ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1909/25 Номер провадження 11-сс/814/283/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю представника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 представника власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені слідчим суддею обставини.

Ухвалою слідчого судді у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000197 від 12.02.2025 за ч. 4 ст. 190 КК України, задоволено клопотання слідчого СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_9 , та накладено арешт на автомобіль марки «CADILLAC» моделі «СТ5», червоного кольору реєстраційний номер « НОМЕР_1 » ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , з позбавленням права відчуження, розпорядження та використання до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.

Мотивуючи рішення про задоволення клопотання слідчий суддя зазначив, що з огляду на наявність у матеріалах кримінального провадження цивільного позову ОСОБА_10 про стягнення з цивільних відповідачів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 завданої йому кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди у розмірі 1578140, 892 грн., (середня ринкова вартість автомобіля марки «CADILLAC» моделі «СТ5» на час звернення з заявою про вчинення кримінального правопорушення, яким шляхом обману, заволоділи сторонні особи), враховуючи наявність достатніх підстав вважати, що до даного злочину, яким ОСОБА_10 завдано майнової шкоди в розмірі 1578140, 892 грн., можуть бути причетними ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , слідчий суддя вважав, що на останніх може бути покладено обов`язок відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, зокрема й за рахунок реалізації зазначеного майна.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи , яка її подала.

В поданій апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 представник власника майна ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна та повернути негайно автомобіль марки «CADILLAC» моделі «СТ5», червоного кольору, реєстраційний номер « НОМЕР_3 », ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 - власнику ОСОБА_7 .

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що у клопотанні не було розкрито в чому саме полягали шахрайські дії при обміні автомобілями, оскільки ОСОБА_10 був зацікавлений в даному обміні та останній протягом тривалого часу, а саме до видачі довіреності та переоформленя транспортного засобу марки «CADILLAC» моделі «СТ5» вільно користувався транспортним засобом марки «AUDI» моделі «А8», що ставить під сумнів існування факту вчинення кримінального правопорушення.

Вказує, що дані правовідносини є цивільними та забезпечення позову може бути застосовано виключно в рамках позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу в порядку ст. 230 ЦК України, а не в рамках кримінального провадження, однак жодного позову з цього приводу до суду не подано.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 не має жодного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні, що виключає правові підстави для обмеження її прав та законних інтересів щодо володіння майном, застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Зазначає, що з огляду на добровільне передання ОСОБА_10 належного йому автомобіля ОСОБА_12 , разом із ключами та свідоцтвом про державну реєстрацію транспортного засобу на підставі усної домовленості, а також з урахуванням особливостей правового режиму транспортного засобу як рухомого майна, слідує, що спірний автомобіль вибув із володіння ОСОБА_10 з його волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача.

Крім того вказує, що до клопотання не додано постанови про визнання зазначеного транспортного засобу речовим доказом у кримінальному провадженні, долучені слідчим до клопотання копій матеріалів, без належного засвідчення копій та до клопотання про арешт майна слідчим не долучено постанови про визначення групи слідчих/прокурорів.

Також, просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, оскільки в судовому засіданні присутнім не був, а з ухвалою слідчого судді ознайомився 03.03.2025.

Позиції інших учасників судового провадження.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_6 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати ухвалу слідчого судді про накладення арешту на автомобіль. Прокурор в судове засідання не з`явився, звернувся із заявою, в якій просив здійснювати розгляд без його участі та в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 395 КПК України апеляційна скарга може бути подана на ухвалу слідчого судді протягом 5 днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Статтею 117 КПК України визначено, що пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Колегією суддів встановлено, що оскаржувана ухвала слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави проголошена 20.02.2025 без виклику ОСОБА_7 або її представника.

В той же час, адвокат ОСОБА_6 мав можливість ознайомитися із змістом ухвали 03.03.2025 та з апеляційною скаргою звернувся 07.03.2025, тобто в межах 5-ти днів з моменту коли йому стало відомо про зміст ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає поважними причини пропущення строку на апеляційне оскарження, а тому клопотання про його поновлення підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

В силу ч. 2 ст. 131 КПК України одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, стаття 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів та в такому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, у якій наведено визначення речових доказів, якими є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст. 171 КПК України, в якому були наведені суперечливі доводи щодо мети та підстав накладення такого арешту.

Відповідно до поданого клопотання, досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000197 від 12.02.2025 за ч. 4 ст. 190 КК України, здійснюється за фактом надходження до Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області письмової заяви від ОСОБА_10 про те, що невідома особа, діючи умисно, шляхом обману заволоділа автомобілем марки CADILLAC CT5, ДНЗ - КА66721С, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_4 , чим завдала останньому матеріального збитку.

13.02.2025 під час допиту потерпілого ОСОБА_10 було встановлено, що 16-17.01.2025 року ввечері він зустрівся із ОСОБА_11 , де він, дійшовши згоди в усній формі, щодо здійснення купівлю-продажу автомобілів, шляхом їх обміну, а саме автомобіль марки «CADILLAC» моделі «CT5», ДНЗ - КА66721С, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_4 , на автомобіль марки «AUDI» моделі «А8», ДНЗ - НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_6 , який по документам належить ОСОБА_13 .

Однією з умов домовленості по обміну автомобілями, було надання кожною стороною доручення на право керування та розпорядження вказаними автомобіля. Обмін автомобілями здійснювався в населеному пункті м. Пирятин, а саме 18.01.2025 року, на АЗС WOG за участі декількох сторін: був присутній особисто потерпілий на власному вищевказаному авто, який мав намір обміняти його; на автомобілі AUDI A8 приїхала інша особа, з якою начебто домовився ОСОБА_11 , що він прижене цей автомобіль. Хто саме, був той чоловік, йому не відомо, назвався на ім`я ОСОБА_14 . Відбувся обмін автомобілями і сторони роз`їхалися.

В подальшому, за зверненням ОСОБА_15 , потерпілий виписав доручення у нотаріуса ОСОБА_16 , на особу яку вказав ОСОБА_15 , а саме гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яку був перереєстрований автомобіль «Cadillac» і наступного дня надіслав його Новою поштою на м. Київ ОСОБА_12 .

В подальшому, після переоформлення автомобіля, при його намаганнях зв`язатись з ОСОБА_15 , він видалив повністю всю переписку та обірвав контакти, а також не надіслав доручення на керування та розпорядження транспортним засобом, на яке відбувся обмін.

12.02.2025 транспортний засіб автомобіль марки «CADILLAC» моделі «СТ5», червоного кольору, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 було оголошено в розшук у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000197 від 12.02.2025 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

19.02.2025 слідчому СВ Полтавського РУП ОСОБА_8 наданий від потерпілого ОСОБА_10 цивільний позов у рамках даного кримінального провадження для забезпечення відшкодування матеріальної шкоди, завданої вчиненням злочину, на суму 1578140,892 грн. до ОСОБА_17 та ОСОБА_11 .

Також надійшло клопотання про арешт майна для забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, а саме на автомобіль марки «CADILLAC» моделі «CT5», червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_4 .

Так слідчий у поданому до слідчого судді клопотанні просить накласти арешт на зазначений вище автомобіль з метою збереження речового доказу, а також з метою забезпечення цивільного позову.

Однак, до клопотання не долучає постанови про те, що автомобіль «CADILLAC» моделі «СТ5», червоного кольору реєстраційний номер « НОМЕР_1 » визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000197 від 12.02.2025 за ч. 4 ст. 190 КК України, а також документів, які б підтверджували перебування зазначеного автомобіля у власності чи володінні потерпілого ОСОБА_10 .

Крім того, у відповідності до ч. 6 ст. 170 КПК України арешт майна з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) може бути накладений лише на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Попри це, надані матеріали не містять даних про те, що ОСОБА_7 , за наявною інформацією чинний власник автомобіля, є підозрюваною, обвинуваченою, або несе цивільну відповідальність за завдану шкоду, з урахуванням також того, що цивільний позов ОСОБА_10 пред`явлений не до ОСОБА_7 , а до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , про пред`явлення підозри яким у цьому кримінальному провадженні апеляційному суду невідомо.

Окрім того, додані до клопотання копії документів не завірені належним чином.

За таких підстав, враховуючи недотримання слідчим положень ст. 171 КПК України, слідчий суддя мав керуватися вимогами ч. 3 ст. 172 КПК України та повинен був повернути прокурору клопотання для усунення недоліків.

Разом з тим, не звернувши уваги на недоліки клопотання слідчого, слідчий суддя прийняв його до провадження, розглянув клопотання та постановив оскаржуване рішення, яке не відповідає положенням ст.ст. 2, 7, 170, 173 КПК України.

Вказані обставини перешкодили слідчому судді ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.

З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею в порядку ч. 3 ст. 172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання прокурору про арешт майна для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст. 171 КПК України.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Клопотання адвоката ОСОБА_6 представника власника майна ОСОБА_7 задовольнити та поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2025 року.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 представника власника майна ОСОБА_7 задовольнити частково, а ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2025 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000197 від 12.02.2025, повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, протягом 72 годин з моменту отримання копії даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4