У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , підозрюваної ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Солом`янського районного суду м. Києва клопотання захисника підозрюваної ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, подане в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесені 05.02.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000028 у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Хорошів, Житомирської області, громадянки України, з вищою освітою, фізичної особи-підприємця, заміжньої, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання, в обґрунтування якого зазначено, що ухвалою слідчого судді Солом?янського районного суду міста Києва ОСОБА_6 по справі N?760/10254/25 від 17 квітня 2025 року, тобто підзахисної, ОСОБА_5 , було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави.

Оцінюючи ризики, які досліджувались в ході розгляду про обрання запобіжного заходу відносно підозрюваного, слідчий суддя зазначає, що ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдається до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» у справі ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 КПК України, кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

При обрані запобіжного заходу, слідчий суддя вказав про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при чому і прокурор і слідчий суддя обґрунтовували наявність ризиків виключно суворістю покарання. Прокурор взагалі не надав жодних доказів існування таких ризиків.

Стосовно ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду. то слідчий обґрунтовує такий ризик виключно можливою тяжкістю покарання за можливо скоєний злочин.

Так, слідча вказує, що в разі застосування запобіжного заходу не пов?язаного з триманням під вартою, є підстави вважати, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового слідства та суду.

Однак, слідча не наводить обставини, які можуть переконати стороннього спостерігача в існування такого ризику.

Знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають, істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, він не може, оскільки. згідно повідомлення про підозру, клопотання про обрання запобіжного заходу, всі докази стороною обвинувачення вже зібрані. Проведено ряд обшуків, негласних слідчих розшукових дій (навіть розсекречені протоколи НСРД). Крім того, слідча навіть не наводить які саме докази ще не зібрані і яким чином ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити їх.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків, інших підозрюваних у цьому кримінальному провадженні. За наявними матеріалами клопотання про обрання запобіжного заходу, єдиним свідком в цій справі с співробітник Служби безпеки України. Отже, взагалі не зрозуміло, яким чином ОСОБА_7 може вплинути на нього. Стосовно обґрунтування слідчої про те, що показання свідка сприймаються суддею лише під час судового засідання, то норми КПК України містять положення, які дозволяють слідчому допитати свідка на стадії досудового розслідування за участю слідчого судді, і для цього необов`язково тримати особу під вартою.

Що до ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. Слідча обґрунтовує вказаний ризик тим, що не встановлені усі спільники підозрюваного у вчинений кримінального правопорушення. Однак, зі змісту повідомлення про підозру випливає, що всі, так званні, спільники встановлені, а про зворотне у вказаній підозрі немає ніякої інформації.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється - слідчим взагалі ніяк не обґрунтований.

Щодо обґрунтованості підозри, то слід зазначити наступне. Згідно повідомлення про підозру, ОСОБА_5 підозрюється в тому, що вона працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Томашівський лабрадорит», а отже приймала участь у скоєнні кримінального правопорушення.

При цьому, ні в повідомлені про підозру, ні в клопотанні слідчого про обрання запобіжного заходу не конкретизується яка саме роль ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні. Які саме дії ОСОБА_5 містять склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України.

За версією сторони обвинувачення, обґрунтованість підозри ОСОБА_5 підтверджується наступними доказами:

- протоколами про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій;

- протоколами оглядів;

- протоколом допиту свідка;

- іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Однак, жодний з вказаних, так званих доказів, не обґрунтовує підозру ОСОБА_5 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні.

Взагалі, слід звернути увагу слідчого судді на ту обставину, що повідомлена ОСОБА_7 підозра містить ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України, а не ст. 111-2 КК України. А саме, ч. 4 ст. 111-1 КК України передбачає кримінальну відповідальність за передачу матеріальних ресурсів незаконним збройним чи воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, та/або збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора, та/або провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-aгpecopa.

В той час, як сторона обвинувачення намагається інкримінувати ОСОБА_5 умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, іноземцем чи особою без громадянства, за винятком громадян держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації чи підтримки рішень та/або дій держави-агресора, збройних формувань та/або окупаційної адміністрації держави-агресора; добровільного збору, підготовки та/або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора.

Щодо посилання сторони обвинувачення на протоколи про результати здійснення негласних слідчих (розшукових) дій.

Проведення негласних слідчих (розшукових) дій в кримінальному провадженні регулюється такими нормативними актами.

По-перше, таким нормативним актом с безумовно Кримінальний процесуальний кодекс України. В зв`язку із специфікою таких слідчих дій, в Кримінальному процесуальному кодексі України їм присвячена окрема глава під номером 21. Порядок проведення негласних слідчих (розшукових) дій регламентований не лише главою 21.

Згідно ч. 1 ст. 252 КПК України, фіксація ходу і результатів негласних слідчих (розшукових) відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином, на негласні слідчі (розшукові) дії поширюється також і положення глави Кримінального процесуального кодексу України - «Фіксування кримінального провадження» та «Процесуальні рішення».

Крім того, на негласні слідчі (розшукові) дії поширюються положення глави 40 Кримінального процесуального кодексу України - Кримінальне провадження, яке містить відомості, що становлять державну таємницю.

Як вбачається з матеріалів справи, стороною обвинувачення проігноровані положення глави 40 КНК України під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій, актом, який регулює порядок проведення негласних слідчих (розшукових) дій в кримінальному провадженні є Закон України «Про державну таємницю».

Так, 4.8 ст. 11 вказаного Закону встановлено, що рішення про віднесення інформації до державної таємниці, приймається державним експертом з питань таємниць. Такі рішення підлягають реєстрації Службою безпеки України та с підставою для формування зводу відомостей, що становлять державну таємницю.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про державну таємницю», Звід відомостей, що становлять державну таємницю, формує Служба безпеки України на підставі рішень державних експертів з питань таємниць.

Звід відомостей, що становлять державну таємницю, затверджений Наказом голови Служби безпеки України N?440 від 12.08.2005 року с невід`ємною частиною Закону України «Про державну таємницю», оскільки саме в цьому Законі наявне посилання на нормативний акт, в якому встановлено які саме відомості віднесені до державної таємниці.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні с фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, фактичні дані, які отримані не в порядку передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, доказами в кримінальному провадженні в принципі бути не можуть.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, положеннями ч. 1 ст. 84 та ч. 1 ст. 86 КНК України встановлено, що доказ є доказом і може бути визнаний допустимим, лише в тому випадку, коли він отриманий виключно в порядку, передбаченому положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

В інших випадках, доказ не може бути визнаний доказом та не може бути визнаний допустимим.

Відповідно ж до ч. 2 ст. 86 КНК України, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 КПК України, фіксація ходу і результатів негласних слідчих (розшукових) дій повинна відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. За результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії складається протокол, до якого в разі необхідності долучаються додатки.

Таким чипом, частина 1 ст. 252 КПК України відсилає нас до глави 5 КПК України - «Фіксування кримінального провадження».

Відповідно до ч.1 ст. 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються в протоколі.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 252 та ч.1 ст. 104 КПК України, за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, обов`язково складається протокол про хід та результати даної процесуальної дії.

Таким чином в протоколі НСРД повинно бути зафіксовано хід даної процесуальної дії.

Разом із тим, як вбачається з доданих до клопотання додатків, слідчими лише складалися протоколи про результати негласної слідчої (розшукової) дії і не фіксувалися в протоколі НСРД ходу даної процесуальної дії.

Тобто, слідчі системно не відображали весь перебіг даної процесуальної дії, обмежившись відображенням лише отриманих під час негласної слідчої (розшукової) дії результатів.

Ними не вказано хто конкретно з оперативних працівників чи залучених спеціалістів знімав інформацію з електронних інформаційних систем, не зазначено час, коли це відбулося, не вказуються присутні при цих діях особи та ін. Разом із тим, відповідно до ч.1 ст. 252, ч.1 ст. 104 КІК України, в протоколі про проведення негласної слідчої (розшукової) дії всі обставини про хід негласної слідчої (розшукової) дії мають бути зафіксовані.

Таким чином, на стадії дослідження протоколу негласної слідчої (розшукової) дії, як в кримінальному провадженні, суд мас право вирішувати питання щодо недопустимості доказу, оскільки даний доказ отриманий не в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України. Адже положення ч.1 ст. 252 та ч.1 ст. 104 КПК України вимагають, аби в протоколі був зафіксований і хід, і результати негласної слідчої (розшукової) дії.

Також слід звернути особливу увагу слідчого судді на ту обставину, хто саме склав протокол проведення негласної слідчої (розшукової) дії та на дату складення даного протоколу.

Відповідно до ч.1 ст. 106 КПК України, протокол під час досудового розслідування складається слідчим або прокурором, які проводять відповідну процесуальну дію, під час її проведення або безпосередньо після її закінчення.

Отже, протокол про хід і результати НСРД, оскільки він є негласною слідчою дією, а відповідно не може бути складений під час цієї дії, повинен бути складеним безпосередньо після закінчення даної процесуальної дії.

Даний протокол не може бути складений наступного дня, через тиждень або рік після закінчення конкретної негласної слідчої (розшукової) дії. Він має бути складений безпосередньо після закінчення процесуальної дії і саме тісто посадовою особою, яка провела що негласну слідчу (розшукову) дію.

Якщо ж протокол складений через тривалий час після закінчення процесуальної дії або не тією особою, яка безпосередньо проводила негласну слідчу (розшукову) дію, суд має право визнати даний доказ недопустимим, оскільки він отриманий не в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до ч.2 ст. 106 КПК України, до складу слідчої (розшукової) дії входять також дії щодо належного упакування речей і документів та інші дії, що мають значення для перевірки результатів процесуальної дії.

Таким чином, якщо внаслідок проведення будь-якої негласної слідчої (розшукової) дії було знято інформацію з електронних інформаційних систем, вилучені якісь речі чи документи, то безпосередньо після закінчення даної процесуальної дії, слідчий, прокурор (оперативний працівник, якщо він виконує дану процесуальну дію за дорученням слідчого, прокурора), мають належним чином упакувати ці речі і документи і невідкладно долучити їх до протоколу про хід та результати негласної слідчої (розшукової) дії.

Отже, інформація з електронних інформаційних систем мас бути поміщена на певний носій, упакована та долучена до протоколу негласної слідчої (розшукової) дії безпосередньо після закінчення НСРД і не може бути використана повторно під час здійснення наступної негласної слідчої (розшукової) дії в кримінальному провадженні.

Однак, з матеріалів справи вбачається порушення слідчими цієї норми.

Відповідно до ч.1 ст. 110 КНК України, процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.

Відповідно до 4.3 ст. 110 КНК України, рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Відповідно до ч.1 ст. 107 КПК України, рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію.

Таким чином, оскільки положеннями КПК України прямо передбачено, що рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів приймається особою, яка проводить відповідну процесуальну дію, то відповідно до 4.3 ст. 110 КІК України, особа. яка проводить негласну слідчу (розшукову) дію (наприклад аудіо- відео контроль особи). повинна винести відповідну постанову про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів. При цьому, слідчий (оперативний працівник) повинні вказати у цій постанові ідентифікаційні ознаки технічних засобів, які будуть використані під час проведення процесуальної дії.

Посилання прокурора на ту обставину, що ухвалою слідчого судді, який надав дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій вже надано дозвіл на проведення аудіо-відеоспостереження і винесення постанови відповідно до ч. 1 ст. 107 КНК України недоцільне, не може прийматися до уваги, оскільки ухвала слідчого судді лише надає дозвіл слідчому та/або прокурору на зняття інформації з електронних інформаційних систем.

Проте, дане рішення слідчого судді є пасивним. Реалізація цього рішення залежить від волі слідчого чи прокурора і не носить для них обов`язкового характеру. Отримавши такий дозвіл від слідчого судді, прокурор в залежності від обставин кримінального провадження. може не проводити відповідну негласну процесуальну дію. Крім того, в ухвалі слідчого судді не відображаються технічні засоби, які будуть використані для проведення НСРД. оскільки такої інформації у слідчого судці не має і не може бути на момент прийняття ним такого рішення.

Не винесення відповідної постанови про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів є істотним порушенням ч.1 ст. 107 КПК України, що тягне за собою недопустимість даного доказу, оскільки даний доказ отриманий не в порядку передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Зокрема, в матеріалах справи про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 , відсутня постанова Прокурора про контроль за вчиненням злочину, і взагалі відсутній документ, який би підтверджував той факт, що негласні слідчі (розшукові) дії проводилися і що вони проводилися в законний спосіб, що свідчить про відсутність підстав для проведення НСРД та є умовою для визнання усіх матеріалів негласних слідчих (розшукових) дій недопустимими доказами. А отже, сторона обвинувачення не має права посилатися на протоколи про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій як на належні на допустимі докази по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 КПК України, досудове розслідування та судове провадження у кримінальному провадженні, яке містить відомості, що становлять державну таємницю. проводиться з дотриманням вимог режиму секретності.

Відповідно до 4.3 ст. 517 КПК України, до участі в кримінальному провадженні, яке містить відомості, що становлять державну таємницю, допускаються особи, які мають допуск до державної таємниці відповідної форми та яким надано доступ до конкретної секретної інформації (категорії секретної інформації та її матеріальних носіїв.

Таким чином, до кримінального провадження, яке містить державну таємницю, в принципі не можуть бути допущені особи, які не мають допуску до державної таємниці відповідної форми.

Мова йде насамперед про осіб, які залучаються слідчим та оперативним працівником під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Абсолютно всі негласні слідчі (розшукові) дії становлять державну таємницю, що прямо передбачено законодавством України.

Частиною 8 статті 1 Закону України «Про державну таємницю» визначено, що Звід відомостей, що становлять державну таємницю - це акт в якому зведено перелік відомостей, що згідно з рішеннями державних експертів з питань таємниць становлять державну таємницю у визначених цим Законом сферах.

Відповідно до п. 4.12.4 Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, затвердженого Наказом Голови служби безпеки України N?440 від 12.08.2005 року, відомості про факт або методи проведення негласної слідчої (розшукової) дії становлять державну таємницю.

Отже, один факт проведення негласної слідчої (розшукової) дії, сам по собі вже становить державну таємницю, яка не підлягає розголошенню особі, яка не має відповідного допуску до державної таємниці. Методи проведення негласної слідчої (розшукової) дії також становлять державну таємницю і не підлягають розголошенню особам, які не мають допуску до державної таємниці.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що особи, які проводили НСРД та залучалися до них, мали доступ до державної таємниці.

Посилання сторони обвинувачення на протоколи про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій с безпідставними не тільки з точки зору невідповідності їх вимогам статей 84, 85, 86 КПК України, а й з точки зору того, що інформація, яка там міститься, має загальний характер. Стороною обвинувачення не надано переконливої інформації того, що підозрювані вчиняють, чи мали намір вчинити певні злочини.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, адже підозра в цій частині ґрунтуються виключно на припущеннях сторони обвинувачення і не підтверджується жодними доказами.

Стосовно протоколу допиту свідка, то цей протокол не може бути належним та допустимим доказом, оскільки свідок с діючим співробітником Служби безпеки України, а отже, є зацікавленою особою.

Крім того, згідно ч, 4 ст. 95 КПК України, Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, в протоколі допиту свідка останній повідомляє загальну інформацію, яка майже ідентична з текстом підозри і свідок взагалі не вказує джерела своєї обізнаності щодо обставин, викладений у вказаному протоколі.

Окремо слід зазначити, що за умовами ст. 111-2, кримінальна відповідальність настає за Умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, іноземцем чи особою без громадянства, за винятком громадян держави-агресора, з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації чи підтримки рішень та/або дій держави-arpecopa,

збройних формувань та/або окупаційної адміністрації держави-агресора: добровільного збору, підготовки та/або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора.

Однак, в матеріалах клопотання про обрання запобіжного заходу відсутні докази того, що ОСОБА_7 передавала державі-агресору матеріальні ресурси чи інші активи.

Слідча зазначає, що підозрюваними було здійснено 13 поставок гранітної продукції.

Однак, відсутні докази того, що такі поставки здійснювалися, а тим більше до рф. Навіть за твердженнями слідчої, договір на поставку продукції було укладено з німецькою організацією.

Взагалі, аналізуючи ризики, наявність яких обґрунтовує слідча, то всі вони ґрунтуються виключно на припущеннях. Жодний із цих ризиків не існує, оскільки у слідчого, а також у слідчого судоі немає законних підстав вважати, що ОСОБА_7 буде переховуватися від органів досудового слідства та суду.

В судовому засіданні прокурор взагалі не зміг обґрунтувати існування хоч одного ризику. передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обставини, які не враховувалися слідчим суддею при обрані запобіжного заходу:

1. незадовільний стан здоров?я батьків ОСОБА_5 , які мають похилий вік і перебувають на утримані ОСОБА_5 , що підтверджується копіями пенсійних посвідчень і довідкою про стан здоров?я;

2. наявність дитини на утриманні ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження;

Також, статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою с винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м?яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України.

Отже, зміна запобіжного заходу, на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, а саме на нічний домашній арешт, цілком зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України, а також дозволить йому працювати, отримувати кошти для забезпечення своєї родини.

У відповідності до ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини, яке згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, с джерелом законодавства, у справі «Бойченко проти Молдови» N? 41088/05, рішення від 11 липня 2006 року - «одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу». А у справі «Мамедова проти Росії» N? 7064/05, рішення від 01 червня 2006 року Європейський суд дійшов такого висновку: «посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину».

В рішенні Європейського суду з прав людини, яке згідно ч. 5 ст. 9 КІК України, с джерелом законодавства, у справі «Комар та інші проти України» від 22 червня 2023 року було встановлено наступні порушення судами України Конвенції з прав людини і основоположних свобод:

-використання судом припущень при обрані та продовжені запобіжного заходу;

- ненаданні оцінки можливості застосування інших, більш м?яких запобіжних заходів;

- наведені та повторені судами під час розгляду справи підстав, які з часом стали неналежними;

- ненаданні оцінки особистого становища заявника для зменшення ризику вчинення повторного правопорушення,змови чи втечі;

- нездійснення провадження з належною ретельністю, що призвело до надмірної тривалості тримання під вартою.

Враховуючи зазначені обставини відсутні будь-які законні підстави тримати ОСОБА_5 під вартою, натомість, наявні всі підстави для зміни запобіжного заходу, який не пов`язаний із триманням під вартою.

У відповідності до ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

З огляду на викладене, на підставі ст. 201 КПК України захисник звернувся до суду з даним клопотанням.

У судовому засіданні підозрювана ОСОБА_5 та її захисник підтримали клопотання та доводи, викладені в ньому, зазначивши, що підставою для зміни запобіжного є наявність на утриманні батьків похилого віку, які потребують лікування. Дані обставини не були предметом розгляду при вирішенні слідчими суддею питання про застосування відносно підозрюваної ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того вважали підозру необґрунтованою, а ризики, викладені у клопотанні -безпідставними. Просили суд клопотання задовольнити в повному обсязі.

Прокурор у судовому засіданні заперечувала проти задоволення вказаного клопотання, додала ухвалу слідчого судді про застосування відносно підозрюваної ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши доводи захисника, підозрюваної та прокурора, дослідивши матеріали додані до клопотання та матеріали досудового розслідування, якими сторони обґрунтовують свої вимоги, слідчий суддя дійшов наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Метою застосування запобіжних заходів відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам:1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У силу ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний, крім передбачених ст.177 КПК України ризиків, оцінити у сукупності інші обставини, у тому числі вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання підозрюваного винуватим у інкримінованому правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків та низку інших факторів, які мають суттєве значення для застосування певного запобіжного заходу.

Вищевикладене, а також тлумачення норм ст.ст. 177, 194 КПК у їх системному зв`язку з положеннями Глави 4 КПК приводить слідчого суддю до висновку, що під час вирішення питання щодо зміни запобіжного заходу оцінка зібраних доказів має спрямовуватися не на досягнення твердого переконання у винуватості особи у вчиненні інкримінованого правопорушення, а має на меті встановити, чи є підозра обґрунтованою.

При цьому, відповідно до приписів ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 201 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний розглянути клопотання підозрюваного, обвинуваченого протягом трьох днів з дня його одержання згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Поряд з цим, частиною 5 ст. 201 КПК України конкретизовано, що слідчий суддя, суд має право залишити без розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, подане раніше тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядалися слідчим суддею, судом.

В судовому засіданні встановлено, що клопотання захисника подано раніше ніж тридцять днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак у ньому зазначені нові обставини, які не розглядалися слідчим суддею, з огляду на викладене вказане клопотання відповідає вимогам ст. 201 КПК України.

Як встановлено у судовому засіданні у провадженні слідчого відділу Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві знаходиться кримінальне провадження,відомості про яке внесені 05.02.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000028 за підозрою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України.

16.04.2025 ОСОБА_5 затримано в порядку ст. ст. 208-211 КПК України.

16.04. 2025, відповідно до вимог ст. ст. 276-278 КПК України ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України.

17.04.2025, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_8 до підозрюваної ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк по 14.06.2025 включно без визначення розміру застави.

Відповідно до ч. 2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Оцінюючи клопотання захисника, суд приймає лише до уваги той факт, що в передбаченому законом порядку, судом, встановленим законом, надані відповідні висновки - наявність обґрунтованої підозри та вагомість доказів саме для застосування запобіжного заходу, оскільки такі категорії, на відміну від ризиків, є незмінними протягом всього строку розгляду кримінального провадження.

При цьому слідчий суддя враховує, що на даній стадії кримінального провадження та слідчим суддею не вирішуються питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті. Судом лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, з огляду на викладене слідчий суддя не оцінює докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, а тому докази, які є достатніми для висновку про наявність обґрунтованої підозри, не обов`язково мають бути настільки ж переконливими та повними, як докази на стадії висунення особі обвинувачення у вчиненні злочину або на стадії судового розгляду такого обвинувачення.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що в судовому засіданні слідчим надано достатньо доказів щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, тобто пособництва державі-агресору за попередньою змовою групою осіб, а саме вчинення громадянами України умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору (пособництво) з метою завдання шкоди України шляхом добровільної передачі матеріальних ресурсів та інших активів представникам держави-агресора.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України слідчий суддя пересвідчився у тяжкості покарання, що загрожує ОСОБА_9 разі визнання її виною у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона підозрюється, оскільки санкція ч. 1 ст. 111-2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.178 КПК України слідчий суддя зауважує, що підозрювана має молодий вік, групи інвалідності не має, стан здоров`я задовільний.

Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст.178 КПК України слідчий суддя встановив, що підозрювана має міцні соціальних зв`язків, а саме має постійне місце проживання на території України, одружена, має на утриманні батьків похилого віку, які потребують догляду та піклування, що підтверджується наданими суду матеріалами клопотання.

Встановлюючи обставини, передбачені п. 5 ч. 1 ст. 178 КПК України слідчий суддя визначив, що підозрювана має вищу освіту та є фізичною особою-підприємцем.

Щодо репутації підозрюваної відповідно до вимог п. 6 ч.1 ст.178 КПК України слідчий суддя зазначає, що даних про негативної репутацію підозрюваної в ході судового розгляду клопотання слідчому судді не надано.

Щодо майнового стану підозрюваного, в дотримання вимог п. 7 ч. 1 ст. 178 КПК України, слідчий суддя відзначає, що відомостей про матеріальний стан підозрюваної в ході судового розгляду клопотання слідчому судді не надано.

На виконання вимог п. 8, 9, 10 ч.1 ст. 178 КПК України в ході розгляду клопотання відомостей про наявність у підозрюваного судимостей не встановлено. Даних про застосування до підозрюваного інших запобіжних заходів не надано, як і відомостей про повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення.

Відомості щодо розміру майнової шкоди у даному кримінальному провадженні у матеріалах кримінального провадження відсутні, відповідно до вимог, визначених п. 11 ч. 1 ст.178 КПК України.

На виконання вимог п. 12 ч. 1 ст. 178 КПК України, слідчий суддя зазначає, що відсутній ризики продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризику летальності, що створює підозрювана, у зв`язку з її доступом до зброї.

Вирішуючи питання наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти росії» національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Феррарі - Браво проти Італії» не можна ставити питання про те, що арешт є виправданим лише тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням органів досудового розслідування (попереднього слідства).

За змістом ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_8 , слідчим суддею встановлено існування ризиків, передбачених п. п. 1, 2, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, зокрема можливості підозрюваної ОСОБА_5 переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, знищити,, сховати або спотворити речові доказів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків та інших підозрюваних у даному кримінальному провадженні та продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється.

Так, про наявність ризику переховуватись від органів досудового розслідування, визначеного до п.1 ч. 1 ст.177 КПК України, свідчить тяжкість покарання, що загрожує підозрюваній у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, характер та зухвалість інкримінованого злочину, який вчинено в умовах воєнного. Не можна залишити поза увагою той факт, що підозрювана має право перетину державного кордону України у період дії воєнного стану.

Крім того, слідчий суддя вважає доведеним існування ризику, передбаченого п. 2 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості знищення, схову або спотворення речових доказів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки органом слідства не проведено ще всі слідчі-розшукові дії, та не вилучено частину документів, які мають значення для досудового розслідування.

Слідчий суддя, також, вважає доведеним існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості впливу на інших підозрюваних у даному кримінальному провадженні, оскільки, інкриміноване ОСОБА_5 кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України вчинено за попередньою змовою групою осіб, що свідчить про існування попередньої домовленості між членами групи про спільне його вчинення задля досягнення спільної злочинної мети.

Вказані ризики не зменшились та продовжують існувати.

Щодо наявності ризиків незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні та продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється необхідно зазначити наступне.

Як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи - «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Слідчому судді не надано жодного належного та допустимого доказу того, що ОСОБА_5 вчиняла чи вчиняє якісь конкретні дії, направлені на незаконний вплив на свідків у цьому ж кримінальному провадженні чи створення перешкод правосуддю, документів, підтверджуючих, що підозрювана вчиняла подібні дії у минулому, показання свідків, дані про особу, підтверджуючі її протиправну поведінку чи інформації про кримінальні зв`язки особи, як і доказів того, що ОСОБА_5 вже притягалась до кримінальної відповідальності, була засуджена, має не зняту чи не погашену судимість, схильна до протиправної поведінки чи притягалась до адміністративної відповідальності.

З огляду на викладене, ризики, передбачені п. п. 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України (незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється), носять характер припущення та обґрунтування яких з посиланням на конкретні факти відсутні.

Щодо підстав для зміни підозрюваній ОСОБА_5 запобіжного заходу слідчий суддя зазначає наступне.

При вирішенні питання про застосування відносно підозрюваної ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчим суддею не враховано та не надано оцінки міцності соціальних зв`язків ОСОБА_5 , зокрема наявності на її утриманні батьків похилого віку, які потребують догляду та піклування, що підтверджується наданими суду матеріалами клопотання.

При вирішенні питання щодо заявленого клопотання, слідчий суддя приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме справу «Харченко проти України», за якою встановлено порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції щодо надмірного тривалого тримання особи під вартою, а також те, що національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно із ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 1991 р. у справі «Летельє проти Франції» «попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку».

Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

У своїх рішеннях ЄСПЛ звертає увагу на те, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справі «Смирнова проти росії»).

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (див. рішення від 23 вересня 2008 р. у справі «Вренчев проти Сербії» (Vrenсev v. Serbia), заява № 2361/05, п. 76).

Таким чином, враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, слідчий суддя вважає, що захисником доведено необхідність зміни запобіжного заходу, а прокурором доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатен забезпечити належної поведінки підозрюваного, у зв`язку із чим клопотання підлягає частковому задоволенню.

Слідчий суддя враховує, що питання про застосування відносно підозрюваної запобіжного заходу у вигляді застави вже вирішувалось слідчим суддею, та визнано таким, що не здатно забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваної та запобігти наявним ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, у розумінні вимог ч.1 ст.176 КПК України є більш м`яким запобіжний заходом ніж тримання під вартою, однак більш суворим ніж запобіжний захід у вигляді застави.

Тому, приходячи до висновку про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на час розгляду клопотання є невиправдано суворим, з урахуванням даних в їх сукупності про особу ОСОБА_5 , наявності постійного місця проживання, міцності її соціальних зв`язків, зокрема наявності на її утриманні батьків похилого віку, які потребують догляду та піклування.

З огляду на викладене, слідчий суддя вважає, що існують всі передбачені законом підстави, які встановлені у судовому засіданні, задля зміни підозрюваній ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави на запобіжний захід, більш м`який, ніж тримання під варто, однак, більш суворий ніж застава, а саме домашній арешт, який полягає в забороні підозрюваній цілодобово залишати житло за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , окрім випадків необхідної евакуації чи з метою запобігання загрози життю чи здоров`ю, в межах строку досудового розслідування, строком на тринадцять днів, тобто по 16 червня 2025 року включно, що відповідатиме конкретній меті, визначеній у КПК України, та застосовується за наявності підстав, передбачених КПК України, є необхідним та достатнім для запобігання існуючим ризикам і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

Разом із тим, задля запобіганню встановлених у судовому засіданні ризиків переховуватись від органів досудового розслідування та суду та незаконно впливати, свідків, інших підозрюваних, у цьому ж кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає за необхідне, відповідно до вимог ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду ;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватись від спілкуванні з іншим підозрюваними у даному кримінальному провадженні;

- не відлучатися із смт. Хорошів Житомирської області без дозволу слідчого, прокурора, суду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Згідно ч. 5 ст. 202 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Керуючись ст.ст.110,131,132,176-178, 183,186,193,194,196,197,369-372 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Змінити підозрюваній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягає в забороні підозрюваній цілодобово залишати житло за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , окрім випадків необхідної евакуації чи з метою запобігання загрози життю чи здоров`ю, в межах строку досудового розслідування, строком на тринадцять днів, тобто по 16 червня 2025 року включно.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України зобов`язати підозрювану ОСОБА_10 :

- прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду ;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватись від спілкуванні з іншим підозрюваними у даному кримінальному провадженні;

- не відлучатися із смт. Хорошів Житомирської області без дозволу слідчого, прокурора, суду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Підозрювану ОСОБА_5 звільнити з під-варти негайно в залі суду та доставити за місцем мешкання.

Ухвала слідчого судді діє в межах строку досудового розслідування строком тринадцять днів, по 16 червня 2025 року включно та підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали направити до органу Національної поліції за місцем мешкання підозрюваної для забезпечення контролю за поведінкою підозрюваної ОСОБА_5 під час дії відносно неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1