Справа № 944/4094/20
Провадження №1-кп/944/277/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.05.2025м.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

представника потерпілих ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Яворові кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000614 від 17.06.2020року, про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Норільськ російської федерації, одруженого, такого, що має на утриманні малолітню дитину, з вищою освітою, працюючого директором ПрАТ «Явір», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України,

ВСТАНОВИВ:

судом визнано доведеним, що 17 червня 2020 року приблизно о 20 годині ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння та знаходячись у громадському місці - на прилеглій до ресторану «Бекас» території, яка розташована за адресою смт Івано-Франкове по вул.Яворівській,58а Яворівського району Львівської області, та яка межує з територією літнього майданчику ресторану «Рональ», що розташований в смт Івано-Франкове по вул.Яворівській,52 Яворівського району Львівської області, на якому в цей час перебували відвідувачі з неповнолітніми дітьми, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, виявляючи явну неповагу до установлених норм поведінки, тримаючи в руках вогнепальну зброю - пістолет «ПМР» кал.9 мм № НОМЕР_1 , споряджений еластичними снарядами травматичної (несмертельної дії) здійснив один постріл в напрямку бруківчастої поверхні вищевказаної прилеглої території. Після цього, незважаючи на те, що відвідувачі ресторану «Рональ» ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зробили ОСОБА_10 зауваження щодо необхідності припинення хуліганських дій, оскільки поруч на дитячому майданчику перебувають діти, ОСОБА_11 не реагуючи на їхні зауваження, продовжуючи хуліганські дії, умисно розпочав з вказаними особами словесний конфлікт, в ході якого виражався в їхню сторону нецензурними словами, після чого здійснив з ними шарпанину, в ході якої використовуючи вищевказану вогнепальну зброю здійснив почергово декілька вистрілів в напрямку ОСОБА_12 . Продовжуючи вказані хуліганські дії ОСОБА_11 умисно, з хуліганських мотивів завдав один удар рукою в область повіки правого ока потерпілому ОСОБА_8 , внаслідок чого заподіяв йому синець на шкірі верхньої повіки правого ока, який відноситься до легкого тілесного ушкодження, а також завдав один удар рукою в область лівої скроні ОСОБА_9 , від якого він впав на праве коліно, спричинивши йому таким чином синець в ділянці лівої вушної раковини та садно в ділянці правого коліна, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Після вчинення вищевказаних хуліганських дій із застосуванням вогнепальної зброї ОСОБА_11 попрямував до свого транспортного засобу марки "Toyota Highlander" номерний знак НОМЕР_2 , на якому залишив місце події, однак в подальшому був затриманий працівниками поліції.

Таким чином, ОСОБА_11 своїми діями, які виразилися у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, із застосуванням вогнепальної зброї, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.296 КК України.

В ході розгляду справи обвинувачений ОСОБА_11 , спочатку вину не визнав, але в подальшому після роз`яснення йому суті обвинувачення та правової кваліфікації кримінального правопорушення, положень ст.63 Конституції України, свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується визнав повністю, щиро розкаявся, пояснив, що він 17 червня 2020 року перебував на території поруч з рестораном «Бекас» в смт Івано-Франкове, у нього з потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_8 виник словесник конфлікт, внаслідок чого ОСОБА_11 здійснив постріл в повітря, в подальшому з потерпілими відбулася шарпанина де він наносив удари. Просить суд суворо його не карати.

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просив судові засідання проводити без його участі, зазначив, що повністю підтримує позицію представника сторони обвинувачення (прокурора), потерпілого ОСОБА_8 та його представника.

В судовому засіданні представник потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_4 зазначив, що повністю підтримує позицію представника сторони обвинувачення (прокурора).

На підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі, щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позиції немає, останньому роз`яснено, що у такому випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

З урахуванням вимог ч.4 ст.349 КПК України суд обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу. Вина обвинуваченого у вчиненні зазначеного злочину доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які є в матеріалах кримінального провадження, і обвинуваченим не оспорюються.

Повно, всесторонньо, об`єктивно проаналізувавши й оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у цьому кримінальному провадженні, враховуючи, що дане провадження в цілому є справедливим, порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування допущено не було, та дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд дійшов висновку про обґрунтованість висунутого щодо обвинуваченого ОСОБА_6 обвинувачення та доведеність стороною обвинувачення під час судового розгляду його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину.

За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 5 ст.9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося.

Отже, вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які є в матеріалах кримінального провадження, і обвинуваченим не оспорюються.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті статті 296 КК визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема мотиву явної неповаги до суспільства.

Частиною шостою статті 368 КПК України визначено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 27 листопада 2019 року (кримінальне провадження № 629/847/15-к) щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Матеріали кримінального провадження містять відомості на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_6 визнав свою винуватість у вчиненому злочині та всі обставини, які ставляться йому у провину, щирий жаль з приводу цього, осуд своєї поведінки та бажання виправити ситуацію, яка склалася, і нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України щире каяття ОСОБА_6 визнається судом обставиною, яка пом`якшує його покарання.

Обставиною, яка відповідно до п. 1 3 ч. 1 ст. 67 КК України обтяжує покарання ОСОБА_6 , суд визнає вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

При призначенні покарання обвинуваченому по даній справі суд суворо дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.

При обранні обвинуваченому виду та міри покарання судом враховуються визначенні ст.65 КК України загальні засади призначення покарання, в тому числі: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вивченням відомостей про особу ОСОБА_6 установлено, що він за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, раніше не судимий, орган пробації у висновку зазначив про середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного.

Статтею 65 КК України визначені загальні засади призначення покарання, відповідно до яких суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

При цьому, враховується ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 листопада 2021 року (справа №750/5031/18, провадження №51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність претензій потерпілих до обвинуваченого, ставлення ОСОБА_6 до вчиненого та наслідків дій винного, який свою вину у вчиненні злочину визнав повністю.

За таких обставин справи, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за частиною 4 статті 296 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції цієї частини, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

У судовому засіданні прокурор просила застосувати статтю 75 КК України та звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Враховуючи характер суспільно-небезпечного діяння, відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який позитивно характеризується, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, наявність на утримані малолітньої дитини, постійне місце проживання, роботи, а також відсутністю тяжких наслідків від вчиненого ним злочину, у тому числі і матеріальної шкоди, відсутність матеріальних та моральних претензій потерпілих, висновок органу пробації щодо можливості виправлення без відбування покарання, суд дійшов висновку про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком та застосовує ст.75 КК України. На період іспитового строку суд покладає на нього обов`язки, передбачені ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст.76 КК України.

На думку суду таке покарання та звільнення від його відбування з випробуванням буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Підстав для застосування ст.69 КК України суд не вбачає.

Долю речових доказів по справі належить вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання, зокрема, у виді позбавлення волі. Спеціальна конфіскація застосовується на підставі, в тому числі, обвинувального вироку суду.

У пункті 4 ч.1 ст.96-2 КК України передбачено, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно, в тому числі були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Згідно з п.1 ч.9 ст.100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. При цьому, гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

У якості речового доказу у кримінальному провадженні визнано пістолет з маркуванням «ПМР» кал.9 мм № НОМЕР_1 із патроном в патроннику, який був використаний при вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та містить його сліди, переданий на зберігання до камери зберігання речових доказів Яворівського ВП ГУНП у Львівській області.

Оскільки зазначений речовий доказ був використаний як засіб і знаряддя вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, про що вказано у обвинуваченні, він належить обвинуваченому, відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.96-1, п.4 ч.1 ст.96-2 КК України, п.1 ч.9 ст.100 КПК України, відтак підлягає спеціальній конфіскації.

Згідно з вимогами ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів.

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Цивільний позов по кримінальному провадженню не заявлений.

Строк дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 у вигляді домашнього арешту, який був обраний ухвалою слідчого судді від 19 червня 2020 року, закінчився 19 серпня 2020 року. Клопотання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому не заявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.94, 349, 369-371, 373 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Застосувати до ОСОБА_6 ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

У відповідності зі ст. 76 КК України на період іспитового строку покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експерта для проведення експертизи дослідження зброї №10/1-273 від 16.07.2020 в сумі 4903,50 (чотири тисячі дев`ятсот три) грн 50коп; витрати на залучення експерта для проведення хімічної експертизи №13/1429 від 25.08.2020 в сумі 980,70 (дев`ятсот вісімдесят) грн 70 коп.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- дві гільзи із маркуванням ПС 9, 9мм РА, які опечатано у спец пакет 3456467 знищити;

- автомобіль марки «Toyota Highlander», номерний знак НОМЕР_3 - повернути ОСОБА_6 ;

- пістолет з маркуванням «ПМР» кал.9 мм № НОМЕР_1 із патроном в патроннику примусово безоплатно вилучити у власність держави, застосувавши спеціальну конфіскацію;

- дозвіл № П-747 від 17.05.2018 на право зберігання, носіння пристрою «ПМР кал.9 № ХКГР-7332» - залишити при матеріалах кримінального провадження;

- джинсові штани та футболку ОСОБА_6 - повернути ОСОБА_6 ;

- вилучені відео файли із камер зовнішнього відеоспостереження за період з 9.30 год по 20.30 год 17 червня 2020 року, встановлених на території АЗС «Рональ», що в смт Івано-Франкове по вул.Яворівській,52 Яворівського району Львівської області залишити при матеріалах кримінального провадження.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 19.06.2020 на дві гільзи із маркуванням ПС 9, 9мм РА, які опечатано у спец пакет 3456467.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 19.06.2020 на автомобіль марки «Toyota Highlander», номерний знак НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителю АДРЕСА_2 .

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 19.06.2020 на джинсові штани та футболку ОСОБА_6 .

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було судом визнано недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1