Справа № 752/7490/25
Провадження №: 1-кп/752/1781/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. Київ

Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін та інших учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000910 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, не одруженого, з середньою освітою, офіційно працевлаштованого на посаді водія, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

У С Т А Н О В И В :

1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» органи Національної поліції віднесено до правоохоронних органів.

Згідно зі ст. 17 п. 1 ЗУ «Про національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

У відповідності до ст. 17 п. 2 ЗУ «Про національну поліцію» поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

Згідно зі ст. 23 ЗУ «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; вживає заходів для забезпечення публічної безпеки і порядку на вулицях, площах, у парках, скверах, на стадіонах, вокзалах, в аеропортах, морських та річкових портах, інших публічних місцях, регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський може застосовувати фізичну силу, у тому числі спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою), для забезпечення особистої безпеки або/та безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших поліцейських заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом.

Згідно зі ст. 45 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський для забезпечення публічної безпеки і порядку застосовує спеціальні засоби, визначені цим Законом.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 01.03.2025 о 00:30 год., командиром взводу 1 роти 1 батальйону 2 полку 1 УПП у м. Києві ДПП старшим лейтенантом поліції ОСОБА_7 та інспектором взводу 1 роти 1 батальйону 2 полку 1 УПП у м. Києві ДПП старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 здійснювалось відпрацювання виклику «Порушення нічної тиші», за адресою: АДРЕСА_2 .

Перебуваючи на 12 поверсі в коридорі загального користування за адресою: АДРЕСА_2, працівники УПП у м. Києві ДПП ОСОБА_7 та ОСОБА_8 здійснили дзвінок до квартири АДРЕСА_2 з якої вийшли ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В подальшому, під час спілкування з працівниками УПП у м. Києві ДПП ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, почав вести себе агресивно, висловлюватися в бік працівників правоохоронних органів нецензурною лексикою та погрозами застосування насильства. На неодноразові законні вимоги працівників УПП м. Києві ДПП припинити висловлювання погроз та образ ОСОБА_6 ніяк не реагував. В цей момент, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень працівнику УПП у м. Києві ДПП ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний умисел, який був спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , діючи умисно, протиправно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 наніс один удар кулаком лівої руки в область обличчя потерпілого.

Злочинними діями ОСОБА_6 інспектору взводу 1 роти 1 батальйону 2 полку 1 УПП у м. Києві ДПП старшому лейтенанту поліції ОСОБА_8 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді подовженої форми синця в підочно-виличній ділянці зліва, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України.

2. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав себе винуватим, вибачився перед потерпілим, щиро розкаявся, фактичні обставини справи не оспорював, а також підтвердив що в обвинувальному акті все зазначено вірно.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 пояснив суду, що в той день він з дівчиною відпочивав у свого друга в гостях, вживали алкогольні напої та гучно слухали музику, була вже ніч, через що сусід викликав працівників поліції. Коли поліцейські та почали їх затримувати, він наніс тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_8 .

Зазначив, що пропонував потерпілому грошову компенсацію за свої дії, але, оскільки вони не зійшлися щодо суми, вже відправив потерпілому грошовий переказ у розмірі 5 (п`яти) тисяч гривень. Шкодує що так сталося.

Показання ОСОБА_6 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Ураховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті та беручи до уваги, що інші учасники також не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті доведена повністю.

Таким чином, суд вважає доведеною вину ОСОБА_6 в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 345 КК України.

3. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Верховним Судом у постанові від 20.09.2023 по справі № 944/5954/22 наведено тлумачення прояву щирого каяття обвинуваченого.

У вказаній постанові витлумачено, що при встановленні обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, необхідно враховувати, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль щодо вчиненого та бажання виправити ситуацію, яка склалася. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого правопорушення. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести відповідальність за вчинене, а також ця обставина повинна знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Крім того, у постанові від 28.02.2024 по справі № 183/2097/23 Верховний Суд зазначив, що щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже, характеризує її поведінку після вчинення злочину з позиції психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані.

З огляду на вказане, суд визнає обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також добровільне відшкодування шкоди потерпілому.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

4. Мотиви призначення покарання.

Призначаючи міру покарання ОСОБА_6 , суд у відповідності зі ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою молодого віку, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має середню освіту, працює водієм в ФОП ОСОБА_10 , характеризується посередньо.

Суд зауважує, що згідно зі ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Отже, санкція ч. 2 ст. 345 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.

З огляду на викладене, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, зокрема й вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, враховуючи відомості про особу обвинуваченого та його посткримінальну поведінку, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 345 КК України у виді обмеження волі в середньому розмірі, що сприятиме запобіганню вчиненню останнім нових правопорушень та буде достатнім для його виправлення.

Водночас, ураховуючи наявність встановлених судом пом`якшуючих обставин, ставлення обвинуваченого до скоєного, його молодий вік та те, що обвинувачений раніше до відповідальності не притягувався, всі учасники провадження просили призначити покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства, суд вбачає підстави для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_11 положень ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням та покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених ст. 76 КК України, тобто в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого протягом іспитового строку.

На переконання суду, у даному випадку саме таке покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

5. Підстави для часткового задоволення цивільного позову.

Питання відшкодування моральної шкоди регламентується Цивільним кодексом України, зокрема - цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України, але якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, тобто на підставі положень Цивільного кодексу.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 1168 ЦК України передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Оцінюючи вимоги позивача - потерпілого ОСОБА_8 про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, слід виходити з того, що в судовому засіданні було встановлено факт заподіяння обвинуваченим тілесного ушкодження у вигляді подовженої форми синця в підочно-виличній ділянці зліва, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження.

В силу положень п. 9, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача. При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам.

Указані міркування суду дають підстави вважати, що ОСОБА_8 отримав певні моральні страждання, які мають бути відшкодованими в порядку та розмірі встановленому законом.

Крім того, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі 752/17832/14-ц зазначено, що розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд зауважує, що розмір відшкодування повинен бути адекватним завданій шкоді.

Проте, розмір моральної шкоди, який вказаний потерпілим ОСОБА_8 у сумі 60 000 (шістдесят тисяч) гривень не є адекватним завданій моральній шкоді і не може бути засобом отримання доходу.

Як зазначається у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі.

Виходячи з наведених висновків, та розглядаючи заявлені потерпілим вимоги, ураховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, майновий стан обвинуваченого (цивільного відповідача), виходячи з принципу зваженості та справедливості, суд приходить до висновку про те, що потерпілому (цивільному позивачу) відповідно до вказаних міркувань щодо отриманих страждань, рівня втручання та вимушених змін, завдано шкоди, яка судом оцінюється в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп., яка, на думку суду, є цілком рівнозначна та достатня, ураховуючи та співставляючи цю суму з прожитковим мінімумом для працездатної особи та мінімальною заробітною платою, тобто рівнем соціального захисту населення в Україні в 2025 році.

6. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, до яких КПК відносить також запобіжні заходи.

Суд виходить із того, що внаслідок ухвалення обвинувального вироку немає потреби аналізувати питання, необхідні для продовження дії запобіжного заходу до вироку (розумна підозра стає неактуальною, оскільки є вже висновок про винуватість; ризики втрачають своє значення з огляду на стадію провадження; обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду), а враховуючи що всі учасники судового провадження просили призначити покарання, не пов`язане з ізоляцією обвинуваченого від суспільства - із застосуванням ст. 75 КК України, суд вважає що у продовженні строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відпала потреба.

Водночас, з метою забезпечення виконання цього вироку, суд вважає за необхідне змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід на особисте зобов`язання, із покладенням на нього таких обов`язків:

1) прибувати до суду за кожним його викликом;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

3) не відлучатися із населеного пункту, у якому він проживає, без дозволу суду.

Строк дії вказаних обов`язків, покладених на обвинуваченого, визначити до набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити згідно з вимогами ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати по справі на залучення експерта відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 349, 368-370, 374-376 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання з випробуванням з визначенням іспитового строку тривалістю в 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Роз`яснити ОСОБА_6 що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 змінти, застосувавши до нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, із покладенням таких обов`язків:

1) прибувати до суду за кожним його викликом;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

3) не відлучатися із населеного пункту, у якому він проживає, без дозволу суду.

Строк дії вказаних обов`язків, покладених на обвинуваченого, визначити до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_8 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди - 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- CD-диск, який зберігається в матеріалах кримінального провадження №0000910 - залишити при матеріалах даного кримінального провадження протягом всього часу їх зберігання.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам судового провадження.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1