Житомирський апеляційний суд
Справа №278/6428/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/483/25
Категорія ч.2 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №278/6428/24 за апеляційною скаргою прокурора Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 29.01.2025 відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бариші Ємільчинського району, Житомирської області, військовослужбовця призваного за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 років.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням протягом 2 років іспитового строку, якщо він протягом визначеного судом строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК зобов`язано ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 13530 грн. 30 коп. судових витрат на залучення експертів при проведенні експертиз.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 10.10.2024.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 04 жовтня 2024 року близько 19 год 28 хв водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «BMW Х3», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », рухався ним по проїзній частині автодороги М-21 «Виступовичі-Житомир-Могилів-Подільський», в межах с.Іванівка Житомирського району та області, зі сторони м.Зв`ягель в напрямку м. Житомир.

Рухаючись у вказаний день, час та місці зазначеним транспортним засобом, водій ОСОБА_9 в порушення вимог пунктів 2.3.6), 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі ПДР), перевищуючи максимально дозволену швидкість руху у населеному пункті, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода, якого він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, щоб пропустити пішохода, в результаті чого передньою правою частиною автомобіля допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка переходила проїзну частину автодороги М-21 «Виступовичі-Житомир-Могилів-Подільський» в межах с. Іванівка Житомирського району та області, з права на ліво відносно напрямку руху транспортного засобу на нерегульованому пішохідному переході, позначеному дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 «Пішохідний перехід» та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.2 ПДР.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події.

Порушення водієм ОСОБА_9 вимог пунктів 2.3. 6), 12.3, 18.1 ПДР знаходиться у причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, як незаконний, та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. При цьому, звертає увагу на те, що останній вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, наслідком якого вказаного кримінального правопорушення є смерть потерпілої ОСОБА_10 . Крім того, зазначене кримінальне правопорушення вчинено у вечірній час доби, на оживленій автодорозі М-21 «Виступовичі-Житомир- Могилів-Подільський» в межах с. Іванівка Житомирського району, який передньою правою частиною автомобіля допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка переходила проїзну частину автодороги на нерегульованому пішохідному переході. Наголошує, що суд першої інстанції залишив поза увагою та належним чином не проаналізував характер та тяжкість вчиненого злочину, його суспільну небезпеку, хоча по відношенню до наслідків вина засудженого є необережною, однак ОСОБА_9 порушив ПДР, що призвело до невідворотних наслідків у виді смерті потерпілої ОСОБА_10 .

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, адвокат ОСОБА_8 вважає її безпідставною, просить відмовити в її задоволенні, а вирок суду відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який просив задовольнити подану апеляційну скаргу, пояснення захисника, обвинуваченого та потерпілого, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції дотримався вище наведених вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, їх кримінально-правова кваліфікація, доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржено, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Предметом апеляційного розгляду у цій справі є призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_9 .

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість та відсутність підстав для застосування положень ст.75 КК України з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 12 липня 2018 (справа № 745/398/16-к), від 27 березня 2019 року (№750/6149/17), від 20 листопада 2019 року (№ 628/1614/17), від 27 лютого 2020 року (№610/84/19), від 19 серпня 2021 року (№ 759/8998/21), та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

При вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке у відповідності до норм ст.12 КК України, є неумисним тяжким злочином, його суспільну небезпеку та наслідки у вигляді смерті однієї людини, ставлення обвинуваченого до вчиненого, який повністю визнав свою вину, відшкодував завдану шкоду.

Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема, те, що обвинувачений ОСОБА_9 не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину, проходить військову службу за призовом за мобілізацією, за місцем служби характеризується виключно позитивно, є учасником бойових дій, отримав поранення та відповідні травми під час захисту Батьківщини. Взято до уваги судом першої інстанції і прохання командування військової частини не позбавляти волі обвинуваченого, який залучений до оборонних заходів в районі ведення активних бойових дій.

Апеляційним судом також враховано клопотання командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 від 15.03.2025 №9027 адресоване Житомирському апеляційному суду про залишення оскарженого вироку відносно ОСОБА_9 без змін. При цьому, командир частини зобов`язується забезпечити належний нагляд за поведінкою та перевихованням ОСОБА_9 .

В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, відповідно до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданої шкоди. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Як вбачається із вироку, при призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції взяв до уваги і позицію потерпілого ОСОБА_7 щодо призначення покарання, який жодних претензій до обвинуваченого немає, просив не позбавляти його волі. Аналогічну позицію потерпілий ОСОБА_7 висловив і в ході апеляційного розгляду.

Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_9 призначене у виді позбавлення волі, в межах санкції кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, із застосуванням положень ст.75 КК України, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим в наслідок м`якості у суду не має.

На переконання апеляційного суду, призначене ОСОБА_9 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Твердження прокурора про те, що суд не взяв до уваги характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, конкретні фактичні обставини є безпідставними, оскільки ці обставини повністю враховані судом при призначенні покарання та взяті до уваги у сукупності з іншими обставинами провадження.

У зв`язку з тим, що в апеляційній скарзі прокурора відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст.75 КК України до обвинуваченого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між ним та вчиненими злочинними діями, апеляційний суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

В апеляційній скарзі не зазначені конкретні обставини або докази, які б свідчили про невідповідність покарання, призначеного обвинуваченому судом першої інстанції, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі прокурора - відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 29.01.2025 відносно ОСОБА_9 , без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді :