УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року

м. Київ

справа № 750/13850/23

провадження № 51-1826ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року

у кримінальному провадженні № 0000274 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Куп`янська Харківської області та жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 7

ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2024 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10 лютого

2025 року, ОСОБА_5 визнано винуватим і засудженим за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі: зач. 2 ст. 111 КК - на строк 15 років з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності; ч. 7 ст. 111-1 КК - на строк

13 років з позбавленням права обіймати будь-які посади в правоохоронних органах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування на строк 12 років та

з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років з позбавленням права обіймати будь-які посади в правоохоронних органах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування на строк 12 років та з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

На підставі ст. 54 КК ОСОБА_5 позбавлено спеціального звання «молодший сержант внутрішньої служби».

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, а також у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, вчинених за таких обставин.

Так, громадянин України ОСОБА_5 , усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, що розпочалася 24 лютого 2022 року о 04:30 повномасштабним агресивним військовим вторгненням росії на територію України, перебуваючи на території

м. Куп`янська Харківської області, маючи умисел на зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, реалізуючи який, не пізніше 05 липня 2022 року, більш точний час не встановлено, вступив у злочинну змову з окупаційними військами російської федерації. Злочинна змова полягала в отриманні ОСОБА_5 від окупаційної влади пропозиції на зайняття посади у незаконному правоохоронному органі, створеному

на тимчасово окупованій території та в умисному вчиненні діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, на що останній надав добровільну згоду.

Надалі ОСОБА_5 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу,

у невстановлений час, але не пізніше 05 липня 2022 року, будучи громадянином України, перебуваючи на території м. Куп`янська Харківської області, зі своїх особистих мотивів та бажання обійняти посаду в незаконному правоохоронному органі держави-агресора - російської федерації, погоджуючись на пропозицію окупантів, добровільно зайняв посаду «исполняющего обязяности полицейского изолятора временного содержания задержаных и арестованых лиц Управлення внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской областе» (мовою оригіналу), створеному

у тимчасово окупованому м. Куп`янську Харківської області, розташованого

на вул. Харківській, 14 у м. Куп`янську (місце розташування Куп`янського відділу поліції ГУ НП в Харківській області), завдаючи шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження

за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи.

В обґрунтування зазначених вимог вказує на те, що для кваліфікації дій особи за ч. 7 ст. 111-1 КК необхідним є встановлення факту добровільного зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі. Однак, на переконання захисника, матеріали справи не містять належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження факту добровільності зайняття ОСОБА_5 посади в незаконно створеному правоохоронному органі при окупаційній адміністрації держави-агресора російської федерації, а саме в так званому «Управлении внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области». Звертає увагу, що трудовий договір, укладений між ОСОБА_5 та зазначеним органом не містить обов`язкові реквізити документу, а саме: дату його укладення, номер договору, підпис та печатку представника «роботодавця», з яким ОСОБА_5 міг укласти трудовий договір,

а також підтверджень, що підпис найманого працівника дійсно поставив ОСОБА_5 , а тому не може вважатися офіційним документом, на підставі якого встановлюються ті чи інші обставини. Крім того, зазначає про відсутність відомостей, які б підтверджували відпрацьований ОСОБА_5 час на посаді в незаконно створеному правоохоронному органі при окупаційній адміністрації держави-агресора (табелі обліку робочого часу, журнали обліку виходу на роботу, графіки чергувань, графіки відпусток тощо), а також документів, які б окреслювали коло посадових/службових обов`язків ОСОБА_5 на посаді, тобто не відомо, чи на своїй службі ОСОБА_5 охороняв будівлю, чи виконував повноваження працівника правоохоронного органу. При цьому матеріали справи, як вказує захисник, містять різні найменування посад, на яких міг працювати ОСОБА_5 , що унеможливлює встановлення посадових обов`язків та відповідно впливає на кваліфікацію його дій. Також наголошує, що суб`єктом зазначеного кримінального правопорушення може бути виключно громадянин України. Однак, як стверджує захисник, ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду не були витребувані та досліджені документи, які перебувають

у володіння Державної міграційної служби, які б підтвердили той факт, що ОСОБА_5 на період вчинення інкримінованих йому діянь був громадянином України.

Наголошує, що досудове розслідування та судовий розгляд справи здійснювався

за відсутності обвинуваченого ОСОБА_5 , який був позбавлений можливості надавати пояснення та подавати свої заперечення, знайомитись з матеріалами справи, брати безпосередню участь у дослідженні доказів та допиті свідків, заявляти свої клопотання тощо. Крім того, зазначає, що сторона обвинувачення не забезпечила допит свідків, у тому числі через відеоконференцію. Також зауважує, що сторона обвинувачення не довела відсутність застосування до ОСОБА_5 заходів психічного чи фізичного примусу або відсутність в його діях крайньої необхідності під час вчинення інкримінованих йому діянь.

Що стосується пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 2 ст. 111 КК, захисник вказує на відсутність у матеріалах справи доказів того, що ОСОБА_5 отримав пропозицію від представника цивільного та/або військового органу держави-агресора на зайняття посади у будь-якому органі цієї держави; вступив на службу до військових формувань держави-агресора; надав засоби для вчинення злочинів агентами спецслужб держави-агресора; усував перешкоди для вчинення злочинів агентами спецслужб держави-агресора; надавав іншу допомогу військовим чи іншим формуванням ворожої держави. Вважає, що одні і ті самі дії ОСОБА_5 щодо працевлаштування під час окупації Харківської області ворожими збройними силами були помилково кваліфіковані двічі за різними статтями КК, що є порушенням вимог кримінального закону. Вважає, що у діях ОСОБА_5 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 111 КК, оскільки не встановлено об`єктивної сторони цього злочину та не підтверджено, що ОСОБА_5 може бути суб`єктом цього злочину.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно

до приписів ст. 94 КПК.

Як зазначив суд у вироку, ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова

від 02 лютого 2024 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 призначено

до судового розгляду та ухвалено здійснювати спеціальне судове провадження

за відсутності обвинуваченого (in absentia). Суд вказав на те, що повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_5 надсилались та публікувались відповідно до вимог ч. 8 ст. 135 та ст. 323 КПК в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), а також були розміщені на веб-сайті Офісу Генерального прокурора та на веб-сайті Деснянського районного суду м. Чернігова. Разом із тим, обвинувачений ОСОБА_5 до суду жодного разу не з`явився, заяв та клопотань не подавав, показання суду не надавав, у зв`язку з чим судовий розгляд

у межах цього кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia) з обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою. Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_4 здійснювала активні дії, спрямовані на захист обвинуваченого, а саме була ознайомлена

з матеріалами кримінального провадження, брала участь у дослідженні доказів, виступала в судових дебатах. Наявні в матеріалах справи чисельні документи

на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_5 до слідчого (прокурора) та суду, направлені йому повідомлення з приводу його прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження,

як зазначив суд, свідчать про те, що обвинувачений мав підстави усвідомлювати,

що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мав можливість бути обізнаним із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ

до правосуддя. Відтак, держава Україна, як ствердив суд, під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, самостійно обрати захисника; в) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного захисника безоплатно. Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Колегія суддів місцевого суду дійшла висновку про те, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_5 , який повинен знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом

за діяння, вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою він

не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилитися від правосуддя держави Україна; ухилення обвинуваченого

від правосуддя колегія суддів оцінила як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України) як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив дані, що містяться:

- у повідомленні Управління СБУ в Харківській області, відповідно до якого, отримана інформація щодо участі в протиправній діяльності окупаційного органу влади громадянина України ОСОБА_5 , який перейшов на бік ворога у період воєнного стану та зайняв посаду «исполняющего обязяности полицейского изолятора временного содержания задержаных и арестованых лиц Управлення внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области»;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання від 08 червня 2023 року, відповідно

до якого свідок ОСОБА_6 , повідомив, що під час окупації Куп`янського району російськими військами він добровільно пішов працювати до відділу поліції, створеному окупаційною владою, де під час роботи бачив ОСОБА_5 , якого впізнав на фото

№ 2, який також працював у цьому відділі, а саме у конвої;

- рапорті старшого оперуповноваженого 7-го управління (з обслуговування Харківської області) ДСР НП України, відповідно до якого під час проведення фільтраційних заходів на деокупованій території Куп`янського району Харківської області було встановлено, що ОСОБА_5 в період часу з липня по вересень 2022 року на території Куп`янського району Харківської області працював в незаконно створеному правоохоронному органі при окупаційній адміністрації держави агресора російської федерації, а саме у так званому «Управлении внутренних дел Военно-гражданскої администрации Харьковской области» на посаді «полицейского изолятора временного содержания задержаных и арестованых лиц Управлення внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области»;

- копії трудового договору, укладеному між «временной гражданской администрацией Харьковской области» та ОСОБА_5 про прийняття на роботу останнього

на посаду «полицейского изолятора временного содержания задержаных и арестованых лиц Управлення внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области»;

- копії наказу «Управления внутренних дел военно-гражданской администрации Харьковской области» про призначення ОСОБА_5 на посаду «помощника дежурного групы режима ізолятора временного содержания подозреваемых и обвеняемых Отдела полиции № 1 (дислокация г. Купянск)»;

- протоколах пред`явлення особи для впізнання від 14 липня 2023 року, відповідно

до яких свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 впізнали ОСОБА_5 як особу, яка працювала «милиционером»

в Куп`янському СІЗО;

- копії службового посвідчення, виданого 09 листопада 2021 року ДУ «Диканівська виправна колонія № 12», відповідно до якого ОСОБА_5 має спеціальне звання «молодший сержант внутрішньої служби»;

- інших доказах, що були надані суду та досліджені у судовому засіданні, які, хоча й

не мають доказів стосовно обставин та подій, але підтверджують належність і допустимість вищевказаних доказів.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1 КК.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам у її касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд в обґрунтування своєї позиції послався на практику Верховного Суду, згідно якої, ті громадяни України, які зайняли одну з посад у незаконних органах влади, правоохоронних або судових органах

на окупованих територіях та почали здійснювати функції, визначені посадою, можуть бути притягнені до відповідальності за сукупністю кримінальних правопорушень:

за державну зраду (оскільки їхня діяльність може становити одну з форм державної зради) та колабораційну діяльність (оскільки вони зайняли певну посаду в незаконних органах влади).

Суб`єктом злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1 КК, може бути лише громадянин України.

Відповідно до ст. 111 КК державна зрада - це діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Однією із форм державної зради є перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або

в період збройного конфлікту.

Перехід на бік ворога означає, що громадянин України надає безпосередню допомогу державі, з якою Україна на той час перебуває у стані війни або збройного конфлікту, та є закінченим злочином з того моменту, коли громадянин України виконав в інтересах ворога певні дії на шкоду України. В конкретних випадках цей злочин може полягати

у добровільному зайнятті посади у незаконних органах влади на окупованих територіях, участь у будь-яких воєнізованих ворожих формуваннях, передачі матеріальних ресурсів збройним формуванням агресора або провадження господарської діяльності у взаємодії з ворогом.

Вчиняючи державну зраду, винний усвідомлює, що він здійснює перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту і бажає цього.

Формулювання «на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України» визначає суб`єктивну спрямованість дій винного, однак не є характеристикою суспільно небезпечних наслідків діяння. Факт заподіяння вказаної шкоди не має значення для кваліфікації діяння за ст. 111 КК.

Злочин за ч. 7 ст. 111-1 КК передбачає добровільне зайняття посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території.

Зазначений склад правопорушення також передбачає широкий діапазон незаконних дій - від зайняття посад в органах судової влади, правоохоронних органах до надання допомоги збройним формуванням держави-агресора у веденні бойових дій проти України. При цьому надання допомоги може бути у різноманітних формах, у тому числі інформація щодо пересування військової техніки.

Склад злочину добровільна участь у збройних формуваннях держави-агресора має місце в разі добровільного вступу громадянином України до збройних формувань держави-агресора (в т.ч. на тимчасово окупованій території).

Враховуючи заперечення захисника з приводу того, що ОСОБА_5 може бути суб`єктом інкримінованих йому злочинів, оскільки такі злочини може вчинити лише громадянин України, апеляційний суд вказав на наявність в матеріалах справи копії паспорта громадянина України, який було видано ОСОБА_5 29 червня 2000 року серії ММ № 1570676, і протягом тривалого часу він проживав на території України, користуючись цими документами, а відтак фактично визнавав свою приналежність

до громадянства України. Крім того, як зазначив суд, відповідно до даних паспорта ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Куп`янську Харківської області, що є територією України, а тому, за територіальним походженням відповідно до ст. 6 Закону України «Про громадянство України» (далі - Закон) ОСОБА_5 є громадянином України. При цьому відповідно до ст. 5 цього Закону, документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Також апеляційний суд слушно зауважив, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Крім того, вказав суд і на свідоцтво про одруження, видане 18 вересня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління Юстиції Харківської області, що також є офіційним документом, відповідно до якого ОСОБА_5 - громадянин України. У свідоцтвах про народження дітей батьком трьох дітей вказано ОСОБА_5 - громадянина України. При цьому ці документи містять усі необхідні і обов`язкові реквізити та сформовані на спеціальних підзвітних бланках. Також ряд документів, особисто заповнених ОСОБА_5 у різний період часу, містять посилання на його громадянство України, а у власноручно заповненій автобіографії вказано про відсутність громадянства інших держав.

З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_5 громадянства України, а відтак доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_5 не є суб`єктом інкримінованих злочинів, визнав припущеннями.

Як убачається з оскарженої ухвали, колегія суддів ствердила про те, що доводи сторони захисту про недопустимість та неналежність доказів спростовуються матеріалами самого кримінального провадження; при цьому зауважила, що здобутих доказів було цілком достатньо для ухвалення місцевим судом обвинувального вироку.

Зокрема, як вказав суд, дані, що містяться: у повідомленні Управління СБУ

в Харківській області щодо участі в протиправній діяльності окупаційного органу влади громадянина України ОСОБА_5 , який перейшов на бік ворога у період воєнного стану та зайняв посаду «исполняющего обязяности полицейского изолятора временного содержания задержаных и арестованых лиц Управлення внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области»; рапорті старшого оперуповноваженого 7-го управління (з обслуговування Харківської області) ДСР НП України, відповідно до якого під час проведення фільтраційних заходів на деокупованій території Куп`янського району Харківської області встановлено, що ОСОБА_5

в період часу з липня по вересень 2022 року на території Куп`янського району Харківської області працював в незаконно створеному правоохоронному органу при окупаційній адміністрації держави агресора російської федерації, а саме в так званому «Управлении внутренних дел Военно-гражданскої администрации Харьковской области» на посаді «полицейского изолятора временного содержания задержаных и арестованых лиц Управлення внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области»; копії трудового договору, укладеному між «временной гражданской администрацией Харьковской области» та ОСОБА_5 про прийняття на роботу останнього на посаду «полицейского изолятора временного содержания задержаных и арестованых лиц Управлення внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области»; копії наказу «Управления внутрих дел военно-гражданской администрации Харьковской области» про призначення ОСОБА_5

на посаду «помощника дежурного групы режима ізолятора временного содержания подозреваемых и обвеняемых Отдела полиции № 1 (дислокацыя г. Купянск)»; протоколі пред`явлення особи для впізнання від 08 червня 2023 року, відповідно

до якого свідок ОСОБА_6 повідомив, що під час окупації Куп`янського району російськими військами він добровільно пішов працювати до відділу поліції, створеного окупаційною владою, де під час роботи бачив ОСОБА_5 , якого він впізнав на фото № 2, який також працював у цьому відділі, а саме у конвої; протоколах пред`явлення особи для впізнання від 14 липня 2023 року, відповідно до яких свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 впізнали ОСОБА_5 як особу, яка працювала «милиционером» в Куп`янському СІЗО, що в своїй сукупності беззаперечно вказують на вчинення ОСОБА_5 інкримінованих правопорушень, а саме те що він умисно як громадянин України вчинив дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 111 КК, а також будучи громадянином України, добровільно зайняв посаду у незаконному правоохоронному органі держави-агресора рф, створеному на тимчасово окупованій території, а саме у м. Куп`янську Харківської області, тобто кримінальне правопорушення, передбачене за ч. 7 ст. 111-1 КК.

Що стосується зауваження адвоката про відсутність у трудовому договорі, укладеному з ОСОБА_5 , обов`язкових реквізитів документу, то колегія суддів зауважила,

що в умовах воєнного стану здобути у встановлений КПК спосіб вказані захисником документи, які фактично перебували у розпорядженні окупаційної влади на тимчасово окупованій території, вочевидь є неможливим.

Водночас колегія суддів вказала на те, що вимоги щодо заповнення цього трудового договору покладалися саме на представників окупаційної влади, а тому отримання їх

в автентичному вигляді за відсутності тих чи інших реквізитів у документі не вказує

на недопустимість трудового договору як доказу. При цьому сам договір містить друковану інформацію щодо представника роботодавця, паспортні дані самого ОСОБА_5 , хоча і російськими літерами, проте вказано про місце і дату видачі, серію і номер паспорту, які відповідають Положенню про паспорт громадянина України. Більше того, усупереч позиції захисника про відсутність відомостей, які установлюють графік роботи та відпусток, такі дані містяться в самому договорі, як і оплата

за виконану роботу, а також відповідальність сторін цього договору; в кінці самого договору наявні знову паспортні дані ОСОБА_5 , а сам договір скріплений його підписом. На підтвердження цього трудового договору був виданий (мовою оригіналу) «Приказ «Управления внутрих дел военно-гражданской администрации Харьковской области» про призначення ОСОБА_5 на посаду «помощника дежурного групы режима изолятора временного содержания подозреваемых и обвеняемых Отдела полиции № 1 (дислокацыя г. Купянск)», який містить номер та дату його видачі, а також відповідний підпис. Зокрема, суд наголосив, що відповідно до цього наказу, який скріплений підписом «Начальника УВД ВГА Харьковской области полковника полиции ОСОБА_13 », ОСОБА_5 призначений на посаду «исполняющего обязанности полицейского изолятора временного содержания задержаных и арестованых лиц Управлення внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области», а тому навіть за наявності іншого наказу, підписаного тією ж самою посадовою особою та із зазначенням іншої посади в межах того самого ізолятора, вказане не ставить під сумнів протиправність дій ОСОБА_5 , що полягали

у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконно створених правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території.

З приводу заперечень захисника щодо добровільності зайняття ОСОБА_5 відповідної посади в незаконно створеному правоохоронному органі при окупаційній адміністрації, то апеляційний суд також не залишив їх без уваги, а, як убачається

з ухвали, проаналізувавши, визнав безпідставними, вказавши на наявну в матеріалах справи заяву ОСОБА_5 про прийняття його саме на посаду «полицейського изолятора временного содержания задержаных и арестованых лиц Управлення внутренних дел ВГА Харьковской области», «согласие на обработку персональных данных» із зазначенням паспортних даних, а також «подписку о неразглашении информации», які особисто заповнені та підписані ОСОБА_5 .

Більше того, як зауважив суд, надані ОСОБА_5 особисті пояснення окупаційній владі на російській мові вказують на те, що особа заперечувала свою причетність

до участі в АТО та відсутність статусу учасника бойових дій, при цьому була попереджена що приховування інформації матиме наслідком притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення з роботи, а отже добровільно здійснила дії щодо переходу на бік ворога, надавши ту інформацію, яка становила інтерес для країни агресора та не була обов`язковою для повідомлення особою, яка б навпаки могла забезпечувати обороноздатність власної країни та не приймати участь

у створених збройних формуваннях держави-агресора на тимчасово окупованій території.

Не залишив суд без уваги і твердження захисника про недопустимість протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, зазначивши, що під час проведення слідчої дії завжди були присутні поняті, які своїми підписами підтвердили перебіг та відповідність слідчої дії тій інформації, яка відображена у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками. Також суд зазначив, що відсутність посилання

в протоколах на номер та дату доручення не свідчить про те, що ці слідчі дії проведені без відповідного доручення, а отже не уповноваженою особою; до того ж прокурором

в судовому засіданні були надане відповідне доручення слідчого. Як ствердив суд, упізнання проведено у відповідності до положень КПК, дані, які відображенні у протоколах пред`явлення особи для впізнання відповідають дійсності та істотних порушень норм закону під час такої слідчої дії, які би порушували право особи на захист, судом

не встановлено, тому відсутні підстави визнавати протоколи пред`явлення особи

для впізнання недопустимими доказами.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що незабезпечення стороною обвинувачення явки свідків в судове засідання не впливає на допустимість отриманих протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з огляду на те, що такі слідчі дії проводились у Харківський області за участі свідків та понятих, які там і проживають, а тому з урахуванням проведення активних бойових дій на вказаній території і на даний час відмова прокурора від забезпечення явки цих осіб є цілком обґрунтована та викликана саме реальною неможливістю їх участі в судовому засіданні; вказане питання ставилось на обговорення в судовому засіданні, проте захисник не заперечувала проти закінчення судового розгляду, а отже фактично погодилась з позицією сторони обвинувачення із зазначеного питання.

Зважив суд і на зауваження адвоката з приводу відсутності обвинуваченого під час розгляду справи, вказавши при цьому на те, що останнього було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду кримінального провадження з дотриманням правил, передбачених ч. 8 ст. 135 та ст. 323 КПК, зокрема шляхом надсилання повідомлень за останнім відомим місцем його реєстрації/проживання та шляхом публікацій повідомлень про виклик до суду в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а відтак судом дотримано права на захист та доступ до правосуддя обвинуваченого ОСОБА_5 з урахуванням проведення щодо нього спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження (in absentia).

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновках погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Таким чином, підстави для скасування оскаржених вироку та ухвали внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника також не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 листопада

2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3