Справа № 643/7703/25
Провадження № 1-кс/643/2625/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року слідчий суддя Салтівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові погоджене прокурором клопотання старшого слідчого в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Державного бюро розслідувань ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0004821 від 09.04.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004821 від 09.04.2025 за підозрою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_4 в порушення вимог Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Правилах перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, діючи за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, 09.05.2025 приблизно о 13 год. 00 хв. зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_6 в одному із закладів громадського харчування у м. Харкові за адресою: м. Харків, вул. Культури, 13. В ході спілкування ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_6 про можливість переправити його знайомих в кількості 4 осіб через державний кордон України.

Згодом, 10.05.2025 близько 16 години, ОСОБА_4 , перебуваючи у невстановленому місці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи з раніше визначеним єдиним прямим умислом, за попередньою змовою групою осіб, у телефонній розмові з ОСОБА_6 у месенджері «Вотсап» запевнив, що зможе забезпечити, після отримання грошових коштів, транспортні засоби під керуванням осіб з числа правоохоронних органів України, для здійснення в подальшому безперешкодного незаконного виїзду через державний кордон України знайомих ОСОБА_6 в кількості 4 осіб.

16.05.2025, близько 14 години, ОСОБА_4 , діючи з раніше визначеним єдиним прямим умислом, зустрівся на автозаправній станції «Socar», яка розташована за адресою: вул. П. Отамановського, 4А, м. Харків із військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , який мав на спеціально обладнаному світловими і звуковими сигнальними пристроями автомобілі марки «Toyota Sequoia» д.н.х. НОМЕР_2 , супроводжувати знайомих ОСОБА_6 в кількості 4 осіб територією України в напрямку державного кордону. У подальшому до вказаної автозаправної станції «Socar» прибув ОСОБА_6 , де під час особистої бесіди ОСОБА_4 додатково запевнив ОСОБА_6 , що допоможе знайомим останнього у кількості 4 осіб незаконно перетнути державний кордон України, після чого отримав від ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 50 000 доларів США, що відповідно до курсу, встановленого Національним банком України на момент отримання грошових коштів становило 2 073 545 гривень в якості оплати за здійснення незаконного переправлення знайомих ОСОБА_6 в кількості 4 осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками та усуненням перешкод, які полягали в наданні транспортного засобу для здійснення в подальшому незаконного виїзду через державний кордон України та перетин кордону.

Після чого злочинні дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були припинені працівниками правоохоронного органу та останній був затриманий в порядку ст. 208 КПК України.

Під час обшуку автомобіля, марки «InfinitiQ70» д.н.з. НОМЕР_3 , який належить на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_4 виявлено та вилучено: купюри номіналом 100 доларів США в кількості 500 (п`ятсот) штук з однаковим номером кожної з них PL95343301C; транспортний засіб марки «InfinitiQ70» д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 .

У зв`язку із тим, що вказані речі можливо зберегли на собі сліди злочинів, та містять інші дані, які будуть використані як доказ факту і обставин, що встановлюються під час розслідування кримінального провадження, постановою слідчого від 17.05.2025 вони визнані речовими доказами.

Зазначені виявлені речі та документи потребують подальшої перевірки шляхом детального огляду, аналізу отриманої інформації та перевірки шляхом проведення подальших слідчих (розшукових) дій, дослідження з участю спеціалістів, забезпечення проведення судових експертиз.

Відповідно до вимог ст. 170 КПК України - арештом майна є тимчасове до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації в державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Сторона обвинувачення вважає за необхідне клопотати перед слідчим суддею про необхідність відповідно до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України накласти арешт на майно з метою: забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Так, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Щодо мети накладення арешту відповідно до ч.2 ст.170 КПК України: старшим слідчим другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, винесено постанову про визнання речовими доказами вилученого майна, оскільки мається необхідність проведення ряду експертних досліджень та інших процесуальних дій з вилученим майном. Окрім того, частина вилученого, на думку органу розслідування, сама по собі підтверджує факти вчинених правопорушень.

Так, для дослідження інформації, замало лише візуального огляду предметів.

Для ідентифікації виявлених під час обшуків документів, речей необхідно провести ряд експертних досліджень.

Згідно з ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Встановлено, що власники вилученого в ході обшуку майна, можуть бути причетні до вчинення злочину та можуть вчинити дії спрямовані на знищення, пошкодження або його відчуження, створення підроблених документів або вчинення нових правочинів, що можуть ввести в оману органи досудового розслідування та суд щодо цільового використання майна.

Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи, що у матеріалах кримінального провадження маються достатні дані вважати, що вилучені речі мають відношення до кримінального провадження та їх повернення унеможливить досягти мети досудового розслідування, винні особи не понесуть покарання, а також враховуючи, що після повернення зазначених речей їх місце знаходження встановити буде неможливо, оскільки вони можуть бути знищені, втрачені, сховані, спотворені, а тому підлягають арешту.

Прокурор в судове засідання не з`явився, до початку розгляду надав заяву про розгляд клопотання без його участі, клопотання підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому. Одночасно, просив долучити копію ухвали слідчого судді на проведення обшуку від 19.05.2025.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_7 проти задоволення клопотання заперечувала, вказала на те, що під час обшуку та вилучення телефону ОСОБА_4 добровільно надано телефон для огляду та доступ до нього не обмежувався. Окрім того, не зрозуміло яке значення речового доказу має автомобіль Infiinity Q70 д.н.з НОМЕР_5 у даному кримінальному провадженні, оскільки досудове розслідування здійснюється за ч.3 ст.332 КК України, та відповідно до зазначених обставин такий автомобіль використовувався підозрюваним та його родиною виключно у власних потребах. Тому, в частині накладення арешту на автомобіль відсутні правові підстави для арешту майна. У разі накладення арешту на майно сім`я ОСОБА_4 (дружина ОСОБА_8 , їх спільна дитина ОСОБА_9 , мати ОСОБА_10 ) буде позбавлена можливості використання цього транспортного засобу, що призведе до неможливості забезпечення оперативності надання медичної допомоги матері ОСОБА_4 , яка є особою з інвалідністю 3 групи та догляд за якою здійснював ОСОБА_4 та дитині, яка має проблеми з опорно-руховим апаратом та наявні вади розвитку. Також під час обшуку були вилучені грошові кошти, які є належать матері дружини (тещі) та були надані нею для лікування її онука ОСОБА_11 . Отже, накладення арешту позбавить дитину отримання медичної допомоги, що в подальшому буде мати безпосередній вплив на його фізичний розвиток. Мало місце порушення порядку вилучення цього майна, тому воно не може виступати в якості доказів по справі. Обшук автомобіля Infiinity Q70 д.н.з НОМЕР_5 , обшук у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , був проведений без дозволу слідчого судді, що є порушенням права ОСОБА_4 на мирне володіння своєю власністю. Письмової згоди на проведення обшуку у своєму автомобілі ОСОБА_4 не надавав, згоди на проникнення до житла як ОСОБА_4 , так і члени його родини (фактичні користувачі), а також особа, якій на праві приватної власності належить така квартира, не надавали. Клопотання про арешт майна обґрунтоване лише формальними підставами, а саме необхідністю збереження речових доказів, які можуть зберігати на собі сліди вчинення злочину, тоді як під час обшуку вказаного майна будь-яких слідів злочину на них не виявлено, а тому відсутні й ризики того, що у разі повернення майна вони можуть бути знищені чи втрачені, а відповідно й підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення як арешт майна є необхідним та доцільним для досягнення цілей кримінального провадження та буде співмірним обмеженням прав В цій конкретній ситуації жодних обставин невідкладності просто не існувало, оскільки відсутні обставини, що свідчать про необхідність врятування життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У цій справі відсутні обставини, які об`єктивно унеможливили або завадили завчасному зверненню до слідчого судді для отримання дозволу на проведення обшуку як у автомобілі, так і за місцем проживання ОСОБА_4 . Враховуючи той факт, що зміст клопотання не відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України. Вважаємо, що існують підстави для повернення клопотання: не зазначення підстав і мети арешту майна, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, не вказано наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч.1 ст. 170 КПК України, не надано документів, які підтверджують право власності на це майно та не зазначено конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження третіми особами таким майном.

Розглянувши клопотання та дослідивши додані до нього матеріали, слідчий суддя вважає клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Виходячи зі змісту вимог ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, одним з яких, згідно з п. 7 ч. 2 вказаної статті, є арешт майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, та є тимчасовим позбавленням за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно вимог ч. 6 ст. 132 КПК України, до клопотання слідчого, прокурора про застосування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.

Відповідно до витяга з Єдиного реєстру досудових розслідувань правова кваліфікація кримінального правопорушення № 0004821 від 09.04.2025 визначена за ч. 3 ст. 332 КК України, санкція якої передбачає позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом Відповідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Більш того, в статті 223 КПК України викладені вимоги до проведенні слідчих (розшукових) дій. Так, відповідно до ч.1, 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні; підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 234 КПК України обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Дана слідча дія була проведена до постановлення ухвали слідчого судді на проведення обшуку в зв`язку з невідкладністю, пов`язаною із врятуванням майна, яке є предметом кримінального правопорушення, оскільки вищезазначені речі могли бути знищені, сховані або спотворені.

Представник власника майна, адвокат ОСОБА_7 вказувала на те, що письмової згоди на проведення обшуку у своєму автомобілі ОСОБА_4 не надавав, згоди на проникнення до житла як ОСОБА_4 , так і члени його родини (фактичні користувачі), а також особа, якій на праві приватної власності належить така квартира, не надавали. Клопотання про арешт майна обґрунтоване лише формальними підставами, а саме необхідністю збереження речових доказів, які можуть зберігати на собі сліди вчинення злочину, тоді як під час обшуку вказаного майна будь-яких слідів злочину на них не виявлено, а тому відсутні й ризики того, що у разі повернення майна вони можуть бути знищені чи втрачені, а відповідно й підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення як арешт майна є необхідним та доцільним для досягнення цілей кримінального провадження та буде співмірним обмеженням прав В цій конкретній ситуації жодних обставин невідкладності просто не існувало, оскільки відсутні обставини, що свідчать про необхідність врятування життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У цій справі відсутні обставини, які об`єктивно унеможливили або завадили завчасному зверненню до слідчого судді для отримання дозволу на проведення обшуку як у автомобілі, так і за місцем проживання ОСОБА_4 .

Ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова ОСОБА_12 справа №643/7709/25 від 19.05.2025 клопотання старшого слідчого в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_13 про проведення обшуку у кримінальному провадженні № 0004821 від 09.04.2025 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України задоволено. Надано слідчому Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_3 дозвіл на проведення вже проведеного огляду, котрий мав місце 16.05.2025 в період з 18:35 по 19:10, автомобіля марки «InfinitiQ70» реєстраційний номер НОМЕР_3 , яка належить на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_4 , з метою виявлення та вилучення: купюр номіналом 100 доларів США в кількості 500 (п`ятсот) штук з однаковим номером кожної з них PL95343301C; транспортного засобу марки «InfinitiQ70» реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 .

Слідчий судді вважає, що стороною обвинувачення доведено, що зазначене в клопотанні майно, яке вилучене 16.05.2025 в ході обшуку автомобіля марки «InfinitiQ70» д.н.з. НОМЕР_3 , а саме: купюри номіналом 100 доларів США в кількості 500 (п`ятсот) штук з однаковим номером кожної з них PL95343301C; транспортний засіб марки «InfinitiQ70» д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 , має значення для забезпечення даного кримінального провадження. Незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт вказаного майна в подальшому може перешкодити кримінальному провадженню. На виконання вимог ч. 1 ст. 173 КПК України, сторона обвинувачення довела слідчому судді необхідність арешту цього майна, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Також, згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A №98).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131-132, 170-175, 309, 395 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на тимчасово вилучене 16.05.2025 в ході обшуку автомобіля марки «InfinitiQ70» д.н.з. НОМЕР_3 , а саме:

-купюри номіналом 100 доларів США в кількості 500 (п`ятсот) штук з однаковим номером кожної з них PL95343301C;

-транспортний засіб марки «InfinitiQ70» д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 .

Визначити місцем зберігання автомобіля марки «InfinitiQ70» д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 штрафний майданчик за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 106.

Інші речові докази зберігати у кімнаті зберігання речових доказів ТУ ДБР у м. Полтаві, за адресою: м. Полтава, вул. Гоголя, 25.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Роз`яснити, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а особою, яка не була присутньою під час проголошення ухвали в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1