ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/894/25 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1190/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,-

УСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою постановлено задовольнити клопотання прокурора Слобідської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області ОСОБА_8 .

Продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України строком на 60 днів в Держаній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 01 червня2025 року.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено, що на даний час не перестали існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були встановлені під час застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час кримінального провадження.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту в з 22:00 години до 05:00 години в нічний час доби, який повністю виключить будь-які теоретично можливі процесуальні ризики.

Посилається на те, що прокурором не доведено наявності ризику переховування обвинуваченого та не надано доказів на його підтвердження. Зазначає що в ході досудового розслідування, а саме із протоколів допитів свідків ОСОБА_9 та неповнолітньої ОСОБА_10 , достовірно встановлено, що завданню потерпілому ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень передувало протиправне проникнення потерпілого до житла, яке займає ОСОБА_7 для власного проживання та проживання його співмешканки ОСОБА_9 . Тобто, нанесенню тілесних ушкоджень потерпілому передувало його протиправне проникнення у житло із застосуванням зброї. Вказує, що проведенні в ході досудового розслідування експертні дослідження підтвердили, що на ножі в чохлі, який був вилучений з місця події за адресою: м. Харків, проспект Байрона. , кров та пото-жирові накладення не виявленні. При цитологічному дослідженні епітеліальні клітини, що містять ядра, не знайденні. Вказує на те, що у потерпілого ОСОБА_11 були виявленні наступні тілесні ушкодження: - колото-різане сліпе поранення шиї зліва; - різане поранення внутрішньої поверхні лівої долоні, що належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6-ть днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня). Тобто нанесені потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження не були небезпечними для життя у момент спричинення, що свідчить невірну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки у його діях вбачаються ознаки виключно діяння, передбаченого частиною першою статті 125 КК України умисне легке тілесне ушкодження. Крім того, органом досудового розслідування та прокурором у клопотанні не було надано правової оцінки тій оставині, що нанесенню потерпілому ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень передувало його протиправне проникнення до житла із використанням предмету, схожого на пістолет, тобто дії вчиненні ОСОБА_7 взагалі містять ознаки необхідної оборони, які визначенні статтею 36 КК України. Зазначені обставини дають обгрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_7 вчинив дії у межах необхідної оборони, що призвели до припинення посягання на його квартиру потерпілим, що виключає кримінальну відповідальність. Зазначив, що суд не в повній мірі взяв до уваги, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце мешкання, неодружений, офіційно не працевлаштований. Зауважив, що у судовому засіданні обвинувачений вказував, що не має наміру впливати на учасників провадження, ховатися від правоохоронних органів, порушувати закон та зобов`язується з`являтися за першої вимоги суду.

Обвинувачений, прокурор та захисник про дату та час розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином. Від обвинуваченого жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, не надходило. На особистій участі також не наполягав.

До початку судового засідання від захисника адвоката ОСОБА_6 надійшла заява про проведення розгляду апеляційної скарги без його участі. Разом з цим у заяві міститься прохання розглянути та задовольнити його апеляційну скаргу.

До початку судового засідання від прокурора ОСОБА_8 надійшла заява про проведення розгляду апеляційної скарги без її участі. Разом з цим у заяві міститься прохання відмовити у задоволенні апеляційної скарги у зв`язку з її необґрунтованістю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, за яке може бути призначене покарання у виді позбавлення волі до 15 років, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків. За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Головуючий

Судді