Номер провадження: 11-кп/813/1916/25
Справа № 521/2009/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції виділені матеріали кримінального провадження №0000012 від 06.01.2023 року за апеляційною скаргою прокурора Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 27.05.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

установив

На розгляді Хаджибейського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000012 від 06.01.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України.

Ухвалою суду 1-ої інстанції частково задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, строком до 26.07.2025 року із визначенням застави у розмірі 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1059800 (один мільйон п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот) гривень.

Не погоджуючись з ухвалою суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання прокурора та продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається на наступне:

- суд не в повній мірі врахував той факт, що ризики, заявлені у клопотанні прокурора не зменшились, а тому підстави для визначення розміру застави відсутні;

- суд не прийняв до уваги той факт, що обставини вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , свідчать про те, що заявлені ризики виправдовують тримання його під вартою, а більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, з визначенням розміру застави, буде недостатнім для запобігання цим ризикам.

- приймаючи рішення про надання обвинуваченому право на внесення застави, поза увагою суду залишились обставини вчинення злочину, який відноситься до злочинів проти основ національної безпеки України.

Від обвинуваченого ОСОБА_7 надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких він просить закрити апеляційне провадження, зокрема, посилаючись на те, що постановлена судом 1-ої інстанції ухвала в частині визначення розміру застави апеляційному оскарженню не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили апеляційне провадження закрити, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішенняповинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Хаджибейськомурайонному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000012 від 06.01.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось) та зауважує, що на теперішній час судом досліджуються докази, тобто триває стадія судового розгляду, в ході якої, з огляду на положення ст.ст. 89, 94 КПК України, буде надана відповідна оцінка діям обвинувачених, наявним у матеріалах справи доказам, в тому числі їх сукупності, а також обґрунтованості самого обвинувачення в цілому.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення по суті, оскільки, окрім як дослідивши клопотання прокурора, оскаржену ухвалу суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

Натомість, ухвалою суду 1-ої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 був продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого із визначенням застави в розмірі, передбаченому положеннями п.3 ч.5 ст.183 КПК України.

Щодо тверджень сторони захисту про те, що прокурором фактично оскаржена ухвала суду в частині визначення обвинуваченому застави, яка постановлена під час судового розгляду кримінального провадження і до ухвалення рішення по суті, то тому така ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, апеляційним судом враховується наступне.

За правилами ч. 2 ст. 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 цієї статті.

Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 394 КПК ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Частиною 4 ст. 399 КПК визначено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.

Проте твердження сторони захисту щодо необхідності відмови у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу судді районного суду про обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не узгоджуються з наведеними нормами процесуального закону.

Як убачається зі змісту апеляційної скарги прокурора, він оскаржував ухвалу суду не лише в частині визначення обвинуваченому застави, яку було постановлено під час судового розгляду кримінального провадження, а просив її скасувати повністю із постановленням нової про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави, як просив про це в клопотанні.

При цьому, апеляційний суд враховує, що на підставі ч. 3 ст. 183 КПК визначення розміру застави було правом суду при прийнятті рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а не є у цьому кримінальному провадженні окремим запобіжним заходом.

Також слід зауважити, що раніше ухвалами Малиновського (нині - Хаджибейського) районного суду м. Одеси відносно ОСОБА_7 продовжувався строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою тав силу вимог ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану, розмір застави не визначався.

Натомість, оскаржуваною ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 27.05.2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а застава передбачена як альтернативний запобіжний захід і є невід`ємною частиною вказаного судового рішення.

Так, процесуальним законом передбачено оскарження в апеляційному порядку ухвал суду про застосування/продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, і оскарження альтернативного запобіжного заходу у виді застави, визначеного поряд з основним в ухвалі місцевого суду, не може розглядатися як оскарження іншого запобіжного заходу.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що ухвала суду 1-ої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає апеляційному оскарженню, тому підстав для закриття апеляційного провадження, не вбачає.

Натомість, апеляційний суд вважає, що при постановленні ухвали, суд першої інстанції припустився порушень вимог КПК України, що тягне за собою її безумовне скасування, з огляду на наступне.

Так, на теперішній час кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000012 від 06.01.2023 року перебуває на стадії судового розгляду, судом 1-ої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи.

Натомість, поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що згідно ч.6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме у виді тримання під вартою.

Щодо вимог апеляційної скарги прокурора про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави з огляду на існування ризиків, передбачених ст. 177-178 КПК України, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261,402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Згідно наданих матеріалів виділеної судової справи, на теперішній час кримінальне провадження №0000012 знаходиться на стадії судового провадження, метою якого відповідно до статті 17 КПК є встановлення судом поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначених в обвинувальному акті кримінальних правопорушеннях за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів, що виключає можливість оцінки судом обґрунтованості підозри, однак попри таке, оцінці судом підлягають наявність та/або продовження існування ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Клішин проти України" у справі від 23.01.2012 №30671/04 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Зокрема доказами на обґрунтування ризику можуть бути зокрема фактичні знищення, ховання або спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; показання свідків, про намір підозрюваного вчинити дії особи, спрямовані на знищення, схов або спотворення важливих для слідства речей чи документів, спроба підозрюваної особи вчинити дії направлені на знищення доказів - підтверджені документально; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні - підтверджені документально; документи, підтверджуючі, що підозрюваний вчиняв подібні дії у минулому, показання свідків, дані про особу, підтверджуючі його протиправну поведінку; інформація про притягнення особи до кримінальної відповідальності або до адміністративної відповідальності, інформація про кримінальні зв`язки особи; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином - підтверджене документально; необхідні докази того, що особа вчиняє якісь конкретні дії, направлені на створення перешкод правосуддю.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний чи обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) буде здійснювати відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого, зокрема, обвинувачується ОСОБА_7 , передбачене ч.2 ст. 111 КК за класифікацією статті 12 КК належить до особливо тяжких кримінальних правопорушень, відповідальність за вчинення якого передбачає можливість покарання у виді довічного позбавлення волі та зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, що узгоджується із позицією ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Так, у рішенні ЄСПЛ по справі «Бессієв проти Молдови» суд вказав, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що наведені у клопотанні прокурора обставини у сукупності дають достатні підстави вважати наявним та обґрунтованим ризик втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду обвинуваченого ОСОБА_7 .

Так, з огляду на військову агресію проти України в уповноважених органів ускладнене здійснення належного контролю за перетином особами державного кордону України. Зазначена обставина свідчить про можливість його перетину, у тому числі поза офіційними пунктами пропуску. А тому існуючі законодавчі обмеження для виїзду громадян України за кордон, на що звертала увагу сторона захисту, не виключають такої можливості, оскільки ОСОБА_7 має паспорт громадянина РФ, отже може вчини спроби перетнути кордон поза офіційними пунктами пропуску.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді застави до обвинуваченого ОСОБА_7 , з урахуванням наявних ризиків, а також, враховуючи що інкримінований злочин вчинений під час дії воєнного стану в України, тому апеляційний суд, на підставі абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, вважає що запобіжний захід у виді застави, не зможе в повній мірі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, нівелювати наявні ризики та не забезпечить дієвості кримінального провадження.

Оцінивши доводи, наведені у клопотанні та апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд вважає, що наведені обставини свідчать про високий ступінь наявних ризиків того, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення, й при цьому судом оцінена наявність обставин, які за статтею 178 КПК повинні враховуватись при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, зокрема міцність його соціальних зв`язків, наявність в нього постійного місця роботи, задовільний стан здоров`я тощо.

Обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК України, що виключають можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.

Також, апеляційний суд враховує те, що стороною захисту ухвала суду про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою оскаржена не була При цьому, згідно ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги, тому колегією суддів в ухвалі надана оцінка доводам прокурора, доводи сторони захисту враховуються, однак у зв`язку з неподанням нею апеляційної скарги, не перевіряються в апеляційному порядку.

Пункт 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із постановленням нової про задоволення клопотання прокурора.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив

Апеляційну скаргу прокурора Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 27.05.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України скасувати.

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою клопотання прокурора Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_9 , - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою, без визначення розміру застави, до 26.07.2025 року.

Строк дії ухвали щодо продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 припиняє свою дію 26.07.2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4