УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року

м. Київ

справа № 686/28348/24

провадження № 51 - 2382 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду 05 червня 2025 року,

встановив:

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2025 року затверджено угоду про визнання винуватості від 14 жовтня 2024 року, укладену між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000017. ОСОБА_6 визнано винуватою та призначено узгоджене сторонами покарання за ст. 255 ч. 2, ст. 27 ч. 5, ст. 28 ч. 4, ст. 191 ч. 5, ст. 27 ч. 5, ст. 28 ч. 4, ст. 366 ч. 1, ст. 28 ч. 4, ст. 209 ч. 3, ст. 70 частинами 1, 3 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 2 роки, без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік 6 місяців, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 05 червня 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вказаний вирок.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати вказану ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Посилаючись на практику касаційного суду, вважає, що вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 , яким затверджено угоду про визнання винуватості, безпосередньо стосується прав та інтересів ОСОБА_4 з огляду на те, що він містить пряме посилання, яке прямо вказує на її винуватість та ідентифікує її особу, на що апеляційний суд не звернув належну увагу.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ст. 399 частинами 4, 5, 6 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.

Відповідно до частини 5 цієї статті, копія ухвали про повернення апеляційної скарги, про відмову у відкритті провадження невідкладно надсилається особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами. Згідно частини 6 цієї норми закону, ухвала про повернення апеляційної скарги або відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в касаційному порядку.

Відповідно до ст. 475 ч. 4 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 394 ч. 4 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди;

2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 ч. цього Кодексу угоди не може бути укладено.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 475ч. 4 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 березня 2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК.

Отже, відповідно до вказаного висновку, обов`язковою умовою для виникнення у особи, яка не включена до переліку осіб, передбаченого ст. 394 КПК України, права на апеляційне оскарження вироку суду на підставі угоди, є те, що такий вирок має стосуватись прав, свобод та інтересів такої особи.

Крім того, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19 сформулювала такий висновок щодо вказаного питання: суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог ст. 398 КПК питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи. Дані, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальний акт, повідомлення про підозру, тощо), не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб.

З доданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд апеляційної інстанції, проаналізувавши доводи, зазначені у апеляційній скарзі, дав їм належну оцінку та дійшов до правильного висновку про те, що права, свободи та інтересиОСОБА_4 вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2025 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості від 14 жовтня 2024 року, укладену між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000017, не порушує. Зокрема, за встановлених судом першої інстанції у вироку обставин ОСОБА_6 вчинила кримінальні правопорушення у складі злочинної організації, створеної Особою 1 із залученням у злочинну організацію осіб, відомості щодо яких знеособлені, а саме зазначені як Особа 2, Особа 3, Особа 4, Особа 5, Особа 6, Особа 7, Особа 8.

Також апеляційний суд правильно звернув увагу на те, що вирок, ухвалений на підставі угоди, у такому випадку (стосовно однієї із декількох осіб) не має преюдиційного значення для кримінального провадження відносно інших осіб, а визнання винуватості першою особою не є доказом вини останніх.

Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62).

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

До того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, а тому відповідні державні органи повинні поводитися з нею як невинуватою особою (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Аллене де Рібемон проти Франції»).

Презумпція невинуватості буде порушена, якщо посадова особа висловлює думку про винність особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, коли цього не було доведено відповідно до закону. Чи порушує твердження посадової особи про винність обвинуваченого принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясовано в контексті тих фактичних обставин, у яких цей висновок було зроблено (рішення Європейського суду з прав людини у справі у справі «Грабчук проти України»).

Вирок місцевого суду на підставі угоди про визнання винуватості щодо ОСОБА_6 попри те, що містить твердження, що кримінальні правопорушення, які остання вчинила, діючи у складі злочинної організації, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно засудженої ОСОБА_6 , яка уклала угоду про визнання винуватості. Отже формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_6 не стосується прав та інтересів ОСОБА_4 , як на те посилається її представник, та не вказує на порушення презумпції її невинуватості в розрізі ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 з тих підстав, що вирок постановлений на підставі укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та ОСОБА_6 не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_4 .

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із зазначеними вимогами кримінального процесуального закону та висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, сформульованому у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19, а посилання представника на те, що вирок стосується прав та інтересів ОСОБА_4 є безпідставними.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 ухвалений з порушенням правил підсудності не є предметом перегляду суду касаційної інстанції, з урахуванням того, що Верховний Суд вирішує питання щодо правомірності ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Отже, відмова у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2025 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості від 14 жовтня 2024 року, укладену між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_6 , за зазначених вище обставин, в супереч доводам касаційної скарги, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити представнику ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Хмельницького апеляційного суду 05 червня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3