ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1774/23 Номер провадження 11-кп/814/1285/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника потерпілих захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 березня 2023 року за №0000192, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 , в інтересах потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і законного представника ОСОБА_13 , на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 14 лютого 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мішково-Погорілове Миколаївського р-ну Миколаївської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою освітою, безробітного, неодруженого, не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від призначеного йому основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Вирішено питання щодо арештів майна, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком місцевого суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 24 березня 2023 року приблизно о 20 годині 30 хвилин, керуючи сідловим тягачем «Volvo» FT 12.420», н.з. НОМЕР_1 , із напівпричепом «Meusburger MPS-3», н.з. НОМЕР_2 , по автодорозі Київ-Харків-Довжанський біля с. Глибока Долина Лубенського р-ну Полтавської обл., у порушення вимог п.п.10.1, 12.1 ПДР України, здійснюючи маневр розвороту в напрямку м. Полтава, не врахувавши дорожню обстановку, не надав перевагу в русі, перегородивши проїзну частину водію автомобіля "Mercedes-Benz GLS 350", н.з. НОМЕР_3 », ОСОБА_14 , який рухався в напрямку м. Полтава. ОСОБА_14 , уникаючи зіткнення, перебуваючи в аварійній обстановці, виїхав на зустрічну додаткову смугу руху, де допустив наїзд на автомобіль «Volkswagen Bora», н.з. НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_15 та автомобіль «ЗИЛ-ММЗ», н.з. НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_16 , які стояли в місці для розвороту.

Допущені ОСОБА_9 невідповідності вимогам п.п.10.1, 12.1 ПДР України, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП, ОСОБА_9 мав технічну можливість запобігти їй, для чого в нього не було перешкод технічного характеру.

У результаті ДТП водієві автомобіля «Volkswagen Bora», н.з. НОМЕР_4 , ОСОБА_15 заподіяно тілесні ушкодження, що спричинили його смерть, та пасажиру цього транспортного засобу ОСОБА_11 - тяжкі й середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок місцевого суду та призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції під час призначення покарання безпідставно застосував положення ст.75 КК України до обвинуваченого та не врахував те, що: він вчинив тяжкий злочин у сфері безпеки руху й експлуатації транспорту, грубо порушивши вимоги ПДР України, не врахувавши дорожню обстановку, в результаті чого, зокрема, настали наслідки у вигляді смерті людини; обставини, на які наявне посилання в оскаржуваному вироку як на такі, які пом`якшують покарання, а саме те, що ОСОБА_9 вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою похилого віку, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на спеціальних обліках у медичних закладах, протягом 2 років після вчинення злочину не вчинив нового кримінального чи адміністративного правопорушення, є саме даними щодо характеристики особи обвинуваченого, але не зменшують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_17 злочину, його наслідки та не є підставою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом апеляційних скарг адвокат ОСОБА_7 , в інтересах потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та законного представника ОСОБА_13 , посилаючись на неправильне (безпідставне) звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, порушує питання про скасування вироку місцевого суду в частині призначення покарання, ухвалення в порядку ст.420 КПК України нового вироку та призначення ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі і позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки з обчисленням строку покарання ОСОБА_9 з моменту його затримання в ході приведення вироку до виконання, залишення оскаржуваного вироку в іншій частині без зміни. Такі вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції під час призначення покарання належним чином не мотивував ухвалене рішення та не врахував те, що: обвинувачений вчинив тяжкий злочин, унаслідок якого ОСОБА_11 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження та ОСОБА_15 - тілесні ушкодження, що спричинили його смерть, щиро не розкаявся, а визнав свою винуватість у вчиненні злочину у зв`язку з наявністю беззаперечних доказів; позитивні характеристики з місця проживання ОСОБА_9 , невчинення ним нових злочинів, наявність у нього хронічних захворювань, його неодноразові лікування в медичних закладах та підозра на тяжке захворювання не зменшують високої суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення; потерпілі та їх представник просили призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям і позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора та адвоката, який діє в інтересах потерпілих і законного представника потерпілого, на підтримку поданих ними апеляційних скарг, заперечення обвинуваченого та його захисника проти задоволення апеляційних скарг, дослідила й перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи учасників судового провадження та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 - частковому задоволенню, з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України - порушення ним як особою, яка керувала транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть ОСОБА_15 й тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_11 , учасниками судового провадження в апеляційному порядку не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 судом першої інстанції розглянуто в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Посилання адвоката ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на відсутність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, у вигляді щирого каяття є безпідставними.

Згідно з положеннями ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

В обвинувальному акті як обставину, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_9 , стороною обвинувачення встановлено його щире каяття (т.1 а.п.8).

У ході судового розгляду в першій судовій інстанції ОСОБА_9 свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, які викладені в обвинувальному акті, визнав у повному обсязі та щиро розкаявся.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У зв`язку з тим, що в суді першої інстанції ОСОБА_9 визнав свою винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, учасники провадження не оспорювали обставини, викладені в обвинувальному акті, в тому числі й обставину, яка пом`якшує покарання, у вигляді щирого каяття місцевим судом було розглянуто це кримінальне провадження на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Як визначено в ч.2 ст.394 КПК України, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Таким чином, врахування судом першої інстанції щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_9 , є правильними і таким, що відповідає вимогам законодавства.

Натомість, доводи прокурора й адвоката ОСОБА_7 про безпідставне застосування першою судовою інстанцією положень ст.75 КК України до обвинуваченого, внаслідок чого призначення йому надто м`якого покарання, колегія суддів уважає обґрунтованими.

Виходячи з п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1, ч.2 ст.409, п.4 ч.1 ст.420 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У силу п.2 ч.1 ст.413, ст.414 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність визнається застосування закону, який не підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З аналізу приписів ст.75 КК України вбачається, що при застосуванні даної норми кримінального закону всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

За змістом оскаржуваного вироку місцевий суд при призначенні покарання зазначив про врахування ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, його наслідків, необережної форми вини обвинуваченого, особи ОСОБА_18 , який на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, є особою похилого віку, ставлення обвинуваченого до своїх дій, наявності обставин, які пом`якшують покарання - щирого каяття, повного усвідомлення та визнання своєї винуватості у вчиненому кримінальному правопорушенні, позитивної характеристики з місця проживання, того, що він уперше вчинив кримінальне правопорушення, раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, за майже 2 роки після вчинення злочину не вчинив іншого кримінального чи адміністративного правопорушення, має ряд хронічних захворювань та підозру на тяжке захворювання, у зв`язку з чим неодноразово проходив лікування в закладах охорони здоров`я, думку потерпілих та їх представника, які просили призначити обвинуваченому суворе покарання у вигляді позбавлення волі, претензій майнового та морального характеру до нього не мали, відсутності обставин, що обтяжують покарання.

З огляду на викладені вище обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_9 покарання відповідно до санкції ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами та, пославшись на ті ж самі обставини, звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку й покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Проте, місцевий суд належним чином не мотивував свого рішення про застосування до ОСОБА_9 положень ст.75 КК України, так як повною мірою не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку щодо можливості виправлення обвинуваченого без відбування покарання й те, яким чином перераховані в оскаржуваному вироку обставини впливають на тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, тобто характеризують саме цей злочин, а не тільки особу винного, не врахував те, що ОСОБА_9 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки (сідловим тягачем із напівпричепом), наражаючи на небезпеку невизначене коло осіб (інших учасників дорожнього руху), вчинив, хоча і з необережності, але тяжкий злочин шляхом грубого порушення одночасно декількох вимог ПДР України при здійсненні розвороту на автодорозі, в результаті якого було спричинено: зіткнення трьох транспортних засобів; невідворотні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_15 , в якого залишилась малолітня дитина, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.п.66), і тяжкі наслідки - заподіяння ОСОБА_11 численних тяжких і середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а саме: розриву печінки, закритих переломів нижньої щелепи зліва, лівої сідничної та лобкової кісток, закритого вивиху лівого ключично-акроміального зчленування, закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеню, множинних гематом, саден голови, обличчя та кінцівок.

Наведені ж вище обставини значно підвищують, як суспільну небезпечність учиненого злочину, так і особи обвинуваченого.

Не дав оцінки в повному обсязі суд першої інстанції й посткримінальній поведінці ОСОБА_9 , який відповідно до матеріалів кримінального провадження взагалі не намагався після ДТП відшкодувати шкоду, будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатись від пережитого, компенсувати їм спричинену його злочинними діями шкоду чи полегшити душевний біль. Факт невідшкодування шкоди потерпілим підтвердив обвинувачений і станом на момент апеляційного розгляду в судовому засіданні апеляційного суду.

За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 при призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч.1 ст.66 КК України (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Таким чином, визнання обставини, не зазначеної в ч.1 ст.66 КК України, такою, що пом`якшує покарання обвинуваченого, повинно ґрунтуватись не лише на констатації того, що ця обставина пом`якшує захід примусу, а й на вмотивованому висновку про те, чому вона, виходячи з її змісту та конкретних обставин кримінального провадження, має таку властивість.

Але, вказавши на повне усвідомлення та визнання ОСОБА_9 своєї винуватості у вчиненому кримінальному правопорушенні, його позитивну характеристику з місця проживання, те, що обвинувачений вперше вчинив кримінальне правопорушення, раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, за майже 2 роки після вчинення злочину не вчинив іншого кримінального чи адміністративного правопорушення, має ряд хронічних захворювань та підозру на тяжке захворювання, у зв`язку з чим неодноразово проходив лікування в закладах охорони здоров`я, суд першої інстанції обмежився лише загальним твердженням про визнання цих обставин такими, які пом`якшують захід примусу, але жодним чином не мотивував, яким чином ці дані щодо особи обвинуваченого, виходячи з їх змісту та конкретних обставин кримінального провадження, за своїми соціальними властивостями є такими, що вагомим чином свідчать про дещо менший суспільної небезпеки вчиненого злочину чи особи обвинуваченого, мають бути визнані в порядку ч.2 ст.66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання, та обґрунтовано впливають на необхідність застосування до ОСОБА_9 положень ст.75 КК України. Не виявлено обставин для прийняття такого рішення і перевіркою матеріалів провадження.

За таких обставин, визнання судом першої інстанції наведених вище обставин як таких, що пом`якшують покарання обвинуваченого та дають підстави для його звільнення від відбування заходу примусу з виробуванням, є невмотивованим і необґрунтованим.

Окремо слід зауважити, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи посилання місцевого суду на позитивну характеристику ОСОБА_9 за місцем проживання, а дані довідки Виконавчого комітету Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області про відсутність у цієї ради скарг і заяв щодо поведінки обвинуваченого жодним чином не вказують на позитивну характеристику його особи (т.2 а.п.49).

Повне ж усвідомлення та визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненому кримінальному правопорушенні є однією зі складових щирого каття, а тому одночасне врахування першою судовою інстанцією щирого каяття ОСОБА_9 , а також повного усвідомлення та визнання ним своєї винуватості у вчиненому кримінальному правопорушенні як двох окремиї обставин, що пом`якшують захід примусу, позбавлене підстав.

На викладені в оскаржуваному вироку мотиви щодо стану здоров`я обвинуваченого суд апеляційної інстанції зазначає, що при встановленні захворювань, які перешкоджають виконанню покарання, за умови їх належного підтвердження, це може слугувати самостійною підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання відповідно до ст.84 КК України та складає самостійний предмет дослідження й оцінки суду в установленому законом окремому порядку та не є підставою для застосування до нього приписів ст.75 КК України. Водночас відповідно до ст.49 Конституції України обвинувачені мають можливість на реалізацію права на охорону здоров`я шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій вони відбувають покарання.

При цьому, перевіркою матеріалів справи не встановлено відомостей щодо відповідних медичних даних (висновку лікарсько-консультативної комісії) про існування обставин, які би унеможливлювали відбування ОСОБА_9 покарання у вигляді позбавлення волі. Не надано відповідних даних про це стороною захисту й під час провадження в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів наголошує, що злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України належить до категорії двооб`єктних злочинів, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, додатковим об`єктом - життя і здоров`я особи, через це, думка сторони потерпілих, хоча і не є вирішальною в ході прийняття рішення про застосування положень ст.ст.50, 65 і 75 КК України, разом з тим, підлягає обов`язковому врахуванню в сукупності з іншими обставинами справи.

У цьому кримінальному провадженні сторона потерпілих висловила позицію про необхідність призначення ОСОБА_9 основного покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям та додаткового заходу примусу - позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк.

ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, у зв`язку з чим уникнення ОСОБА_9 справедливого основного покарання з визначеним способом його виконання негативно вплине й на сприйняття суспільством, зокрема, іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись Правил дорожнього руху.

Більше того, місцевий суд урахував одні й ті ж обставини при призначенні ОСОБА_9 покарання та в ході вирішення питання щодо його звільнення від відбування покарання з випробуванням, що є явно недостатнім.

Таким чином, наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, у вигляді щирого каяття, відсутність у нього судимостей і притягнень до адміністративної відповідальності, з огляду на викладені вище конкретні обставини цього кримінального провадження в їх сукупності, не свідчать про можливість досягнення мети заходу примусу без призначення ОСОБА_9 покарання з реальним відбуттям, не є достатньою та мотивованою підставою для застосування до нього положень ст.75 КК України, але обґрунтовано впливають на необхідність призначення йому основного покарання в межах середини санкції ч.2 ст.286 КК України, а не в розмірі, наближеному до максимального.

На підставі викладеного вище, колегія суддів уважає, що застосування положень ст.75 КК України до ОСОБА_9 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, і призвело до призначення останньому невиправдано м`якого заходу примусу, який не є справедливим і пропорційним ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого.

Тому оскаржуваний вирок у частині призначення ОСОБА_9 покарання належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

При призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості, конкретні обставини й високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, а саме, що обвинувачений, керуючи джерелом підвищеної небезпеки (сідловим тягачем із напівпричепом), наражаючи на небезпеку невизначене коло осіб (інших учасників дорожнього руху), вчинив із необережності, але тяжкий злочин шляхом грубого порушення одночасно декількох вимог ПДР України при здійсненні розвороту на автодорозі, в результаті якого було спричинено: зіткнення трьох транспортних засобів; невідворотні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_15 , в якого залишилась малолітня дитина, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.п.66), і тяжкі наслідки - заподіяння ОСОБА_11 численних тяжких і середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а саме: розриву печінки, закритих переломів нижньої щелепи зліва, лівої сідничної та лобкової кісток, закритого вивиху лівого ключично-акроміального зчленування, закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеню, множинних гематом, саден голови, обличчя та кінцівок, особу ОСОБА_9 , який не судимий (т.2 а.п.47), раніше не притягувався до адміністративної відповідальності, має хронічні захворювання (т.2 а.п.13-15), за місцем проживання скарг, заяв на його поведінку не надходило (т.2 а.п.49), думку сторони потерпілих про необхідність призначення обвинуваченому основного покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям та додаткового заходу примусу - позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк, наявність обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що обвинуваченому повинно бути призначене основне покарання у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям у середньому розмірі, встановленому санкцією ч.2 ст.286 КК України, та додатковий захід примусу - позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк, визначений судом першої інстанції.

З огляду на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, то підстави для застосування щодо обвинуваченого положень ст.69 КК України також є відсутніми.

Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Cтрок призначеного обвинуваченому позбавлення волі необхідно обчислювати з моменту його затримання в порядку виконання вироку.

Отже, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 - задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити.

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_7 , в інтересах потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та законного представника потерпілого ОСОБА_13 , задовольнити частково.

Вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 14 лютого 2025 року в частині призначення ОСОБА_9 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України - 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк покарання ОСОБА_9 обчислювати з моменту його затримання в порядку виконання вироку.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4