Справа №592/4224/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/931/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 червня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави,

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Під час судового засідання даного кримінального провадження, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 звернулася до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивуючого його тим, що раніше заявлені ризики, передбачені п. 1, п. 3, п. 4 ст. 177 КПК України, існують та не зменшились і більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належну процесуальну поведінку останнього.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 червня 2025 року, продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 до 60 днів, а саме до 08 серпня 2025 року, без визначення розміру застави.

Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду зі скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 червня 2025 року, застосувавши відносно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, захисник зазначає про те, що прокурором не доведено існування зазначених у клопотанні ризиків.

Так, ризик переховування обвинуваченого від суду належним чином не доведений, оскільки в клопотанні взагалі відсутні доводи на обґрунтування наявності небезпеки переховування обвинуваченого чи наявності в нього таких можливостей, планів.

Також, існування вказаного ризику не обґрунтований належними доводами та не підтверджено жодними доказами, зокрема не долучено заяви обвинуваченого чи показання свідків про намір ОСОБА_6 переховуватися від суду чи прокурора, відсутні докази зміни місця проживання останнього оренда квартири чи кімнати, придбання обвинуваченим квитків, тощо.

Щодо ризику незаконно впливати на свідків та потерпілого, апелянт зазначає про те, що досудове розслідування завершено, свідками надано покази та їх свідчення зафіксовані в матеріалах кримінального провадження.

Крім того, навіть такому гіпотетичному ризику можна запобігти, зобов`язавши підозрюваного утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілим, щодо подій, які сталися.

Також, відсутня явна обґрунтована небезпека вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень.

На думку сторони захисту, навіть за умови доведення вищезазначений ризиків, запобіжний захід у виді домашнього арешту міг повністю їм запобігти. Оскільки не залишаючи житло цілодобово або у певний час доби, обвинувачений не міг би фізично вчинити будь-які дії, спрямовані на реалізацію ризиків.

Окрім цього, апелянт просить врахувати наявну позитивну характеристику обвинуваченого з місця утримання. Останній зарекомендував себе позитивно, порушень вимог розпорядку дня та режиму тримання не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, дисциплінарних стягнень не має.

Обвинувачений ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі просить ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 червня 2025 року скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Подану апеляційну скаргу, обвинувачений мотивує тим, що досліджені судом докази та отримані покази допитаних свідків, підтверджують його не винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Так, дії обвинуваченого щодо нанесення потерпілому тілесних ушкоджень обґрунтовуються захистом сестри від останнього, який її вдарив в обличчя.

Прокурором у кримінальному провадженні навмисно затягується судовий розгляд кримінального провадження, оскільки останнім з незрозумілих причин не забезпечується явка свідка ОСОБА_9 , яка була безпосереднім очевидцем подій, які інкримінуються обвинуваченим та покази якої можуть містити підстави для виправдання останнього.

Таким чином, підстав утримувати обвинуваченого під вартою, відсутні.

Прокурор будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, до суду апеляційної інстанції не прибув, клопотань про відкладення не подавав, а тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності прокурора, що не суперечить ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на підтримку поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Так, згідно до ст.ст.177,178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Відповідно до ст. 199 КПК України, при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На думку колегії суддів, при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції, вищезазначені вимоги кримінального процесуального Закону України, дотримані не в повному обсязі.

Так, задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, подане в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд встановив, що на даний час існують ризики, що свідчать про можливість вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, суд взагалі не обґрунтував, які обставини свідчать про існування встановлених ризиків, надавши при цьому лише оцінку особі обвинуваченого ОСОБА_6 , який не працює, не має джерел доходів, вид і строк покарання, яке передбачено за вчинення ним кримінального правопорушення, у зв`язку із чим останній може переховуватися від суду, чинити тиск на свідків та потерпілих, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Вимогами ст.ст.176, 178, 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Відповідно, суд першої інстанції, продовживши обвинуваченому ОСОБА_6 , найбільш суворий запобіжний захід, не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти заявленим прокурором ризикам переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків, потерпілого, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому, слід звернути увагу на позицію Європейського Суду з прав людини, які, згідно з ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (рішення у справі «Руденко проти України»).

У контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду, в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

Разом з тим, клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 містить формальний виклад обставин, а необхідність продовження обвинуваченому найбільш суворого виду запобіжного заходу мотивована лише тяжкістю покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винним, та вагомістю наявних доказів про вчинення ним інкримінованих злочинів.

Суд першої інстанції, погодившись з доводами сторони обвинувачення, викладеними у клопотанні, не оцінив у сукупності всіх обставин даного кримінального провадження, що є обов`язком суду згідно з приписами ст.178 КПК України.

Також колегія суддів наголошує на тому, що прокурором не було доведено, а судом першої інстанції не було встановлено переконливих обставин, які б беззаперечно стверджували, що з плином часу заявлені ризики не зменшились та виправдовують подальше застосування до нього найбільш суворого виду запобіжного заходу.

Зокрема, ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Слід зауважити, що висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_6 іншого більш м`якого запобіжного заходу взагалі не аргументований, носить формальний характер, оскільки суд обмежився лише посиланням на те, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Разом з тим, як було встановлено під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_6 , має сталі соціальні зв`язки та постійне місце проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Сукупність перелічених обставин, на переконання колегії суддів, значно знижують встановлені судом першої інстанції ризики та свідчить про можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченого.

За приписами ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження. Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Разом з тим, слід врахувати, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» домашній арешт, з урахуванням його ступеня та інтенсивності, вважається позбавленням волі за змістом статті 5 Конвенції.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що, з урахуванням обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, цілодобовий домашній арешт в умовах контролю з боку працівників правоохоронних органів та покладенням відповідних процесуальних обов`язків, здатен запобігти заявленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 .

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , задовольнити.

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 червня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, без визначення розміру застави, задовольнити частково.

Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту та заборонити обвинуваченому залишати житло за адресою його проживання: АДРЕСА_1 , цілодобово.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 , обов`язки у відповідності до ст. 194 КПК України:

- прибувати до прокурора, суду, за першою їх вимогою;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому обвинувачений проживає, без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та роботи;

- утримуватися від спілкування з учасниками кримінального провадження (потерпілим, свідками, експертами тощо) поза межами процесуальної необхідності;

- здати на зберігання свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю;

- надавати можливість працівникам органу Національної поліції, з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, безперешкодно з`являтися у житло обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_1 .

Строк дії ухвали Сумського апеляційного суду про застосування відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту встановити до 08 серпня 2025 року включно.

Обвинуваченого ОСОБА_6 звільнити з-під варти негайно, зобов`язавши негайно прибути по адресі місця свого проживання, де обвинувачений має перебувати під цілодобовим домашнім арештом.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4