисту про неповноту судового розгляду, оскільки судом було відмовлено стороні захисту щодо проведення додаткової судово-медичної експертизи та повторної судово-психіатричної експертизи, є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, зокрема за клопотанням сторони захисту, було призначено судово-психологічну експертизу з питаннями, які містились у клопотанні захисника, що вказує на в повному обсязі дослідження обставин справи, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , що на думку сторони захисту не доводять винуватість ОСОБА_7 , не мають істотного значення для спростування обставин формулювання обставин, визнаного судом доведеним.

Також апеляційний суд не бере до уваги доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого та необхідність перекваліфікації її дій на ст. 119 КК, оскільки, на його думку, вони носили необережний характер з огляду на таке.

З суб`єктивної сторони кримінальне правопорушення передбачене ст.115 характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

На відміну від умисного вбивства, вбивство з необережності має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

Як правильно встановив суд, обвинувачена ОСОБА_7 завдала удару потерпілому ОСОБА_12 ножем в ліву частину грудної клітини (в районі розташування серця). Виходячи з характеру та локалізації тілесного ушкодження отриманого ОСОБА_12 , а також подальшої поведінки ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення, зокрема, не зважила на інтенсивність та об`єм кровотечі з рани потерпілого та його перебування без свідомості, не намагалась одразу викликати швидку медичну допомогу для врятування життя потерпілого, а навпаки вчиняла дії направлені на приховування вчиненого кримінального правопорушення (знищила сліди крові на ножі, вимила підлогу), колегія суддів вважає, що такі дії ОСОБА_7 за своїми ознаками не можуть вказувати на необережність, а набувають протиправного характеру і підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК.

У матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази, на підставі яких можливо встановити спричинення потерпілому, встановлених у нього тілесних ушкоджень при інших обставинах.

Зокрема версія обвинуваченої спростована висновком судово-медичного експерта № 03-01/516/6 від 07.08.2020, де зазначено, що утворення тілесних ушкоджень та тілі ОСОБА_12 за обставин, які вказала підозрювана ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту за її участю, виключається (а.с.134-137 т.2).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були досліджені повно за відсутності порушень всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Вирок ухвалений судом першої інстанції на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.

Колегія суддів переконана, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримано стандарт доведення поза розумним сумнівом, оскільки сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачена ОСОБА_7 є винуватою у його вчиненні.

Стороною захисту не спростовані встановлені фактичні обставини цієї справи. Отже немає обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення, також відсутня реальна можливість іншої версії інкримінованої події, зокрема, що ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження з необережності чи через перевищення меж необхідної оборони ОСОБА_7 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів робить висновок про відсутність підстав для розумного сумніву в доведеності вини ОСОБА_7 , через те що версія сторони захисту була відкинута фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок м`якості, колегія суддів вбачає їх необґрунтованими.

Покарання обвинуваченій призначено у відповідності до вимог статей 50 та 65 КК, яке є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Судом першої інстанції враховано поведінку обвинуваченої після вчинення кримінального правопорушення (знищення слідів крові, не одразу викликала швидку медичну допомогу та не намагалася сама після нанесення нею удару в груди потерпілого надати йому невідкладну допомогу, хоча бачила інтенсивність кровотечі).

В той же час, відповідно до ст. 65 КК, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, котра не має судимостей, є особою похилого віку, пенсіонеркою, постраждалою від аварії на ЧАЕС, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Також суд встановив відсутність обставин, що обтяжують і пом`якшують покарання.

З огляду на наведене, визначений судом першої інстанції вид та розмір покарання відповідає його меті, є співрозмірним характеру вчинених діянь та їхніх наслідків, тому відсутні підстави вважати його невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, тобто яке є явно несправедливим через суворість чи м`якість, як на те вказує прокурор.

Прокурор в апеляційній скарзі не просив визнати обставину, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого апеляційний суд обмежений доводами апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту в частині задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1201 ЦК, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Частково задовольняючи цивільний позов в частині стягнення майнової шкоди суд першої інстанції належним чином обґрунтував свої доводи, з чим погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода, крім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодження здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як убачається з вироку, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру заподіяної моральної шкоди, суд врахував характер і обсяг душевних і психічних страждань потерпілого ОСОБА_9 , які останній отримав через втрату брата внаслідок неправомірних дій обвинуваченої.

Рішення суду щодо часткового задоволення цивільного позову та стягнення моральної, матеріальної шкоди, а також витрат на правову допомогу з обвинуваченої узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру і обсягу матеріальних витрат і моральних страждань потерпілого.

Апеляційний суд вважає необґрунтованою позицію обвинуваченої та її захисника щодо невизнання цивільного позову, оскільки ОСОБА_9 не мав міцних стосунків з ОСОБА_12 , оскільки вказане спростовується показаннями свідка ОСОБА_14 . Окрім того, згідно з обвинувальним актом саме останнього визнано потерпілим у цьому кримінальному провадженні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторони захисту є необґрунтованими.

Натомість, апеляційний суд вважає, що доводи прокурора щодо не зарахування судом у строк відбутого покарання ОСОБА_7 терміну дії запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 72 КК домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що ОСОБА_7 було затримано в порядку ст. 208 КПК України, 13.06.2020, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

15.06.2020 ОСОБА_7 звільнено з під варти, на підставі ухвали слідчого судді Драбівського районного суду Черкаської області від 15.06.2020, у зв`язку із обранням стосовно неї запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту строком до 13.08.2020.

Таким чином, до ОСОБА_7 у період з 16.06.2020 по 13.08.2020 було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який на підставі ч.7 ст.72 КК необхідно зарахувати у строк покарання ОСОБА_7 .

Керуючись 404, 405, 407, 408, 419 КПК, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Канівського відділу Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити.

На підставі ч.7 ст.72 КК, зарахувати в строк покарання перебування ОСОБА_7 під цілодобовим домашнім арештом - з 16 червня 2020 року по 15 серпня 2020 року з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу до суду касаційної інстанції, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4