УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 року

м. Київ

Справа № 559/3349/21

Провадження № 51-1102 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,громадянина України, раніше судимого вироком Рівненського міського суду від 01 серпня 2023 рокуза ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 1 місяць,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

На підставі положень ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим з урахуванням вироку Рівненського міського суду від 01 серпня 2023 року ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 вирішено рахувати з моменту затримання, а саме з 19 липня 2021 року.

Ухвалено включити ОСОБА_5 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Вирішено питання щодо арешту майна, речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експертів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватими і засуджено за те, що він 19 липня 2021 року, приблизно о 02:30, будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в середині приміщення непрацюючого складу в с. Сатиїв Дубенського району Рівненської області, неподалік від будівлі Будинку культури, що по АДРЕСА_2 , з метою задоволення статевої пристрасті, із застосуванням фізичного насильства, яке полягало у подоланні очікуваного фізичного опору з боку малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пов`язаного з її небажанням вступати у статевий акт, всупереч її волі, без її добровільної згоди, умисно вчинив дії сексуального характеру, чим задовольнив свою статеву пристрасть.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року апеляційну скаргу прокурора, з врахуванням заявлених змін, було задоволено. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2024 року щодо ОСОБА_5 за ч.4 ст. 152 КК України було змінено.

Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини як на обставину, яка обтяжує покарання. В решті вирок суду було залишено без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, його явну несправедливість через суворість, просить змінити вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та із застосуванням положень ст. 69 КК України призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі положень ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим з урахуванням вироку Рівненського міського суду від 01 серпня 2023 рокупросить ОСОБА_5 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року просить скасувати частково в частині залишення в решті вироку суду без зміни.

На обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, не в повній мірі врахував дані про його особу, а також те, що засуджений свою вину визнав частково, позитивно характеризується в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор», а саме поводить себе стримано і коректно, займається суспільно-корисною працею, двічі оголошувалася подяка. Суд врахував лише характеристику, надану сільською радою, де бачили ОСОБА_5 востаннє в 2021 році.

Захисник зазначає, що під час апеляційного розгляду в судових дебатах ОСОБА_5 свою вину визнав повністю; потерпіла надала суду заяву, що отримала від ОСОБА_5 компенсацію завданої ним моральної шкоди, претензій матеріального чи морального характеру не має і не заперечує проти застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання, однак апеляційний суд не врахував ці обставини.

Вважає, що суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, не в повній мірі врахував наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме щирого каяття, добровільного відшкодування завданого збитку, що дає підстави для застосування положень ст. 69 КК України.

Вважає, що апеляційний суд формально погодився з висновками суду першої інстанції щодо призначеного покарання і належним чином доводи апеляційної скарги захисника не проаналізував.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 4 ст. 152 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, безпідставного неврахування обставин, які пом`якшують покарання, необхідності пом`якшення засудженому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Статтею 69 КК України (в редакції станом на час вчинення інкримінованого діяння) передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: 1) вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до положень частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; 2) вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час вчинення кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій оскаржуваних судових рішень, суди при визначенні виду та розміру покарання за ч. 4 ст. 152 КК України врахували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є особливо тяжким; дані про особу засудженого, зокрема те, що він має постійне місце проживання, де характеризується негативно, порушує громадський порядок своєю зухвалою поведінкою, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше неодноразово судимий, не працює.

Також судами враховано обставину, яка обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала в стані алкогольного сп`яніння, й відсутність обставин, які пом`якшують покарання.

Колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що судом першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, належним чином враховано всі обставини, зокрема й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі.

Стосовно доводів захисника про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні засудженому ОСОБА_5 покарання не були враховані обставини, які пом`якшуютьпокарання, а саме те, що він щиро розкаявся, добровільно відшкодував завдані збитки, позиція потерпілої, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження.

Зокрема, як обґрунтовано вказав апеляційний суд, в дебатах при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_5 зазначив, що визнає свою вину повністю і просив суворо його не карати, що не може розцінюватися колегією суддів як щире каяття, тобто як обставина, яка пом`якшує покарання, виходячи з непослідовної позиції обвинуваченого та усталеного поняття щирого каяття, яке свідчить, що це не формальна вказівка на визнання вини.

При цьому щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль щодо вчиненого і бажання виправити ситуацію, яка склалася. Щире каяття має характеризувати поведінку особи після вчинення злочину суто з позиції психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміну в ціннісних пріоритетах та способі життя. Таких обставин суди попередніх інстанцій не встановили.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано вказав, що подана потерпілою заява про відсутність претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого у зв`язку з компенсацією завданої їй моральної шкоди та не заперечення проти застосування положень ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_5 покарання, не є безумовною ознакою щирого каяття обвинуваченого з урахуванням встановлених обставин та поведінки обвинуваченого у кримінальному провадженні.

Крім того, позитивна характеристика ОСОБА_5 в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» свідчить про виконання вимог та дотримання порядку перебування обвинуваченого в слідчому ізоляторі, й також не може бути достатньою підставою для застосування положень ст. 69 КК України.

Місцевий суд, з чим обґрунтовано погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання в межах, визначеного санкцією ч. 4 ст. 152 КК України, й з урахуванням вимог ст. 70 КК України остаточно призначив покарання у виді 12 років позбавлення волі, визнавши неможливим застосування при цьому положень ст. 69 КК України.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника щодо можливості пом`якшення обвинуваченому покарання, зокрема й щодо застосування положень ст. 69 КК України, та із зазначенням мотивів ухваленого рішення обґрунтовано залишив апеляційну скаргу без задоволення. Ухвала апеляційного суду в указаній частині відповідає вимогамст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та доданих до касаційної скарги матеріалів не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3