Справа № 191/2037/25
Провадження № 1-кс/191/350/25
У Х В А Л А

іменем України

29 квітня 2025 року м. Синельникове

Слідчий суддя Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Синельникове клопотання начальника відділення СВ Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна, погодженого прокурором Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_4 , а також перевіривши надані матеріали клопотання, включаючи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000539 від 27.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Начальник відділення СВ Синельниківського РУП звернувся до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, яке обґрунтовує тим, що 27.04.2025 о 04:57 годині водій ОСОБА_5 , (військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 , звання капітан, посада командир з ремонтної роботи), керуючи автомобілем марки «TOYOTA SEQUOIA» на іноземній реєстрації НОМЕР_2 , здійснюючи рух по польовій дорозі яка пролягає між с. Зайцеве - с. Тернове в межах Синельниківського району, зі сторони с. Тернове в напрямку с. Зайцеве не впорався з керуванням та допустив перекидання вказаного автомобілю. В результаті ДТП отримали тілесні ушкодження: водій ОСОБА_5 , отримав тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, СГМ. Госпіталізовано до Синельниківськоі ЦМЛ., пасажири автомобілю: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (військовослужбовець ВЧ НОМЕР_3 , офіцер штабу, лейтенант), отримав тілесні ушкодження: перелом правої ноги. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 , майор, посада заступник командира батальйону), отримав тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, СГМ.

В ході проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, в період часу з 08:30 години до 11:00 годин 27.04.2025, на ґрунтовій дорозі яка пролягає між с. Тернове та с. Зайцеве в межах Синельниківського району, Дніпропетровської області, за GPS координатами 48.4430635, 35.7003472, оглянуто та вилучено автомобіль марки «TOYOTA SEQUOIA» 2001 року випуску, VIN НОМЕР_4 , на іноземній реєстрації НОМЕР_2 , користувачем якого на момент дорожньо транспортної пригоди є ОСОБА_5 .

27.04.2025 вищевказаний транспортний засіб визнано речовими доказом у кримінальному провадженні за №0000539 від 27.04.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Враховуючи те, що вилучений автомобіль марки «TOYOTA SEQUOIA» 2001 року випуску, VIN НОМЕР_4 , на іноземній реєстрації НОМЕР_2 , має безпосереднє значення та пов`язане з учиненим кримінального правопорушення, а також зберіг на собі слідову інформацію вчиненого кримінального правопорушення.

Із змісту ст. 25 КПК України вбачається, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Згідно ч. 4 ст. 38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Так, згідно ст.84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ, матеріальні об`єкти в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичної або фізичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.

При цьому згідно ч. 2 ст. 170 КПК України «арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації;»

Виходячи з вищевикладеного та відомостей, які містяться в матеріалах кримінального провадження, є реальні обґрунтовані підстави вважати, що у разі не накладення арешту на вказаний вище автомобіль та повернення його фактичному власнику, чи будь-яким іншим особам, сліди наявні на ньому, які несуть у собі необхідну інформацію про скоєну дорожньо-транспортну пригоду можуть бути втрачені чи навмисно знищені і як наслідок проведення об`єктивного досудового розслідування у кримінальному провадженні, шляхом проведення відповідних судових експертиз буде унеможливлене.

Таким чином, у даному кримінальному провадженні накладення арешту на автомобіль марки «TOYOTA SEQUOIA» 2001 року випуску, VIN НОМЕР_4 , на іноземній реєстрації НОМЕР_2 , з механічними пошкодженнями характерними при ДТП, є необхідною мірою, яка забезпечить позбавлення можливості будь-якою особою розпоряджатися ним та користуватися на певний необхідний строк, що забезпечить належне проведення у кримінальному провадженні необхідних слідчих дій та прийняття у ньому об`єктивного та неупередженого рішення.

На підставі викладеного, з метою забезпечення виконання завдань кримінального провадження щодо швидкого, повного та неупередженого розслідування, виникає необхідність у накладенні арешту на автомобіль марки «TOYOTA SEQUOIA» 2001 року випуску, VIN НОМЕР_4 , на іноземній реєстрації НОМЕР_2 .

У зв`язку з цим, слідчий просить накласти арешт на вилучений колісний транспортний засіб автомобіль: марки «TOYOTA SEQUOIA» 2001 року випуску, VIN НОМЕР_4 , на іноземній реєстрації НОМЕР_2 , користувачем якого на момент дорожньо транспортної пригоди є ОСОБА_5 , з механічними пошкодженнями характерними при ДТП, який було вилучено 27.04.2025, на ґрунтовій дорозі яка пролягає між с. Тернове та с. Зайцеве в межах Синельниківського району, Дніпропетровської області, за GPS координатами 48.4430635, 35.7003472, з позбавленням права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, а також з визначенням місця зберігання за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Довженка, №103.

Начальник відділення та прокурор у судове засідання не з`явилися, однак надали заяви про розгляд клопотання без їх участі, клопотання підтримали та просили його задовольнити.

ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі. З клопотанням про арешт майна належного йому автомобілю згоден.

Слідчий суддя, з урахуванням заяв учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 18 ч.1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді - судді суду першої інстанції належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно ч. ч. 3-7 статті 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що : існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням. Ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження припиняє свою дію після закінчення строку її дії, скасування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом. З моменту втрати чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення, передбачених пунктами 3-4-1, 8, 9 частини другої статті 131 цього Кодексу, припиняє свою дію. Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених пунктами 3-4-1, 6-9 частини другої статті 131 цього Кодексу, не допускається, якщо під час кримінального провадження втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, крім випадків накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів. Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються. До клопотання слідчого, дізнавача, прокурора про застосування, зміну або скасування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.

В обґрунтування доводів клопотання слідчому судді надано копії : Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0000539 від 27.04.2025 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України; рапорту помічника чергового Синельниківського РУП від 27.04.2025 року; протокол огляду місця ДТП від 27.04.2025 року; схеми до протоколу огляду місця ДТП від 27.04.2025 року; протоколу допиту свідка ОСОБА_5 від 27.04.2025 року; декларації про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою; посвідчення офіцера ЗСУ на ім`я ОСОБА_5 ; постанови про доручення до кримінального провадження речових доказів від 27.04.2025 року.

Відповідно до п.7 ч.2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно вимог п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів

За змістом ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати : правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 статті 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, у клопотанні зазначено, що у даному кримінальному провадженні накладення арешту на вищезазначений автомобіль та мопед, є необхідною мірою, яка забезпечить позбавлення можливості будь-якою особою розпоряджатися ними та користуватися на певний необхідний строк, що забезпечить належне проведення у кримінальному провадженні необхідних слідчих дій та прийняття у ньому об`єктивного та неупередженого рішення.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 175 КПК України, ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим (дізнавачем), прокурором, на яких також покладається обов`язок визначення місця зберігання тимчасово вилученого майна.

Оскільки в матеріалах клопотання міститься достатньо відомостей про факт вчинення кримінального правопорушення та наявність підстав вважати тимчасово вилучене майно доказами в кримінальному провадженні, обмеження права власності на це майно, на думку слідчого судді, є розумним і співмірним завданням кримінального провадження.

Крім того, слідчий суддя роз`яснює, що відповідно до ст.174 КПК України, за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника чи володільця майна, якщо вони доведуть, що потреба у застосуванні такого заходу відпала, арешт майна може бути скасовано повністю або частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2,3,7,16, 98, 107, 131, 170-175, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання начальника відділення СВ Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на вилучений колісний транспортний засіб - автомобіль марки «TOYOTA SEQUOIA» 2001 року випуску, VIN НОМЕР_4 , на іноземній реєстрації НОМЕР_2 , користувачем якого на момент дорожньо транспортної пригоди є ОСОБА_5 , з механічними пошкодженнями характерними при ДТП, який було вилучено 27.04.2025, на ґрунтовій дорозі яка пролягає між с. Тернове та с. Зайцеве в межах Синельниківського району, Дніпропетровської області, за GPS координатами 48.4430635, 35.7003472, з позбавленням права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, а також з визначенням місця зберігання за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Довженка, №103.

Контроль за виконанням ухвали покласти на начальника відділення СВ Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятиденний строк з дня її проголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1