ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/2305/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/1220/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 7 ст. 111-1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002974 від 23.09.2022 за частиною 7 статті 111-1 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою до 12.06.2025 включно, без визначення застави.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, змінити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем його проживання, або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у мінімальному розмірі, визначеному КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, захисник вказує, що судом було розглянуто клопотання прокурора, яке не відповідає вимогам статті 184 КПК України. Суд безпідставно дійшов висновку про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Обвинувачений вже другий рік перебуває під вартою, за вказаний період не надходило повідомлень чи скарг сторони обвинувачення, учасників процесу, щодо вчинення обвинуваченим дій, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України. На даному етапі провадження всі свідки судом допитані, а зазначені прокурором ризики, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України втратили свою актуальність. Захисник посилається на дані, що характеризують обвинуваченого, наявність постійного місця проживання, майновий стан, сімейні зв`язки обвинуваченого, жодних зв`язків із представниками рф, обвинувачений не має. Вказує, що допит свідків сторони обвинувачення завершено, при цьому, жоден із свідків не повідомив фактів тиску чи впливу на них, не підтвердив факту добровільного зайняття обвинуваченим посади в незаконно створених органах поліції під час окупації м. Ізюм. Одночасно, саме свідками обвинувачення повідомлено про факт незаконного затримання, протиправного позбавлення волі, застосування побоїв до ОСОБА_7 , що вказує на безпідставність кримінального переслідування та незаконність отримання доказів стороною обвинувачення. ОСОБА_7 є раніше не судимою особою, позитивно характеризується. Обвинувачений має на утриманні неповнолітнього сина, доглядав за непрацездатними батьками.

Під час окупації м. Ізюм військовими рф, до ОСОБА_7 застосовували фізичний вплив, неодноразово погрожували завдати шкоду родині у випадку його відмови виконувати накази, що підтверджено показаннями свідків.

Захисник посилається на те, що за час перебування під вартою, обвинувачений скаржиться на погіршення стану здоров`я, він фактично втратив слух та потребує належного медичного обстеження та лікування. З метою проведення невідкладного медичного обстеження обвинуваченого, для визначення стану його здоров`я, захисником неодноразово були направлені звернення щодо забезпечення ув`язненому належного медичного лікування, в результаті чого на всі звернення було отримано відмову.

Захисник зазначає, що стороною обвинувачення вчиняються спроби протиправного притягнення до кримінальної відповідальності особи, яка є потерпілою від військової агресії.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Відповідно до частини 6 статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. Відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 182 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного кримінального правопорушення, тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання винуватим, та дійшов обгрунтованого висновку, що ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України не зменшилися, продовжують існувати, у зв`язку із чим, застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 7 статті 111-1 КК України, а саме: добровільному зайнятті посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території. Санкція частини 7 статті 111-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцять років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Встановлені органом досудового розслідування обставини, свідчать про об`єктивну можливість вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

З огляду на обставини, що інкриміновані ОСОБА_7 та викладені в обвинувальному акті щодо зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, посилання сторони обвинувачення на ризики, передбачені пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, є обгрунтованим, а апеляційні доводи захисника щодо наявності у обвинуваченого на утриманні неповнолітнього сина та батьків не спростовують вказаних ризиків. Крім того, як зазначено у клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою, обвинувачений розлучений. Суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що судовий розгляд триває та вищенаведені ризики, передбачені пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України продовжують існувати. Захисник в апеляційній скарзі зазначає, що допитані судом свідки не підтвердили факт добровільного зайняття обвинуваченим посади в незаконно створеному органі поліції, а навпаки підтвердили факт застосування військовими рф до ОСОБА_7 фізичного та психологічного примусу. Суд апеляційної інстанції зауважує, що переглядаючи в порядку статті 422-1 КПК України ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, перевіряти наявність складу кримінального правопорушення.

Суд апеляційної інстанції при перевірці ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не досліджує докази, які має досліджувати суд першої інстанції під час здійснення судового провадження, не надає наперед оцінки зібраним доказам та показанням свідків, у зв`язку із чим доводи захисника про незаконне затримання ОСОБА_7 , застосування до нього побоїв та мордування, непідтвердження свідками факту добровільного зайняття ОСОБА_7 посади в незаконно створеному органі, наявність обставин, передбачених статтями 39, 40 КК України, є передчасними та мають бути перевірені саме судом першої інстанції в сукупності з іншими доказами під час судового провадження. Крім того, сторона захисту не позбавлена процесуальної можливості звернутися до уповноважених осіб із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо ОСОБА_7 , в порядку статті 214 КПК України. Щодо посилання захисника на незадовільний стан здоров`я обвинуваченого та отримані відмови з приводу звернень щодо забезпечення ув`язненому належного медичного лікування, суд апеляційної інстанції зазначає, що захисником до апеляційної скарги не долучено обгрунтованих доказів, які б підтверджували вказані доводи. Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що будь-яких відомостей про неможливість перебування ОСОБА_7 під вартою через стан здоров`я, надані матеріали суду не містять, та не надано їх стороною захисту суду апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України. Обвинувачений та його захисник не позбавлені процесуальної можливості звертатися до суду першої інстанції із клопотанням про проведення відповідних судово-медичних експертиз щодо стану здоров`я обвинуваченого, наявності у нього захворювань, які перешкоджають перебуванню під вартою, і за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу. Крім того, сторона захисту має право звертатися з відповідними клопотаннями про забезпечення лікування обвинуваченого до адміністрації установи, де обвинувачений перебуває під вартою, та у випадку відсутності відповідного реагування з боку посадових осіб адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор» оскаржувати такі дії чи бездіяльність у встановленому законом порядку. Наразі суду апеляційної інстанції не надано доказів, які б підтверджували неможливість перебування обвинуваченого під вартою та неможливість отримання ним належного, достатнього лікування та медичної допомоги в умовах слідчого ізолятора. Суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог частини 6 статті 176 КПК України, частини 4 статті 182 КПК України не вбачає обгрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу чи визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Відповідно до частини 3 статті 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В той же час, відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України. Враховуючи фактичні обставини цього кримінального провадження, ступінь суспільної небезпеки інкримінованого злочину, запровадження в Україні правового режиму воєнного стану, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення - не визначати заставу, як альтернативний запобіжний захід, з чим погоджується колегія суддів.

Суд апеляційної інстанції враховує строк перебування обвинуваченого під вартою з вересня 2022 року та вважає необхідним звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання судом першої інстанції вимог статті 28 КПК України, щодо розумних строків розгляду кримінального провадження, за яким обвинувачений перебуває під вартою.

Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі захисника доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання судом першої інстанції вимог статті 28 КПК України, щодо розумних строків розгляду кримінального провадження, за яким обвинувачений перебуває під вартою.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: