Справа № 675/752/25
Провадження № 1-в/675/60/2025
У Х В А Л А

"20" червня 2025 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 , представника закладу виконання покарання ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізяслав Хмельницької області в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк,

в с т а н о в и в:

До Ізяславського районного суду Хмельницької області надійшло письмове клопотання ОСОБА_5 (по тексту ОСОБА_5 , засуджений) про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а саме на позбавлення волі строком на 25 років.

В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що станом на 06.05.2025 відбув вже понад 22 роки покарання у виді довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_5 вказує, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі слід замінити на підставі ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського Суду з прав людини та ст. 82 КК України покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

Просить врахувати те, що він за час відбування покарання став на шлях виправлення, повністю усвідомив тяжкість вчиненого злочину та шкоду, завдану потерпілим і суспільству. Крім цього зазначає, що постійно працює над власним виправленням і розвитком.

Також засуджений вважає, що Закон України «Про внесення змін до КУпАП, КК України та КПК України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», який набрав чинності 06.11.2022 містить норми, що ставлять у дискримінаційне положення засуджених до покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Як вважає засуджений діючі норми законодавства, що врегульовують питання заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк не містять реального механізму такої заміни, оскільки наявний високий ризик померти до моменту відбуття покарання у силу умов української пенітенціарної системи.

На переконання засудженого порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наявна практика Європейського Суду з прав людини та Європейська конвенція з прав людини та основоположних свобод надає законні підстави для вирішення питання про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а саме на позбавлення волі строком на 25 років.

У судовому засіданні засуджений своє клопотання підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити на підстах, які в ньому викладені. Акцентував увагу, що на його думку, є підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а саме на позбавлення волі строком, що складає різницю між 25 роками та відбутим ним строком покарання.

Захисник засудженого у судовому засіданні вказав на наявність підстав для задоволення поданого клопотання.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на його безпідставність.

Представник адміністрації державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» при вирішенні клопотання засудженого покладався на розсуд суду.

Дослідивши матеріали клопотання засудженого, заслухавши його доводи, позицію захисника, з`ясувавши думку прокурора, представника установи виконання покарання, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд приходить до висновку, що таке клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом, вироком судової колегії в кримінальних справах Апеляційного суду Полтавської області від 04.04.2003 ОСОБА_5 засуджений за ст.ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 6, 9, 187 ч. 4, 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Також визначено, що строк відбуття покарання рахується ОСОБА_5 з дня його затримання 28.09.2002.

Ухвалою Колегії суддів палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 28.08.2003, вирок колегії в кримінальних справах Апеляційного суду Полтавської області від 04.04.2003 змінено, ОСОБА_5 необхідно вважати засудженим за ст.ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 6, 187 ч. 4, 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вирок судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області від 04.04.2003 відносно ОСОБА_5 набрав законної сили 28.08.2003.

Суд також встановив і те, що пряма вказівка на набрання чинності (законної сили) вироком наявна у розпорядженні про виконання вироку, що набрав законної сили, згідно якого останній дійсно набрав законної сили 28.08.2003.

При цьому, ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 31.01.2017, яка набрала законної сили, ОСОБА_5 зараховано в строк попереднього ув`язнення затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 28.09.2002 по 28.08.2003 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На даний час ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)».

Перевіряючи можливість застосування до засудженого чинних на момент розгляду положень ст.ст. 81, 82 КК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Таким чином, на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» від 12.03.2019 з метою усунення цієї системної проблеми Міністерством юстиції розроблено та 18.10.2022 Верховною Радою України прийнято Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до КУпАП, КК України та КПК України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06.11.2022.

Зокрема, 06.11.2022 набрали чинності Закони України №2689-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та №2690-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до КПК України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану».

Зазначеними Законами були внесені зміни до КК, КПК та КВК, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Так, Законом №2690-ІХ внесені зміни до положень статті 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

Як встановлено судом, станом на 09.06.2025 засуджений ОСОБА_5 фактично відбув 23 років 7 місяців 7 днів призначеного йому покарання, тобто формально відбув визначений ч. 5 ст. 82 КК України строк покарання та за вказаним критерієм покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років за наявності двох умов: відбуття засудженим не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання та доведення засудженим, що він став на шлях виправлення.

Частиною 1 статті 6 КВК України передбачено, що виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно до статті 6 КВК України основними засобами виправлення засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

У відповідності до положень ч.ч. 3, 12, 13 ст. 154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до ст.ст. 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі.

Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації.

Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення.

Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання, у тому числі аналіз причин успішності або неуспішності виконання заходів, передбачених зазначеним планом.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади»наказом Міністерства юстиції України №294/5 від 19.01.2023, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2023 за № 116/39172 затверджено «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого».

Цей Порядок визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України, а також інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

Необхідною умовою застосування положень статті 82 КК України є те, що засуджений став на шлях виправлення, про що, зокрема, може свідчити дотримання засудженим правил внутрішнього розпорядку, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутність порушень дисципліни, зайняття трудовою діяльністю, добросовісне відношення до трудових обов`язків.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 17 постанови від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», судам, зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

При цьому, висновок суду повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про поведінку засудженого і ставлення його до праці за весь час відбування покарання.

Як вбачається із наявних в матеріалах особової справи засудженого характеристик, та наданої адміністрацією державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» актуальної на час розгляду характеристики на ОСОБА_5 від 08.06.2025, засуджений не має бажання працювати; стикаючись з проблемою, вчиняє перше-ліпше, що спадає на думку, не здатний знайти шляхи її вирішення або легко здається та відступає перед труднощами; не може передбачати наслідки своїх дій; самооцінка завищена; особа регулярно вживала алкоголь до засудження, особа стає агресивною, може становити небезпеку для оточуючих під впливом алкоголю; до засудження мали місце поодинокі випадки вживання ПАР; до засудження підтримував кримінальні зв`язки або зв`язки з особами з антисоціальною поведінкою, має намір підтримувати такі зв`язки після звільнення; під впливом кола знайомих може завдати фізичну шкоду життю та здоров`ю; не усвідомлює наслідки вчиненого правопорушення для потерпілої особи, заперечую серйозність або мінімізує наслідки своїх дій, виправдовується, що не було іншого виходу.

Як засвідчують матеріали особової справи засудженого та наявні характеристики ОСОБА_5 , останній хоча і виказує бажання змінити своє життя, але за поведінкою особи чи з інших джерел інформації зрозуміло, що це не відповідає дійсності.

Як встановлено в ході розгляду справи засуджений ОСОБА_5 не заохочувався та один раз притягувався до дисциплінарної відповідальності, що підтверджується матеріалами особової справи та не заперечується і самим засудженим; стягнення погашено.

У матеріалах особової справи засудженого відсутній висновок щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_5 , оскільки він висловлює відмову від його отримання, так як вважає, що адміністрація колонії не може надати його об`єктивним.

Вказана обставина підтверджується, зокрема і його письмовою заявою від 07.06.2025, наданою для суду.

При цьому необхідно відзначити і те, що згідно протоколу №23 від 22.11.2022 засідання відповідної комісії державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» засудженому ОСОБА_5 було відмовлено в направленні матеріалів в суд, щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк на підставі ч. 5 ст. 82 КК України, як такому, що не став на шлях виправлення.

У подальшому таке ж питання ставилося на розгляд відповідної комісії державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», однак згідно протоколу №22 від 30.11.2023 відповідно до заяви засудженого ОСОБА_5 не розглядалося по суті.

Безумовно, судом установлено, що на момент розгляду клопотання вказаний засуджений дійсно формально набув право на застосування до нього ст. 82 КК України.

Разом з цим, водночас, призначення більш м`якого покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправлення засудженого і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Головною передумовою для застосування до особи більш м`якого покарання є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт того, що засуджений став на шлях виправлення.

Судом установлено, що у поведінці засудженого ОСОБА_5 відсутні стабільні та послідовні позитивні тенденції у виправленні, про що, зокрема, вказує і його небажання подання для суду висновку щодо ступеня виправлення, який, в тому числі забезпечив би суд інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

На переконання суду, вищевказані обставини на час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_5 не доводять, що він став на шлях виправлення та невідбута частина призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінена покаранням на певний строк.

Необхідно відзначити, що досліджені матеріали особової справи засудженого не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали подальше ним відбування покарання в установі виконання покарань.

Прийняття рішення про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі строковим покаранням не є обов`язковим, а залежить від наявності переконання суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

На думку суду, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність достатніх ознак, які вказували б на виправлення засудженого.

Як вважає суд, саме тільки намагання засудженого переконати, що він став на шлях виправлення та повністю усвідомив тяжкість вчиненого діяння, як і висловлені позитивні наміри, не можуть бути достатньою підставою для застосування щодо засудженого пільги - заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

У частині покликань засудженого на дискримінаційність окремих норм закону «Про внесення змін до КУпАП, КК України та КПК України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», то необхідно звернути увагу, що Закони України приймаються на основі Конституції України, чинних міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, мають на території України вищу юридичну силу, ніж підзаконні нормативно-правові акти, і є обов`язковими до виконання на території України.

Щодо покликань засудженого про невідповідність норм національного законодавства щодо довічного позбавлення волі та порядку його заміни, і як наслідок порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то окремо необхідно зазначити, що суд першої інстанції встановлює факти порушення національного законодавства, але аж ніяк не Європейської конвенції про захист прав людини. Такі порушення Конвенції виявляються Європейським судом з прав людини. Суди першої інстанції застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини при розгляді справ, але не для виявлення порушень самої Конвенції, а для забезпечення прав і свобод відповідно до її положень.

З огляду на вказані обставини, суд вважає, що на даний час заміна покарання засудженому ОСОБА_5 у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк не сприятиме його виправленню та досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, а відтак клопотання не може бути задоволеним.

Керуючись ст.ст. 372, 537, 539 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим у семиденний строк з часу отримання ухвали суду.

Головуючий суддя ОСОБА_9

Судді ОСОБА_10

ОСОБА_11