Номер провадження: 11-сс/813/1063/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 16.05.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149; ч.2 ст.332; ч.3 ст.332 КК України,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 та накладений арешт на вилучений під час проведення обшуку 23.04.2025 року автомобіль марки «Tesla Model Y», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , та ключі від нього, шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження і користування вказаним майном.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та відмовити в задоволенні клопотання.

Вимоги апеляційної скарги захисник мотивує тим, що власник арештованого автомобілю ОСОБА_8 не має жодного відношення до даного кримінального провадження, а сам автомобіль не містить на собі жодних доказів, які б мали значення для проведення повного та об`єктивного досудового розслідування.

Захисник стверджує, що доводи сторони обвинувачення про те, що підозрювана у даному кримінальному провадженні ОСОБА_10 користувалась вказаним автомобілем не є підставою для накладення арешту.

Адвокат зазначає, що постанова слідчого про визнання автомобілю в якості речового доказу не містить посилання на те, яким саме критеріям, передбаченим ст.98 КПК України арештоване майно відповідає.

У доповненнях до апеляційної скарги адвокат вказує, що ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 29.04.2025 року клопотання слідчого про арешт майна поверталось прокурору для усунення недоліків. Разом з тим, повторне клопотання слідчого є повністю ідентичним первинному та не містить жодних доказів, які б підтверджували факт придбання спірного автомобілю ОСОБА_10 .

Заслухавши суддю-доповідача; вислухавши пояснення представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу; думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 зазначеної норми права встановлено, що метою накладення арешту на майно є:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, положеннями ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційним судом встановлено, що слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149, ч.2 ст.332, ч.3 ст.332 КК України.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стали матеріали УМП ГУНП в Одеській області щодо групи із невстановленої кількості осіб, які займаються оформленням документів щодо опікунства над неповнолітніми особами з метою безперешкодного перетину державного кордону України в період воєнного стану.

За версією органу досудового розслідування ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та інші невстановлені особи вступили в попередню змову з метою особистого збагачення шляхом вчинення злочинів у вигляді організації незаконного переправлення осіб чоловічої статті, які підлягають мобілізації на території України, через державний кордон, усвідомлюючи при цьому протиправний характер своїх дій.

У зв`язку з цим, ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та інші невстановлені особи розробили план протиправної діяльності, який полягав в наступному. ОСОБА_11 та ОСОБА_10 підшукували осіб чоловічої статі, які підлягають мобілізації на території України, виявили бажання уникнути мобілізації та безперешкодно виїхати за межі країни. Після підбору відповідного кандидата ОСОБА_11 та ОСОБА_10 пропонували йому стати опікуном малолітньої чи неповнолітньої дитини, позбавленої батьківського піклування, що забезпечить відстрочку від мобілізації та право безперешкодно виїхати за межі територію України (відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року).

Отримавши згоду від таких осіб, ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та інші невстановлені особи, діючи за попередньою змовою на виконання відомого співучасникам спільного злочинного плану, надавали інструкції щодо подальших дій останніх, забезпечували їх завідомо підробленими офіційними та іншими документами, що містять недостовірні відомості, які підлягають наданню до органів і служб у справах дітей, контролювали процес збирання та подання таких документів до органів опіки та піклування з метою встановлення такими особами опіки (піклування) над дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також, використовуючи знайомства із посадовими особами служб у справах дітей, лобіювали та прискорювали прийняття рішення щодо призначення підібраних ними осіб опікунами чи піклувальниками дітей, позбавлених батьківського піклування.

Разом з тим, під час дії на території України надзвичайного або воєнного стану особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах (у тому числі хрещені батьки) з дитиною-сиротою або дитиною, позбавленою батьківського піклування, виявила бажання взяти її під опіку, піклування, подає службі у справах дітей за місцем свого проживання або за місцем виявлення дитини такі документи: 1) заяву; 2) копію паспорта громадянина України; 3) документи, що підтверджують сімейні, родинні зв`язки особи з дитиною; 4) довідку від нарколога та психіатра про відсутність перебування на обліку; 5) довідку про наявність чи відсутність судимості, видану територіальним центром з надання сервісних послуг МВС за місцем проживання заявника або через Портал «Дія» (п. 79 Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»).

Крім того, під час дії на території України надзвичайного стану проходження особами, які перебувають у сімейних, родинних відносинах (у тому числі хрещеними батьками), в сім`ї яких влаштовуються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, під опіку, піклування, курсу навчання з виховання таких дітей у центрі соціальних служб не вимагається (п. 80 Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»).

Використовуючи норми чинного законодавства України, які дозволяють призначення особи, яка перебуває у родинних відносинах з дитиною, позбавленою батьківського піклування, опікуном чи піклувальником у спрощеному порядку, ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та інші невстановлені особи, з метою забезпечення швидкого та спрощеного порядку призначення підібраної особи чоловічої статі опікуном чи піклувальником, в невстановлений наразі спосіб, місці та час забезпечували виготовлення несправжнього свідоцтва про хрещення, в якому зазначали чоловіка, який виявив бажання уникнути мобілізації, хрещеним батьком дитини, позбавленої батьківського піклування, що свідчить, за задумом співучасників, про наявність родинних відносин між майбутнім опікуном (піклувальником) та дітьми, над якими планується встановити опіку (піклування).

На теперішній час ОСОБА_11 та ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332 КК України, за кваліфікуючими ознаками: організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, усуненням перешкод, вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Під час проведення досудового розслідування встановлено, що з метою призначення осіб, підібраних ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , опікунами малолітніх та неповнолітніх дітей, позбавлених батьківського піклування, останні надавали таким особам завідомо підроблені документи, зокрема довідки про доходи та договори оренди квартир.

За результатами проведених негласних слідчих (розшукових) дій отримано відомості щодо придбання ОСОБА_10 автомобіля марки «Tesla Model Y», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , під час вчинення нею інкримінованого злочину. За версією сторони обвинувачення, зазначений автомобіль, з метою приховування майна, ОСОБА_10 зареєструвала на свого підлеглого співробітника СТО ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак автомобіль перебував у фактичному користуванні ОСОБА_10 .

Надалі, з метою проведення повного, всебічного досудового розслідування, а також встановлення всіх обставин вчинення кримінальних правопорушень та осіб, причетних до їх вчинення, на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Одеса 23.04.2025 проведено обшук автомобіля марки «Tesla Model Y», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , на якій в подальшому оскарженому ухвалою слідчого судді був накладений арешт.

Мотивуючи свої висновки щодо необхідності накладання арешту на автомобіль слідчий суддя послався на те, що він був визнаний речовим доказом і на даній стадії кримінального провадження існують достатні підстави для накладення арешту.

Водночас слідчий суддя вказав, що зв`язок вилученого майна із вчиненням кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

Апеляційний суд визнає такі висновки слідчого судді необґрунтованими з огляду на наступне.

Дослідивши зміст клопотання слідчого та долучені матеріали кримінального провадження колегією суддів встановлено, що вони не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що автомобіль марки «Tesla Model Y»державний реєстраційний знак НОМЕР_1 є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що законним власником автомобілю марки «Tesla Model Y» державний реєстраційний знак НОМЕР_1 - є громадянин ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з єдиного державного вебпорталу електронних послуг «Дія».

Факт того, що законним власником автомобілю є ОСОБА_8 не заперечувалось прокурором в судовому засіданні.

Матеріали кримінального провадження не містять доказів можливої причетності ОСОБА_8 до подій, які є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні, про підозру йому також не повідомлено.

Клопотання слідчого також не містить посилань на можливу причетність ОСОБА_8 до вказаного кримінального провадження.

Доводи прокурора про те, що підозрювана ОСОБА_10 користувалась вказаним автомобілем не є підставою для накладення на нього арешту, оскільки стороною обвинувачення не доведено тієї обставини, що автомобіль використовувався підозрюваною під час вчинення будь-яких протиправних дій. Матеріали НСРД також не містять такої інформації, що підтверджено самим прокурором під час апеляційного розгляду.

Доводи прокурора про те, що вилучений автомобіль фактично належить підозрюваній ОСОБА_10 , але формально зареєстрований на ОСОБА_8 із метою приховування майна, суд визнає декларативними, оскільки вони не підтвердженні жодними належними та допустимим доказом.

Оцінюючи все вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у даному кримінальному провадженні підстав, передбачених ст.170 КПК України, для накладення арешту на автомобіль марки «Tesla Model Y» державний реєстраційний знак НОМЕР_1 .

В порушення пункту 6 ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя не враховував наслідки арешту майна для його власника.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Також варто звернути увагу і на позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена в рішенні по справі «Волохи проти України». В даному рішенні Суд наголошував на тому, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватись судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Пунктом 2 ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Відповідно до пунктів 1 та 2 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи.

За таких обставин суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , тому ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Керуючись ст.ст.170-173, 309, 376, 405, 407, 409, 418, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 16.05.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149; ч.2 ст.332; ч.3 ст.332 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про арешт на автомобіль марки «Tesla Model Y», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 та ключі від нього в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4