ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 688/1412/25

Провадження № 11-кп/820/578/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відео конференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 червня 2025 року у кримінальному провадженні №0000448, внесеному до ЄРДР 06 березня 2025 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шепетівка Хмельницької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, не судимого в силу ст. 89 КК України,

визнано винуватим за ст. 259 ч. 1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців,-

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду, 06 березня 2025 року о 19 год 35 хв, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, неподалік будинку № 46 по вул. Залізнична в м. Шепетівка Хмельницької області, маючи умисел на завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху з метою порушення громадської безпеки, маючи на меті дезорганізувати роботу правоохоронних органів, достовірно знаючи та усвідомлюючи, що поширена ним інформація є неправдивою, умисно здійснив телефонний дзвінок з мобільного телефону марки «Redmi» моделі «9С» ІМЕІ: НОМЕР_1 , який укомплектований сім-картою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» з номером мобільного телефону № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_9 , на лінію «102» ГУНП в Хмельницькій області, та, після з`єднання з черговим, назвавшись ОСОБА_10 , спочатку повідомив завідомо неправдиву інформацію про замінування «Залізничного вокзалу станція Шепетівка», а в подальшому, про замінування «Шепетівського привокзального ринку», який в дійсності має назву TOB «Мрія» за адресою: вул. Залізнична, 46А в м. Шепетівка, тим самим здійснив завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибелі людей чи іншими тяжкими наслідками.

У зв`язку з отриманням вказаного повідомлення про підготовку вибуху, співробітниками Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області вжито негайні заходи безпеки, спрямовані на виявлення вибухонебезпечних предметів і вибухових речовин, з метою попередження вибухів торгових контейнерів, адміністративних будівель на території TOB «Мрія», а також суміжного «Залізничного вокзалу станція Шепетівка», в ході яких залучені спеціалісти Державної служби надзвичайних ситуацій та співробітники кінологічної служби зі службово-розшуковими собаками, та в період часу з 21 год 15 хв по 22 год 06.03.2025 здійснено огляд будівель та прилеглої території до TOB «Мрія», однак вибухових пристроїв чи вибухонебезпечних речовин, виявлено не було.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у завідомо неправдивому повідомленні про підготовку вибуху, що загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 259 ч. 1 КК України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 червня 2025 року змінити та призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст.69 ч.1 КК України у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

Свої вимоги аргументує невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції залишив поза увагою наявність пом`якшуючих обставин, а саме те, що обвинувачений щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину та відшкодував збитки.

Вказує, що іншими обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому є те, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має міцні соціальні зв`язки, а також позитивно характеризується за місцем проживання.

Захисник вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливе і без відбування покарання відповідно до положень ст.75,76 КК України.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

28.07.2025 року на електронну адресу апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 надіслав копію довідки військової частини НОМЕР_3 від 22.08.2025 року № 689, згідно якої солдат ОСОБА_7 з 18.08.2025 року перебуває на військовій службі під час мобілізації на особливий період у в/ч НОМЕР_3 Національної Гвардії України.

Обвинувачений ОСОБА_6 повідомив, що буде здійснювати свій захист у кримінальному провадженні самостійно без участі захисника.

В судовому засіданні 25.08.2025 року обвинувачений ОСОБА_6 підтримав апеляційні вимоги, викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 ,просив їх задовольнити з підстав викладених у ній. Прокурор заперечував проти апеляційних вимог захисту.

Мотиви, з яких виходив суд при винесенні ухвали з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статті 374 КПК України. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку та правильність кваліфікації її дій за ст. 259 ч. 1 КК України в поданій апеляційній скарзі захистом не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ст. 404 ч.1 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченому ОСОБА_6 колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частиницього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п. 2, 3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п.1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті 259 ч.1 КК України, суд дотримався вимог ст. 50,65 КК України та обґрунтовано врахував, що обвинувачений, зважаючи на положення ст. 12 КК України вчинив тяжкий, умисний злочин проти громадської безпеки - завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, що загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

Відповідно до ст.66 КК України обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання, виходячи з положень ст. 67 КК України, судом визнано вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Судом повною мірою враховані і відомості характеризуючі особу обвинуваченого, який не працевлаштований, за місцем мешкання характеризується позитивно (а.с.89 м.д.с.), в силу ст.89 КК України не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с.94 м.д.с), а також те, що згідно висновку органу пробації ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, і ризик небезпеки для суспільства - середній.

Колегія суддів вважає, що стороною захисту не наведено переконливих доводів на обґрунтування того, що саме застосування до ОСОБА_6 інституту призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тому підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання не вбачає.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про доцільність застосування щодо нього положень ст.ст. 69, 75 КК України, колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Судом враховано ставлення обвинуваченого ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, зокрема те, що він в суді вину визнав частково, пояснював, що бачив в районі вокзалу підозрілих осіб, які йому повідомили, що мінують залізничний вокзал, водночас з пояснень свідків працівників поліції ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачається, що при проведенні перевірки повідомлення про замінування ринку та вокзалу 06.03.25 року та виявленні там ОСОБА_6 , він пояснював їм, що пожартував. Наведені обставини, дають підстави суду вважати про відсутність щирого каяття обвинуваченого у вчиненому, відсутність усвідомлення своєї провини та наслідків його дій для суспільної безпеки.

Водночас, зважаючи на відомості які характеризують особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України не судимий, вчинив тяжкий злочин проти громадської безпеки, в умовах воєнного стану, що має підвищену суспільну небезпечність, а також те, що останній будучі працездатним не працевлаштований, відомостей про легальні джерела доходу слідству та суду не надав, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий та ризик небезпеки для суспільства оцінюється як середній, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, зокрема вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів вважає, що підстави для призначення ОСОБА_6 покарання, із застосуванням положень як ст. 75, так і ст. 69 КК України, відсутні.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 щиро розкаюється у вчиненому, відшкодував збитки під час апеляційного перегляду провадження не знайшли свого підтвердження. Ті обставини, що обвинувачений на обліках у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, має міцні соціальні зв`язки та позитивно характеризується за місцем проживання, не можна визнати безумовною підставою для звільнення обвинуваченого від відбуття покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України. були ретельно проаналізовані судом при вирішенні питання про міру покарання та стали підставою для призначення покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ст.259 ч.1 КК України, з чим погоджується колегія суддів.

Інших обставин, які б не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, та які свідчили би про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та стали би підставою для призначення покарання обвинуваченому за ст. 69 КК України або для звільнення його від відбування покарання згідно зі ст. 75 КК України з випробуванням колегією суддів не встановлено.

Отже, колегія суддів вважає, щопризначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкцій за ст.259 ч.1 КК Україниє необхідним і достатнім як для його виправлення, так і для попередження нових злочинів, що відповідає основним засадам призначення покарання, визначених ст.ст.50, 65 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,405,407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 червня 2025 року ухвалений щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3