КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/54/2025 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального № 0000212, внесеного до ЄРДР 7 квітня 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у провадженні ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2023 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Башкірської АССР, громадянина Російської Федерації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого у ТОВ «Біг Рент» на посаді заступника директора, раніше не судимого,

визнаний винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим в тому, що 6 квітня 2017 року приблизно о 20.30 год. ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Acura MDX» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався смугою для маршрутних транспортних засобів проспектом Перемоги у м. Києві, наближаючись до нерегульованого перехрестя з вулицею Мірошниченко, зі швидкістю щонайменше 121... 129 км/год., яка значно перевищувала максимально дозволену на даній ділянці дороги.

У цей час водій ОСОБА_11 , керуючи автомобілем марки «BMW 520» реєстраційний номер НОМЕР_2 , порушуючи вимоги пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, які перебувають у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, наближаючись до нерегульованого перехрестя з вулицею Мірошниченко, розпочав маневр повороту праворуч. В салоні вказаного автомобіля перебувала пасажир ОСОБА_12 .

Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункту «б», 12.4 та 17.1 Правил дорожнього руху України:

- п. 1.3: учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

- п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

-підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 17.1: на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8 або 5.11 забороняються рух і зупинка інших транспортних засобів (крім таксі) на цій смузі;

- п. 12.4: населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год. (станом на 6 квітня 2017 року).

Порушення вказаних вимог ПДР України з боку водія ОСОБА_6 виявились у тому, що він, будучи обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, умисно та зухвало ігноруючи вимоги Правил дорожнього руху України, безвідповідально ставлячись до можливості настання негативних наслідків, розпочав керування технічно справним автомобілем марки «Acura MDX» реєстраційний номер НОМЕР_1 , в процесі якого, рухаючись по смузі для руху маршрутних транспортних засобів, яка виділена відповідними дорожніми знаками та дорожньою розміткою, зі швидкістю, яка щонайменше вдвічі перевищувала максимально дозволену на даній ділянці дороги швидкість, нехтуючи застосуванням безпечних прийомів керування, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, усвідомлюючи, що своїми діями створив для себе умови, в яких позбавлений можливості уважно стежити за дорожньою обстановкою та відповідно реагувати на її зміни, маючи об`єктивну можливість спостерігати за показниками спідометру та обрати відповідну швидкість руху, знехтував безпечними прийомами керування транспортним засобом та в момент зміни дорожньої обстановки у вигляді здійснення маневру повороту праворуч автомобілем марки «BMW 520» реєстраційний номер НОМЕР_2 не зміг безпечно зупинити керований ним транспортний засіб, де навпроти будинку № 60-А по проспекту Перемоги в місті Києві здійснив зіткнення з автомобілем марки «BMW 520» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_11 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди.

Так при дослідженні трупа ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявлені наступні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма крововиливи у м`які покрови голови, забійна рана в тім`яній ділянці справа; перелом склепіння та основи черепа, крововиливи під оболонки головного мозку; інші ушкодження: по одному синцю на лівому плечі зовні, на другому пальці лівої кисті по задній поверхні, на передньо-зовнішній поверхні лівого коліна і верхньої половини лівої гомілки, на внутрішній щиколотці лівої ступні та на основі першого пальця правої ступні; переломи лівих лобкової та сідничної кісток; перелом ладдєвидної кістки лівої ступні, крововиливи у внутрішні м`язи стегон; перелом правого десятого і лівого третього ребра; розрив печінки, забої легень.

Черепно-мозкова травма у ОСОБА_12 має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя; між нею та настанням смерті існує прямий зв`язок. Переломи ребер, кісток тазу, ладдєвидної кістки лівої ступні мають ознаки тілесного ушкодження середнього ступеня. Сині та крововиливи на кінцівках мають ознаки легкого тілесного ушкодження. Між цими ушкодженнями та настанням смерті прямого зв`язку немає.

Смерть ОСОБА_12 настала в результаті відкритої черепно-мозкової травми з переломами склепіння та основи черепа і крововиливами під оболонки головного мозку. Всі ушкодження виникли від дії тупих предметів при знаходженні постраждалої в салоні автомобіля в результаті зіткнення транспортних засобів. На момент отримання ушкоджень ОСОБА_12 була твереза.

Порушення вимог пунктів 12.4 та 17.1 ПДР України водієм ОСОБА_6 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_12 .

Цим же вироком з ОСОБА_6 стягнуто процесуальні витрати у розмірі 36164,72 грн.; скасовані арешти, накладені в межах кримінального провадження № 0000212 від 7 квітня 2017 року; вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у провадженні ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість; ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що, зважаючи на обставини дорожньо-транспортної пригоди, визнані судом доведеними, саме неуважність водія призвели до наслідків у виді смерті. Місцевий суд, ухвалюючи незаконне рішення застосовувати до обвинуваченого ст.75 КК України, залишив за межами своєї уваги характер допущеного винним порушення ПДР України, а також те, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення законодавчих приписів обвинуваченим.

Таким чином, на думку прокурора, конкретні обставини вчинення інкримінованого злочину вказують, що, керуючи транспортним засобом, обвинувачений може нести загрозу не тільки для оточуючих, а й для самого себе. Жодних підстав, які б дозволяли обґрунтовано і законно застосовувати ст. 75 КК України та звільняти обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, на переконання прокурора, в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено не було.Оскільки покарання має на меті не тільки кару й виправлення засудженого, а також запобіганню вчинення нових злочинів, необхідним є реальне позбавлення волі ОСОБА_6 .

Прокурор зазначає, що щире каяття у вчиненні необережного злочину має суттєве значення для суду при призначенні виду та міри покарання, яке не оскаржується, але жодним чином не виправдовує застосування ст. 75 КК України та не призначення додаткового покарання.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині стягнення процесуальних витрат шляхом звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від їх відшкодування в сумі 36164,72 грн.

Захисник в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ДТП сталося за участі водіїв ОСОБА_6 та ОСОБА_11 . Справа відносно ОСОБА_11 розглядалась під номером № 761/31117/20, та вирок було винесено 17 лютого 2023 року, а справа ОСОБА_6 розглядалась під номером № 761/31125/20, та вирок було винесено 14 квітня 2023 року. Вироком Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/31117/20 від 17 лютого 2023 року ОСОБА_11 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Стягнуто з ОСОБА_11 судові витрати на користь держави в розмірі 36164,72 грн.

Таким чином, як зазначає апелянт, вироком у справі № 761/31117/20 від 17 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_11 з нього стягнуто повну суму всіх процесуальних витрат.

Розмір цих витрат складається з вартості залучення експертів, у зв`язку з проведенням судових експертиз під час досудового розслідування. Отже, загальна сума процесуальних витрат на залучення експертів у зв`язку з проведенням експертиз під час досудового розслідування відносно злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України відносно ОСОБА_11 , та досудового розслідування злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відносно ОСОБА_6 складають загалом - 36164,72 грн. ОСОБА_11 даний вирок не оскаржував та сума відшкодування процесуальних витрат повністю покладена на ОСОБА_11 . Натомість, суд першої інстанції своїм вироком зобов`язав стягнути з ОСОБА_6 на користь держави ті ж самі процесуальні витрати, які вже були стягнені з ОСОБА_11 .

Як зазначає захисник, суд першої інстанції зобов`язав ОСОБА_6 повторно відшкодувати процесуальні витрати, які вже відшкодовані ОСОБА_11 . Одночасне стягнення однієї тієї ж самої суми процесуальних витрат з ОСОБА_6 , на думку захисника, є грубим порушенням чинного законодавства, адже ця сума вже стягнута в законному порядку з ОСОБА_11 , і не може бути стягнути повторно з ОСОБА_6 . На переконання захисника, процесуальні витрати підлягають стягненню з ОСОБА_11 , адже вирок по справі № 761/31117/20 не оскаржувався ОСОБА_11 .

Не погоджуючись з апеляційною скаргою прокурора, захисник ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Від представника потерпілих - адвоката ОСОБА_13 подані запереченняна апеляційну скаргу прокурора, в якій, на думку потерпілих, апеляційна скарга прокурора ОСОБА_7 на вирок суду відносно ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а призначене судом покарання є достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, відповідає особі обвинуваченого та є справедливим.На думку потерпілих, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції його від суспільства, застосувавши норми ст. 75 КК України.Щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , то обвинувачений повністю відшкодував матеріальну та моральну шкоду потерпілим, заподіяну даним злочином, у зв`язку з чим жодних матеріальних чи моральних претензій до ОСОБА_6 потерпілі не мають.На думку потерпілих, на сьогодні не існує ризиків щодо повторного скоєння ОСОБА_6 подібного злочину, так як необережність та порушення правил дорожнього руху, що призвели до загибелі ОСОБА_12 , вже відклали свій відбиток як покарання обвинуваченого за скоєне. Виходячи із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням всіх обставин справи, поведінки обвинуваченого, його відношення до скоєного, на думку потерпілих, виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції його від суспільства. Потерпілі вважають, що ризики, які б свідчили, що ОСОБА_6 може бути небезпечним для суспільства відсутні. З урахуванням всіх обставин справи, потерпілі просять врахувати їх позицію, факт примирення, відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого та залишити вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 без задоволення.

Потерпілі та їх представник, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції не з`явились.

Від представника потерпілого надійшла заява, в якій представник просить проводити апеляційний розгляд за його відсутності та відсутності потерпілих у зв`язку з тим, що внаслідок повномасштабного вторгнення рф на територію України та масованими обстрілами м. Харкова та області, представник потерпілих вимушений був виїхати з міста Харкова, задля збереження життя і здоров`я своєї родини; потерпілі також не мають можливості добратися до м. Києва, оскільки потяги прямують безпосередньо з м. Харкова, який наданий час перебуває під масованими обстрілами. Крім того, потерпілий ОСОБА_14 є людиною похилого віку, і йому фізично складно переносити поїздки на далеку відстань. Окрім цього, вартість квитків для пенсіонера дуже дороговартісна.Потерпілі повністю примирилися з обвинуваченим і не мають до нього жодних претензій майнового характеру, про що неодноразово надавались заяви, які наявні в матеріалах справи.

Вислухавши позицію учасників апеляційного розгляду, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілих та їхнього представника.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги прокурора та який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Перевіркою матеріалів судового провадження встановлено, що фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і докази відносно них відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК Українине досліджувалися. Фактичні обставини кримінального правопорушення не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і ніким з учасників апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин згідно з ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК Українияк порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.

Прокурором в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду не оспорюються фактичні обставини кримінальних правопорушень та кваліфікація дій обвинуваченого. Однак, прокурор не погоджується з призначеним обвинуваченому покаранням, вважаючи, що призначене покарання є м`яким.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає їх непереконливими, з огляду на таке.

Так, за змістом оскаржуваного вироку, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, думку потерпілих, які не заперечили проти призначення покарання без позбавлення волі; обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, зі звільненням обвинуваченого від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі ст.75 КК України і застосуванням щодо нього вимог ст. 76 КК України. Саме таке покарання, на думку суду, буде достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та враховує, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Водночас колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що вироком суду обвинуваченому призначене покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В апеляційній скарзі і під час апеляційного розгляду прокурор просить призначити обвинуваченому такий же вид і розмір покарання, що свідчить про безпідставність доводів прокурора в частині призначення судом першої інстанції обвинуваченому м`якого покарання.

Водночас прокурор не погоджується зі звільненням обвинуваченого від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 2 пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 23 жовтня 2003 року, із змінами та доповненнями, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Таким чином, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, виявлене у мотивованому висновку, про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

На думку колегії суддів, висновок суду про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, проте, в умовах контролю уповноваженим органом пробації за його поведінкою, способом життя та роботи, з можливістю визначення рівня ресоціалізації (виправлення) обвинуваченого протягом всього строку відбуття покарання з випробуванням, встановленого на 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, належним чином мотивований в оскаржуваному вироку.

При цьому колегія суддів додатково враховує, що ОСОБА_6 разом з дружиною працював на посаді батька-вихователя в дитячому будинку сімейного типу, мав на вихованні п`ятеро дітей-сиріт та троє біологічних дітей, про що обвинувачений вказав і під час апеляційного розгляду. Згідно з характеристиками, наданими Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Благодійної Організації Центр Сімейного Виховання «Моя сім`я», за місцем попередньої роботи ТОВ «БІГ РЕНТ», ТОВ «БІГ РЕНТ 2», ОСОБА_6 зарекомендував себе виключно з позитивного боку.

Окрім того, колегія суддів враховує позицію потерпілих, яка хоча і не є вирішальною, однак, свідчить про дійсне розкаяння обвинуваченого, примирення обвинуваченого з потерпілими.

Також колегія суддів враховує, що за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настала смерть потерпілої ОСОБА_12 , також визнаний винуватим ОСОБА_11 , якому за ч. 2 ст. 286 КК України призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами, та звільнений від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів вважає, що як при визначенні виду та розміру покарання, яке призначене обвинуваченому за вчинене кримінальне правопорушення, так і при прийнятті рішення про можливість звільнення обвинуваченого від покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, судом першої інстанції враховані обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, позиція потерпілих щодо призначення обвинуваченому покарання, тобто, судом враховані всі обставини у кримінальному провадженні та дані про особу обвинуваченого в їх сукупності, на неврахування яких, у т.ч., посилався прокурор в апеляційній скарзі, та які дали суду підстави призначити обвинуваченому основне та додаткове покарання зі звільненням його в частині призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При перевірці законності вироку суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, у зв`язку з чим приводів для скасування вироку в частині призначеного обвинуваченому покарання з зазначених прокурором підстав колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про безпідставне стягнення з ОСОБА_6 судових витрат, оскільки вони стягнуті за вироком суду з ОСОБА_11 , то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Відповідно до п.п. 13 ч. 1, ч. 3 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, якщо обвинувачуються декілька осіб, суд вирішує питання зазначені в цій статті,окремо щодо кожного обвинуваченого.

За змістом п. 2 ч. 4 ст. 373 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону та, ухвалюючи вирок, яким обвинуваченого визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, стягнув з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Даних про виконання вироку відносно ОСОБА_11 у цій частині станом на час ухвалення оскаржуваного вироку матеріали справи не містять і стороною захисту будь-яких доказів на підтвердження таких обставин не надано.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги прокурора у провадженні ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

______________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4