Справа № 463/584/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1204/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмір Республіки Туреччина, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2024 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

перекладача ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_12 ( ОСОБА_8 ) вирішено рахувати з 30 липня 2022 р.

Запобіжний захід ОСОБА_12 ( ОСОБА_8 ) до вступу вироку в законну силу залишено без змін - взяття під варту.

Вирішено питання з цивільним позовом, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, 30 липня 2022 року в період часу з 22:00 год по 22:55 год., ОСОБА_13 ( ОСОБА_8 ), перебуваючи у будинку № 5 по вул. Пасічна у м. Львові, діючи умисно, під час конфлікту з громадянином Азербайджану ОСОБА_14 , що почався на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс один удар металевим шампуром в ліве стегно громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_14 , чим заподіяв останньому тілесне ушкодження у вигляді колено-різаної рани з синцем навколо, з пошкодженням по ходу раневого каналу шкіри, підшкірно-жирової клітковини, м`язів, лівої стегнової артерії, з напрямком раневого каналу спереду до заду, зліва на право та дещо знизу доверху, що призвело до зовнішньої кровотечі та крововтрати, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в час спричинення, та перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_14 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 , у будинку АДРЕСА_2 , від спричинених травм, помер.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Личаківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити та ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати його дії на ст. 119 КК України, як вбивство через необережність; стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати, пов`язані з залученням експерта в сумі 38762,02 грн; цивільний позов ОСОБА_15 задовольнити частково.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, однак сторона захисту не вбачає у діях обвинуваченого умислу на усвідомлене спричинення потерпілому ОСОБА_14 тяжкого тілесного ушкодження, що стало наслідком його смерті за вищенаведеною кваліфікацією. Апелянт не погоджується з твердженням суду першої інстанції, що ОСОБА_13 повністю заперечив вину в інкримінованому йому злочині, оскільки на запитання захисту в процесі судового розгляду кримінального провадження обвинувачений не виключав тієї обставини, що під час нападу на нього ряду осіб, в тому числі ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , він міг під час цих обставин спричинити тілесне ушкодження ОСОБА_14 з необежерності, в силу того, що йому останні почали наносити тілесні ушкодження, втрачав свідомість, а тому з точністю все відтворити не може.

Вказує, що його підзахисному наносили удари, він був у шоковому стані і не може пригадати, чи брав у руки якийсь гострий предмет, оскільки все відбувалось дуже швидко.

І під час допиту підозрюваного, і в ході допиту під час судового розгляду ОСОБА_13 дав аналогічні показання, відтак захисту вважає, що в голову обвинуваченого вдарив ОСОБА_17 , а інші наносили тілесні ушкодження. Втім, в оскарженому вироку суд зазначив про відсутність ОСОБА_15 (батька покійного ОСОБА_14 ) при обставинах події, що мали місце 30 липня 2022 року.

Звертає увагу на суперечливість показань свідка ОСОБА_17 щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

Як стверджує апелянт, конфлікт спричинив не ОСОБА_13 , а ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_14 , якого взяв із собою ОСОБА_18 . Водночас, у ОСОБА_7 не було жодних підстав нападати на ОСОБА_14 .

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №81 від 19 січня 2023 року ОСОБА_12 поставлено діагноз закритий перелом кісток носа зі зміщенням». Вважає, що один ОСОБА_14 не міг заподіяти ОСОБА_12 таку кількість тілесних ушкоджень, яка значиться у висновку судово-медичної експертизи №704 від 12 серпня 2022 року. Втім, у вироку спростовуються показання обвинуваченого про нанесення йому численних ударів 5-6 особами. При цьому лікарі швидкої медичної допомоги первинно оглянули ОСОБА_7 , а повністю його обстеження проведено експертами.

Вказує, що в процесі бійки ОСОБА_13 міг взяти гострий предмет в руки з метою захисту, внаслідок чого випадково тілесне ушкодження отримав ОСОБА_14 .

Звертає увагу, що підстав приходити до ОСОБА_7 в нічний час в осіб, які увійшли до приміщення, у якому він відпочивав, не було. Крім того, показання свідка ОСОБА_16 є неправдивими, оскільки відповідно до висновку експерта №СЕ-19/114-22/14940-БД від 17 січня 2023 року вказано, що генетичні ознаки клітин у змивах з поверхонь руків`я шампура є змішаними, містять генетичні ознаки не менше двох осіб, серед них присутні ознаки букального епітелію ОСОБА_7 та зразки крові ОСОБА_14 .

Вважає, що показання ОСОБА_17 та ОСОБА_16 є непослідовними та суперечливими, упередженими щодо ОСОБА_7 , оскільки вони захищають свої протиправні дії. При цьому свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , будучи допитаними в судовому засіданні, пояснили, що ОСОБА_13 був у збудженому стані, емоційний, однак не свідчили, що він був агресивним. Дійсно тримав ОСОБА_22 , бо, будучи в емоційному стані від спричинених йому тілесних ушкоджень, вважав, що останній може ще нанести йому тілесні ушкодження. Те, що ОСОБА_13 під час спричинення йому численних ударів втрачав свідомість не виключається з огляду на отримані ним тілесні ушкодження та, відповідно, він в короткий проміжок часу міг не контролювати свою поведінку, а самі події відбувались швидко.

На думку захисника, під час бійки ОСОБА_13 за участі всіх присутніх міг з необережності, випадково, заподіяти тілесне ушкодження ОСОБА_14 , що стало наслідком його смерті, однак, як заявив у судовому засіданні ОСОБА_13 , він не мав жодного умислу спричинити це тілесне ушкодження ОСОБА_23 . Виявлене у потерпілого тілесне ушкодження одна колото-різана рана в лівому стегні з пошкодженням артерії в нижній частині тіла, решта легкі тілесні ушкодження. З цього слідує, що ОСОБА_13 не передбачав можливість настання смерті ОСОБА_14 внаслідок випадкового заподіяння тілесного ушкодження у вигляді колото-різаної рани, однак повинен був і міг це передбачити. За цих обставин, вважає, що дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за ст. 119 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_13 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_9 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Потерпілий ОСОБА_15 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився. 15 квітня 2025 року на адресу суду надійшла його заява, у якій просить проводити розгляд справи без його участі; проти апеляційної скарги сторони захисту заперечує, вирок місцевого суду вважає законним, обґрунтованим та вмотивованим, а призначене ОСОБА_12 покарання у виді 7 років позбавлення волі - справедливим.

Його представник адвокат ОСОБА_10 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Зокрема, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на: показання потерпілого ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , експерта ОСОБА_25 , а також письмовими доказами: протоколом затримання ОСОБА_7 від 31 липня 2022 року з відеозаписом до цього протоколу; протоколом обшуку від 31 липня 2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , з відеозаписом до цього протоколу; висновком експерта №887/2022 від 1 вересня 2022 року що причин смерті ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; висновком експерта №СЕ-19/114-22/14940-БД від 17 січня 2023 року, об`єктом дослідження якого була поверхня наданого на дослідження шампура; висновком експерта №СЕ-19/114-22/14938-БД від 20 січня 2023 року; висновком експерта №СЕ-19/114-22/14944-БД від 19 січня 2023 року; висновком експерта №152/2022-мк від 24 січня 2023 року судово-медичної експертизи одягу потерпілого ОСОБА_14 ; висновком експерта №122/2022-мк судово-медичної експертизи клаптя шкіри від трупа ОСОБА_14 ; протоколом проведення слідчого експерименту від 14 жовтня 2022 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_17 , з відеозаписом до нього; протоколом проведення слідчого експерименту від 27 грудня 2022 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_16 , з відеозаписом до нього; відеозаписом з нагрудних камер поліцейських, які прибули на місце події; висновком експерта №439 від 27 вересня 2022 року щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_7 ; висновком судово-психіатричного експерта №937 від 19 липня 2024 року щодо психічного стану ОСОБА_7 , зміст яких детально викладений у вироку суду першої інстанції.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК України, як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Доводи апеляційної скарги захисника про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України, на думку апеляційного суду, є безпідставними, з огляду на таке.

Колегія суддів зазначає, що умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризуються суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.

Розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивства через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється за їх суб`єктивною стороною. Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, поведінку винного після вчинення злочину тощо.

Як вбачається з вироку, судом встановлено, що 30 липня 2022 року в період часу з 22:00 год по 22:55 год., ОСОБА_13 , перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , під час конфлікту з громадянином Азербайджану ОСОБА_14 , що почався на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс останньому один удар металевим шампуром в ліве стегно, чим заподіяв тілесне ушкодження у вигляді колено-різаної рани з синцем навколо, з пошкодженням по ходу раневого каналу шкіри, підшкірно-жирової клітковини, м`язів, лівої стегнової артерії, з напрямком раневого каналу спереду до заду, зліва на право та дещо знизу доверху, що призвело до зовнішньої кровотечі та крововтрати, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в час спричинення, та перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_14 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 , у будинку АДРЕСА_2 , від спричинених травм, помер.

Відповідно до висновку експерта №887/2022 від 01 вересня 2022 року при судово-медичній експертизі трупа громадянина Азербайджану ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виявлено одну колено-різану рану - на лівому стегні з синцем навколо, з пошкодженням по ходу раневого каналу шкіри, підшкірно-жирової клітковини, м?язів, лівої стегнової артерії, з напрямком раневого каналу спереду до заду, зліва на право та дещо знизу доверху, яка утворилось від дії гострого плоского колюче-ріжучого знаряддя чи предмета, який мав як мінімум один гострий ріжучий край, спричинена незадовго до смерті, по ступеню тяжкості має ознаки тяжкого тілесного пошкодження по ознаці небезпеки для життя в час спричинення, є в причиновому зв`язку з настанням смерті. Також при судово-медичній експертизі трупа виявлено по одному садну на верхній губі зліва, на спинці носу, на чолі зліва, на правій китиці; дрібновогнищеві крововиливи в головному мозку (виявлені при судово-гістологічній експертизі шматочків внутрішніх органів), які виникли від контактів з тупими предметами; поверхневу рану на середній фаланзі вказівного пальця лівої китиці, яка виникла від ріжучої дії гострого предмету, і мають ознаки легких тілесних ушкоджень, не є в причиновому зв`язку з настанням смерті.

Вказані колено-різана рана лівого стегна з синцем навколо та поверхнева рана на вказівному пальці лівої китиці не могли утворитись внаслідок падіння з висоти власного росту (вертикального положення). Інші вказані тілесні ушкодження могли утворитись як внаслідок падіння з вертикального положення, так і за інших обставин, встановлення яких не входить в компетенцію лікаря судово-медичного експерта.

При судово-медичній і судово-гістологічній експертизах виявлені ознаки вогнищевої фрагментації кардіоміоцитів, вакуольної/гідропічної дистрофії в печінці, дистрофічних змін в нирках, склерозу коронарної артерії, гіпертрофії кардіоміоцитів, які не є в причиновому зв`язку з настанням смерті. При судово-токсикологічній експертизі крові з трупа ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , методом газо-рідинної хроматографії спиртів не виявлено.

Смерть громадянина Азербайджану ОСОБА_14 настала внаслідок колено-різаного поранення лівого стегна з пошкодженням лівої стегнової артерії, що призвело до зовнішньої кровотечі та крововтрати. Цей підсумок про причину настання смерті ґрунтується на даних судово-медичної експертизи трупа, підтверджується результатами судово-гістологічної експертизи шматочків внутрішніх органів та медико-криміналістичної експертизи клаптя шкіри з лівого стегна. Беручи до уваги ступінь розвитку трупних змін смерть настала біля 2-х діб до судово-медичної експертизи його трупа.

Під час допиту у суді експерт ОСОБА_26 підтримав наданий висновок та додатково пояснив, що ріжуча рана фаланги пальця і колота рана виникли в один період часу, але не може стверджувати, що виникли від одного предмету. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_22 являються крововтрати в результаті пошкодження. Вважає, що приблизно при такому пошкодженні та крововиливі для смерті необхідно 25 хв, при активному русі час суттєво зменшується.

З показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та протоколів слідчих експериментів, проведених з указаними свідками, слідує, що після того, як вони прийшли у приміщення, де перебував ОСОБА_13 , останній схопив двома руками ОСОБА_22 і не відпускав його, ОСОБА_27 закричав, що обвинувачений його підрізав; ОСОБА_18 намагався відтягнути обвинуваченого від ОСОБА_27 , однак це йому не вдавалось; свідки намагались вирвати шампур з руки ОСОБА_28 , це вдалося зробити тільки тоді, коли ОСОБА_18 тримав руку обвинуваченого, а ОСОБА_29 забрав такий. При цьому під час боротьби, спроб відірвати ОСОБА_28 від потерпілого, вони переміщувались по кімнаті, в певний момент опинились на порозі вхідних дверей, які були відчинені навстіж. Надалі з`явились працівники поліції, які, лише застосувавши фізичну силу, змогли зняти ОСОБА_28 з потерпілого, що був весь у крові та без свідомості.

Свідок ОСОБА_21 надав показання про те, що разом з працівниками поліції зайшов на подвір`я будинку АДРЕСА_2 . На порозі вхідних дверей побачив двох чоловіків, один з яких обвинувачений, котрий, сидячи на підлозі, тримав руками та ногами іншу особу, що лежала нерухомо та мовчки. Працівники поліції намагались відтягнути обвинуваченого, однак він чинив опір; відтягнути його вдалося лише через певний час.

Свідок ОСОБА_20 , який працює інспектором патрульної поліції, суду пояснив, що зайшовши на подвір`я будинку АДРЕСА_2 , побачив, як на порозі вхідних дверей лежать двоє чоловіків, один з яких, той, що був зверху, зараз є обвинуваченим ОСОБА_30 . Обвинувачений міцно схопив ногами й руками іншого чоловіка, який фактично не рухався, при цьому ОСОБА_28 кричав незрозумілою мовою та тримав руками лежачого. Він та інші поліцейські намагались відтягнути обвинуваченого, однак такий впирався та продовжував свої дії, не відпускав потерпілого. Застосовуючи фізичну силу, вдалось відірвати обвинуваченого, інший чоловік був весь у крові та повільно рухався.

Наведені показання свідків, зокрема ОСОБА_21 та ОСОБА_20 , підтверджуються відеозаписом з нагрудних камер поліцейських, які першими прибули на місце події. Зокрема, з указаного відеозапису слідує, що обвинувачений вчиняє активні дії з метою утримання ОСОБА_22 , який лежить пасивно на порозі вхідних дверей; у цей момент ОСОБА_18 намагається відтягнути обвинуваченого від племінника. Працівники поліції самостійно відкривають хвіртку та заходять на територію подвір`я разом зі свідком ОСОБА_21 . Обвинувачений не реагує на вимоги поліцейських та не відпускає ОСОБА_14 , тримаючи його руками та охоплюючи ногами. Лише з допомогою активної фізичної сили поліцейським вдається відірвати обвинуваченого від ОСОБА_27 , в цей момент останній ще рухається та проявляє ознаки життя, однак через мить втрачає свідомість та лежить нерухомо.

За цих обставин, на переконання колегії суддів, про наявність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння тілесних ушкоджень свідчить і той факт, що обвинувачений після нанесення удару шампуром у стегно потерпілого, помітивши гостру зовнішню кровотечу у ОСОБА_22 , не вивільнив його зі своїх обіймів, чинив опір як свідкам, які намагалися звільнити потерпілого, так і працівникам поліції, котрі також намагались зняти ОСОБА_28 з потерпілого і змогли зробити це лише через певний час, застосувавши до обвинуваченого фізичну силу. При цьому ОСОБА_13 не міг не розуміти, що утримує потерпілого, який стікає кров`ю, доволі тривалий у такій ситуації час, і що потерпілий у певний момент перестав робити будь-які спроби звільнитись самостійно та, надалі, перестав рухатись узагалі.

Відтак, саме поведінка обвинуваченого після нанесення тілесного ушкодження ОСОБА_23 , унеможливила надання останньому своєчасної медичної допомоги. Сам обвинувачений також жодним чином не намагався допомогти потерпілому та всіма силами перешкоджав наданню такої допомоги іншими особами.

Апеляційний суд також звертає увагу також і на те, що знаряддя нанесення тілесного ушкодження шампур, ОСОБА_13 самостійно з рук не випустив, такий, спільними зусиллями, змогли вирвати у нього свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Отже, діючи таким чином, ОСОБА_13 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого ОСОБА_22 . Водночас, наносячи потерпілому удар шампуром у стегно, обвинувачений діяв з невизначеним умислом, а тому повинен нести відповідальність за фактичними наслідками, які настали, - умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. Що стосується смерті потерпілого, то тут має місце вина у формі необережності, оскільки ОСОБА_13 не передбачав настання таких наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити.

Таким чином, дії обвинуваченого, всупереч апеляційних доводів, правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України.

Безпідставними є і покликання в апеляційній скарзі на те, що дії обвинуваченого обумовлені нападом на нього ряду (5-6) осіб, які у нічний час, прийшли до приміщення, у якому він відпочивав, та нанесли йому велику кількість ушкоджень, у період нанесення яких він втрачав свідомість.

Так, у ході допиту в суді першої інстанції обвинувачений зазначив, що до приміщення кімнати в будинку АДРЕСА_2 , близько 21:30 22:00 год. 30 липня 2022 року, коли він готувався до сну, лежав на підлозі, зайшло 5-6 осіб, серед яких він спершу впізнав ОСОБА_17 , а потім його брата ОСОБА_15 , останній наблизився до нього та, взявши руками за передпліччя, наніс удар головою в ділянку носа. Після чого відчував на собі ще удари та за своїм відчуттям розумів, що втрачає свідомість. При цьому у момент першого удару він продовжував сидіти на підлозі, а ОСОБА_31 , з метою нанесення удару, нагнувся над ним. Не пам`ятає, як розвивались події надалі. На нього напали несподівано та багато людей, але бачив і може впізнати лише вказаних двох, при цьому впевнений, що були й інші люди.

Таким чином, сторона захисту вказує, що обвинувачений, на якого раптово напали 5-6 осіб, діяв у стані необхідної оборони.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Отже, сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).

Отже, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж необхідно врахувати конкретні обставини кримінального провадження, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

При цьому у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Як слідує з матеріалів справи, про напад на обвинуваченого з боку потерпілого та його родичів ОСОБА_13 вказав під час допиту в суді першої інстанції.

Свідок ОСОБА_18 підтвердив, що дійсно наніс тілесні ушкодження обвинуваченому, однак для того, щоб відтягнути його від потерпілого, оскільки останній був агресивний, вчепився в його племінника та постійно кричав. При цьому ОСОБА_32 сказав, що ОСОБА_28 його підрізав, на них обох було багато крові.

На відеозаписі з камер поліцейських зафіксовано пояснення ОСОБА_17 , який повідомив поліцейським, що обвинувачений напав на потерпілого миттєво, лише після цього, з метою припинення нападу, до нього була застосована фізична сила.

За цих обставин, матеріалами кримінального провадження не підтверджено того факту, що нанесенню удару шампуром потерпілому передувало насильство щодо обвинуваченого з боку ОСОБА_22 та інших осіб, які прийшли до обвинуваченого.

При цьому, як зазначалось вище, у момент появи працівників поліції, ОСОБА_13 продовжував утримувати ОСОБА_22 , на слова поліцейських відпустити останнього не реагував, через що для припинення вказаних дій щодо нього була застосована фізична сила, що підтверджується як показаннями свідка ОСОБА_20 , так і відеозаписом з камер працівників поліції.

У своїй постанові від 6 лютого 2024 року у справі №295/4942/20 Верховний Суд виснував, що дії особи, яка захищається, визнаються правомірними лише у тому разі, якщо вчиняються протягом часу існування стану необхідної оборони, що визначається тривалістю суспільно небезпечного посягання, яке потребує негайного відвернення або припинення.

Попри те, що обвинувачений вказує на побиття його 5-6 особами, такий вказав, що ОСОБА_22 він не знав та раніше не бачив. Про те, що удари йому наносив саме ОСОБА_32 обвинувачений нічого не зазначав.

Водночас, він ствердив про присутність на місці події ОСОБА_15 , який, за словами обвинуваченого, вдарив його головою в ділянку носа, утім, вказані твердження були належно перевірені та спростовані судом першої інстанції, який, допитавши потерпілого ОСОБА_15 та свідка ОСОБА_24 , дослідивши відеозапис з камер спостереження патрульних, встановив, що ОСОБА_15 на місці події 30 липня 2022 року не було.

Погоджується колегія суддів і з висновками місцевого суду про те, що пояснення ОСОБА_7 про нанесення йому численних ударів 5-6 особами спростовуються відеозаписом з нагрудних камер працівників поліції, на якому на місці події виявлено, окрім обвинуваченого та потерпілого, свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , а також зафіксовано стан обвинуваченого після припинення конфлікту, та візуально видно ушкодження носа, інші травми непомітні; в ході огляду обвинуваченого лікарями швидкої медичної допомоги встановлено перелом носа, інших серйозних ушкоджень по тулубу та кінцівках не виявлено.

За таких обставин, жодних доказів того, що фізичне насильство було застосоване до ОСОБА_7 до, а не під час його захвату руками та ногами потерпілого, суду не представлено.

Водночас, виходячи з характеру та локалізації тілесного ушкодження, спричиненого ОСОБА_23 , та значної крововтрати, яка послідувала за ударом шампуром в стегно, спрямованості дій ОСОБА_7 на утримання потерпілого, який стікав кров`ю, руками та ногами, його подальшу поведінку, що унеможливила своєчасне надання потерпілому, який лежав нерухомо, медичної допомоги, апеляційний суд вважає, що такі дії обвинуваченого за своїми ознаками не становлять необхідної оборони (перевищення її меж), а набувають протиправного характеру і підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК України.

Доводи про те, що ОСОБА_13 втрачав свідомість у момент нанесення ударів до моменту його захвату потерпілого матеріалами справи не підтверджується. Стосовно можливої втрати свідомості обвинуваченим від ударів у період, коли він утримував ОСОБА_22 , то колегія суддів оцінює такі критично, оскільки свідки вказали, що весь час намагались розборонити ОСОБА_28 та потерпілого, однак він не давав цього зробити. По прибутті працівників поліції останні також намагались вивільнити потерпілого з захвату обвинуваченого, однак ОСОБА_28 цьому опирався. Таким чином, у випадку втрати свідомості обвинуваченим, свідки могли б вивільнити потерпілого, втім, цього не відбулося.

Твердження апелянта про те, що конфлікт спричинив не обвинувачений, а потерпілий та ОСОБА_18 , ОСОБА_19 для кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_7 значення не має, оскільки у ході не кожного конфлікту наносяться тілесні ушкодження та застосовуються гострі металеві предмети. У цій ситуації обвинувачений ствердив, що не пам`ятає вказаних подій, однак не виключає можливість нанесення ним удару потерпілому саме шампуром, наявність якого в приміщенні кімнати за місцем події не заперечує.

Більше того, в ході допиту в апеляційному суді обвинувачений вказав, що він лежав на підлозі праворуч від входу, тоді як шампури знаходились на столі в іншій частині кімнати. Відтак, для того, щоб взяти металевий шампур, ОСОБА_12 знадобилось підійти до столу. Наведене та подальше застосування шампура для пробиття стегна потерпілого, тримання цього шампура міцно в руці та чинення перешкод свідкам при спробі його забрати, свідчить, що обвинувачений, наносячи потерпілому тілесне ушкодження, діяв з, хоч і не визначеним, але умислом.

При цьому той факт, що згідно з висновком експерта №СЕ-19/114-22/14940-БД від 17 січня 2023 року, генетичні ознаки клітин у змивах з поверхонь руків`я шампура є змішаними, містять генетичні ознаки не менше двох осіб, серед них присутні ознаки букального епітелію ОСОБА_7 та зразки крові ОСОБА_14 , не спростовує показань свідків про їхнє намагання вирвати шампур з руки обвинуваченого.

Безпідставними є і доводи захисника про те, що показання ОСОБА_17 та ОСОБА_16 є непослідовними, упередженими щодо ОСОБА_28 , оскільки одразу по прибутті працівників поліції ОСОБА_18 повідомив поліцейських про обставини події, зокрема про те, що ОСОБА_13 раптово напав на його племінника ОСОБА_17 .

Крім цього, на виконання вимог ст. 23, ч. 3 ст. 224 КПК України, свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 були приведені до присяги та попереджені судом про кримінальну відповідальність за відмову давати показання і за давання завідомо неправдивих показань (а.с. 26-217, т. 2). Тобто судом першої інстанції дотримано встановлених кримінальним процесуальним законом вимог щодо допиту, зокрема, свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , а надані свідками показання є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими матеріалами справи.

Психічний стан обвинуваченого в момент події був предметом дослідження експертів, зокрема, згідно з висновком судово-психіатричного експерта №937 від 19 липня 2024 року, ОСОБА_13 в момент інкримінованих йому дій перебував у стані розгубленості. Однак, враховуючи факт повного заперечення обвинуваченим інкримінованих дій, перебування в інших емоційних станах (фізіологічний стан, виражене емоційне збудження, емоційне напруження, стрес, сильний страх, відчай і т.п.), які суттєво могли вплинути на його поведінку, що може розглядатися як психологічна підстава стану сильного душевного хвилювання, не є можливим.

Водночас, відповідно до висновку експерта №439 від 27 вересня 2022 року, на час здійснення досудового розслідування ОСОБА_13 психічним захворюванням не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період інкримінованих дій ОСОБА_13 хронічним психічним захворюванням та недоумством не страждав і не перебував у тимчасовому чи іншому хворобливому стані психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.

За наведеного, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що відсутні підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого на ст. 116 КК України (умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання) чи ст. 123 КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження, заподіяне у стані сильного душевного хвилювання).

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_12 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України.

Стосовно заявленого цивільного позову, то захисник просить такий задовольнити частково.

Як слідує з матеріалів справи, потерпілий ОСОБА_15 звернувся до ОСОБА_7 з цивільним позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок суспільно небезпечного діяння, у якому просив стягнути з ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 800 000 гривень.

Вказаний цивільний позов задоволено судом та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_15 відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 800 000 гривень.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Така позиція колегії суддів узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зазначеною у постановах від 27 жовтня 2022 року у справі № 200/1437/18, від 15 листопада 2022 року у справі № 635/6067/19, від 16 лютого 2023 року у справі №289/1825/19.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Однією з обов`язкових умов настання відповідальності є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та заподіянням шкоди, який полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

Мотивуючи своє рішення в частині вирішення цивільного позову, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав задоволення позову.

Слід зазначити, що цивільний позивач (батько загиблого) втратив будь-який зв`язок з сином з часу його смерті, було порушено звичний для нього зв`язок з рідною людиною. Цивільному позивачу завдано значних душевних страждань, пов`язаних зі смертю сина, безповоротна втрата якого спричинила та спричинятиме у подальшому йому психологічне напруження та розчарування, оскільки рідна людина (син) більше не братиме участь у його житті. Він назавжди втратив сина, якого йому інша особа замінити ніколи не зможе, незаконні дії ОСОБА_7 позбавили його позитивних емоцій, викликах спілкуванням з сином.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі та гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_15 через загибель сина ОСОБА_14 заподіяно моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі та гідності, моральних переживаннях, втраті надії на виховання онуків. У ОСОБА_15 через смерть сина значно погіршилось здоров`я, він тривалий час перебував на лікуванні, відчував постійний дискомфорт, у нього порушились нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного способу життя, через понесений сором та приниження порушились стосунки з оточуючими людьми, друзями та товаришами, котрим він не зміг пояснити, чому не захистив сина. Змиритися з тим, що обвинувачений цинічно і зухвало своїми діями спричинив смерть його сина він не зможе. Від цього страждає не лише позивач, а й його близькі та рідні, він відчуває постійний дискомфорт через відсутність сина, можливості в майбутньому мати його дітей своїх онуків, як продовження роду, що для чоловіка-мусульманина є вкрай важливим.

Враховуючи викладене, виходячи із вимог розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_15 800 000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Такий розмір моральної шкоди, на думку колегії суддів, відповідає характеру кримінального правопорушення і глибині душевних страждань потерпілого.

Крім цього, апеляційний суд зауважує, що завдані потерпілому душевні страждання не мають грошового еквіваленту, понесені ним втрати не є майновими чи репутаційними, відтак такі не можуть бути підтверджені у звичному порядку. У кожному разі, моральна шкода є оціночним поняттям. Визначаючи суму грошового стягнення, колегія суддів виходить з того, що фізична втрата рідної людини є найбільшою з усіх можливих втрат.

За наведених обставин, на переконання колегії суддів, апеляційна скарга сторони захисту не містять правових підстав для скасування оскарженого вироку суду щодо ОСОБА_7 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо обвинуваченого судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 , подана в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Личаківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4