Справа № 352/223/25
Провадження № 11-кп/4808/295/25
Категорія ч.2 ст.286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку матеріали кримінального провадження №0002779 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Переспа Сокальського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та встановлено йому іспитовий строк тривалістю в 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_9 :

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 жовтня 2024 року приблизно 02 год. водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Mersedes-Benz Sprinter 316», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався проїзною частиною дороги Н-10 в напрямку Т-подібного перехрестя траси Н-09, що по вул. Миру в с. Драгомирчани Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Ділянка дороги, по якій рухався ОСОБА_9 має по одній смузі для руху в кожному напрямку, які поділені між собою дорожньою розміткою 1.3 Правил дорожнього руху України. У салоні вищевказаного автомобіля на пасажирських сидіннях перебували ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Водій ОСОБА_9 , рухаючись зазначеним автомобілем, ділянкою автодороги Н-10, проявив неуважність, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та не врахував стану дорожнього покриття, в результаті чого перетнув смуги руху автодороги Н-09, виїхав прямо по ходу його руху за межі проїзної частини у лісосмугу, де в подальшому в`їхав у стовбур дерева.

При цьому ОСОБА_9 порушив наступні вимоги пунктів Правил дорожнього руху України (далі ПДР), а саме:

п.1.5 в якому вказано, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п.2.3, в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п. 10.1, який зобов`язує перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п.12.1, у відповідності до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

У результаті порушення ОСОБА_9 Правил дорожнього руху України сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пасажирка автомобіля марки «Mersedes-Benz Sprinter 316», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої хребетно-спинномозкової травми із багатоуламковим переломом тіла 1го поперекового хребця та його дужки справа із субтотальним звуженням хребетного каналу, переломом поперечного відростка 2-го поперекового хребця справа, розривом твердої мозкової оболонки спинного мозку, нижнім парапарезом, порушенням функцій тазових органів по типу затримки,- що викликало необхідність проведення операції, які згідно висновку судово-медичного експерта відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент спричинення.

Таким чином, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, тобто будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу. Просить вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2025 року змінити та не призначати додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вважає висновки суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання помилковими, оскільки це потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставинам справи та особі обвинуваченого через суворість.

Зокрема, посилається на те, що при призначенні додаткового покарання судом повноцінно не враховано позицію потерпілої, а саме те, що обвинувачений повністю відшкодував заподіяну ним матеріальну шкоду і продовжує допомагати потерпілій у реабілітації після ДТП, а у разі позбавлення права керування транспортним засобом, обвинувачений буде позбавлений можливості продовжувати надавати таку допомогу в частині перевезень потерпілої.

Також судом не враховано те, що обвинувачений є інвалідом 3 групи та не має можливості повноцінно пересуватись без транспортного засобу. Крім того, у разі призначення додаткового покарання, обвинувачений буде майже повністю позбавлений можливості займатись підприємницькою діяльністю, яка є єдиним джерелом його доходу (крім пенсійних виплат). Підприємницьку діяльність обвинувачений здійснює у формі невеликого продуктового магазину у селі і даний вид діяльності потребує постійного керування транспортними засобами (привезти товар, тощо). Іншим видом діяльності обвинувачений не спроможний займатись з огляду на свою інвалідність та вік.

Поряд з цим, з метою якнайшвидшого відшкодування коштів потерпілій, обвинувачений позичив велику суму коштів (близько 330000 грн.), а також він зобов`язаний відремонтувати транспортний засіб, пошкоджений внаслідок ДТП та не належний йому.

Вважає, що поза увагою суду залишилась посткримінальна поведінка обвинуваченого, який одразу намагався усунути наслідки суспільно-небезпечного діяння ще на стадії досудового розслідування, добровільно відшкодував потерпілій матеріальну шкоду, за першим викликом слідчого з`являвся для проведення слідчих дій, жодним чином не ухилявся від відповідальності.

Зауважує, що злочин, вчинений обвинуваченим є необережним, інші учасники дорожнього руху внаслідок ДТП не постраждали.

До початку апеляційного розгляд потерпіла ОСОБА_10 подала заяву, в якій просила змінити вирок суду першої інстанції та не позбавляти ОСОБА_9 права керування транспортними засобами з огляду на те, що він допомагає їй у реабілітації після ДТП, зокрема, привозить в лікарню та в інші місця в разі потреби. При цьому, зазначила, що ОСОБА_9 повністю відшкодував їй матеріальну та моральну шкоду, заподіяну дорожньо-транспортною пригодою, тому жодних претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого вона немає, а також цією заявою підтверджує, що вони повністю примирились. Просила провести апеляційний розгляд без її участі.

Під час апеляційного розгляду:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги;

- прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого, а вирок суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути кримінальне провадження за відсутності потерпілої ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вирок в частині фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності вини, правильності кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюється, тому згідно положень ч.1 ст.404 КПК України висновки суду першої інстанції щодо цих обставин в апеляційному порядку не перевіряються.

Призначене ОСОБА_9 основне покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого його звільнено на підставі ст.75 КК України з встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України, у суді апеляційної інстанції ніким не оспорюється.

В апеляційній скарзі захисник вказує на незаконність вироку суду в частині призначеного обвинуваченому додаткового покарання і вважає його несправедливим через суворість.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального Закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі, а висновки суду належним чином мотивовані.

Так, призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, пенсіонер, інвалід 3 групи, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, відшкодував потерпілій матеріальні збитки, завдані кримінальним правопорушенням, однак грубо порушив ПДР України, здійснивши виїзд за межі проїзної частини та в`їхавши у дерево, наслідками якого стало завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 , а також наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Зокрема, до обставин, які пом`якшують покарання суд відніс щире каяття обвинуваченого та добровільне відшкодування шкоди.

Крім того, щодо позиції потерпілої про призначення обвинуваченому несуворого покарання та не позбавлення останнього права керування транспортними засобами, то суд зазначив, що суд касаційної інстанції неодноразово висловлював свою позицію стосовно того, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, спрямовано проти безпеки руху, а тому позиція потерпілих щодо виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом під час призначення покарання, однак не є визначальною, оскільки в цьому випадку питання покарання стосується інтересів не лише потерпілого, а й усіх учасників дорожнього руху.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши вказані обставин в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавленням волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, та на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, поклавши на нього відповідні обов`язки.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ у справі О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства від 29 червня 2007 року).

Колегія суддів приймає до уваги доводи захисника обвинуваченого про те, що підприємницька діяльність ОСОБА_9 пов`язана безпосередньо із керуванням транспортним засобом та враховує, що останній є постійним волонтером Благодійної організації «Благодійний фонд «Карітас»-Сокаль та займається доставкою гуманітарної допомоги з-за кордону для потребуючих жителів громади та гуманітарних вантажів на Схід для військовослужбовців.

Колегія суддів виходить з того, що при призначенні покарання необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами стосовно осіб, які вчинили правопорушення, що пов`язані із порушенням Правил дорожнього руху, обґрунтовується необхідністю створення безпечних умов для учасників дорожнього руху, збереження життя і здоров`я громадян.

Застосовуючи справедливе покарання за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

Так, колегія суддів, враховує, що правопорушення, яке було вчинено ОСОБА_9 пов`язано із грубим порушенням Правил дорожнього руху, оскільки останній проявив неуважність, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та не врахував стану дорожнього покриття, в результаті чого виїхав за межі проїзної частини у лісосмугу, де в подальшому в`їхав у стовбур дерева, тобто вчинив дії, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент спричинення.

Враховуючи наведене, приймаючи конкретні обставини вчиненого правопорушення, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для зміни вироку в частині призначення судом додаткового покарання.

Згідно пунктів 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення кримінального правопорушення, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за ч.1 та 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є обґрунтованим, законним та відповідним обставинам кримінального провадження, особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення. Скасування додаткового покарання обвинуваченому у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на думку колегії суддів, буде суперечити та не відповідати інтересам суспільства, а також принципам справедливості, законності та індивідуалізації призначення покарання.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які є підставою для скасування вироку, при апеляційному розгляді не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2025 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5