УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 450/3669/23

провадження № 51-2630ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 березня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 червня 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 березня 2025 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з часу фактичного його затримання та приведення вироку до виконання. Запобіжний захід обвинуваченому у виді домашнього арешту до вступу вироку в законну силу залишено без мін. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та долю речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що 24 квітня 2023 року приблизно о 12:54 за обставин, детально викладених у вироку, керуючи автомобілем марки «RENAULT» модель «MEGANE» реєстраційний номер НОМЕР_1 ,будучи в стані алкогольного сп`яніння, керував вищевказаним транспортним засобом, рухаючись в межах населеного пункту зі швидкістю близько 60 - 70 км/год у напрямку села Скнилів Львівського району Львівської області, був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості у дорожній обстановці та не обрав безпечної дистанції відносно спеціалізованого вантажного фургону марки «VOLKSWAGEN» модель «CRAFTER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який перебував у нерухомому положенні попутно попереду, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, без причин технічного характеру допустив зіткнення із цим фургоном, в результаті чого відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пасажир керованого ним автомобіля ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, а транспортні засоби зазнали технічні пошкодження.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03 червня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить оскаржені судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 скасувати через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляду у суді першої інстанції.

Стверджує, що суди попередніх інстанцій не врахували обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а саме те, що: засуджений визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, просив вибачення у потерпілого й той його пробачив, відшкодував потерпілому завдану шкоду, співпрацював з правоохоронними органами, що виразилося у наданні повних пояснень та явки до органу досудового розслідування. Також суди не врахували висновку органу пробації.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, дійшов необґрунтованого висновку про відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів щирого каяття засудженого, оскільки під час досудового розслідування та судового провадження останній визнав свою вину, попросив вибачення в потерпілого, систематично цікавився станом його здоров`я, відшкодував моральну шкоду та повідомив суд про своє щире каяття, що, на переконання захисника, є доказом формування в засудженого психоемоційного усвідомлення скоєного ним діяння, усвідомлення негативних наслідків.

Захисник наголошує, що указані обставини свідчать про можливість призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК без реального позбавлення волі, а саме у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Крім того, у касаційній скарзі йдеться про те, що суди попередніх інстанцій протиправно врахували факт притягнення ОСОБА_5 постановою Сихівського районного суду м. Львова від 15 січня 2019 року до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), як обставину, яка обтяжує покарання, оскільки, відповідно до ст. 39 цього Кодексу, він вважається таким, що не був підданий адміністративному стягненню.

Також захисник вважає, що відмовивши у затвердженні угоди про примирення, суд проявив упередженість, оскільки на стадії розгляду справи до ухвалення вироку уже висловив свою позицію.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та зміст доданих до неї копій оскаржених судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, згідно з ст. 438 КПК, є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність таких підстав, суд має керуватися приписами статей 412-414 цього Кодексу.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 286-1 КК у касаційній скарзі захисником не оспорюються, їх обґрунтованість нею не заперечується.

Твердження захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Як убачається із оскаржених судових рішень, суди попередніх інстанцій дотримались вимог закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання.

З вироку Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 березня 2025 року вбачається, що, обираючи ОСОБА_5 вид та розмір покарання, суд належним чином врахував всі обставини, зокрема характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав частково, шкоду потерпілому відшкодував, у лікаря нарколога та лікаря-психіатра на обліку не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався. Водночас суд зазначив, що постановою Сихівського районного суду м. Львова від 15 січня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, а отже обвинувачений раніше допустив керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, яке не спричинило наслідків, притаманних злочину, але належних висновків для себе не зробив та повторно допустив керування транспортним засобом після вживання алкоголю, не отримавши водійські права після вилучення. Врахував суд й думку потерпілого, який претензій до обвинуваченого не має, цивільний позов не заявляв та просив суд не застосовувати до обвинуваченого суворе покарання, а також висновок органу пробації, який оцінив критично, оскільки ОСОБА_5 , будучи особою, яка була позбавлена права керування транспортним засобом за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, вчинив правопорушення, яке на цей раз має ознаки злочину та призвело до тяжких наслідків. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд врахував добровільне відшкодування шкоди потерпілому. Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.

За результатом апеляційного перегляду вироку Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 березня 2025 року суд апеляційної інстанції не встановив порушень під час призначення покарання, погодився з висновками місцевого суду та зазначив мотиви, з яких залишив апеляційну скаргу захисника без задоволення.

В межах повноважень, визначених ст. 404 КПК, та в порядку, передбаченому ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам її касаційної скарги, зокрема про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Залишаючи вирок суду без змін, зазначив в ухвалі достатні підстави, з яких визнав апеляційну скаргу захисника необґрунтованою і в цій частині.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_5 покарання та відсутності підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, вказавши, що місцевий суд правильно врахував характер та тяжкість вчиненого ним злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, спосіб вчинення злочину, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, наявність обставини, яка пом`якшує покарання (добровільне відшкодування шкоди), та відсутність обставин, що його обтяжують.

Доводи апеляційної скарги про наявність у ОСОБА_5 щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання, суд апеляційної інстанції вмотивовано визнав необґрунтованими. Зауважив, що останній вину у вчиненому визнав частково, що з урахуванням встановлених фактичних обставин кримінального провадження, суд правильно розцінив як відсутність в обвинуваченого щирого жалю через вчинений злочин та осуду своїх протиправних дій.

Доводи щодо врахування факту притягнення обвинуваченого у 2019 році до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд визнав безпідставними, зауваживши, що відповідно до ст. 39 КУпАП, вказане має значення лише для юридичної оцінки його дій у разі вчинення протягом року нового адміністративного правопорушення.

Підстав для застосування ст. 69 КК колегія суддів апеляційного суду не встановила.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, в мотивувальній частині відображено, серед іншого, зміст доводів та вимог апеляційної скарги захисника та надано на них вичерпні відповіді.

Оцінюючи правильність висновків суду апеляційної інстанції, касаційний суд виходить із того, що за приписами ч. 1 ст. 69 КК суду надано повноваження призначити більш м`яке покарання, ніж зазначене в санкції статті за відповідний злочин, виключно за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Це означає, що певні обставини (або їх сукупність) одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі про кримінальну відповідальність: вони визнані судом такими, що пом`якшують покарання, відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Натомість достатніх підстав для застосування ст. 69 КК суди попередніх інстанцій обґрунтовано не встановили, оскільки у даному кримінальному провадженні наявна лише одна обставина, яка пом`якшує покарання.

Що ж стосується доводів касаційної скарги про наявність у ОСОБА_5 щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання, то колегія суддів касаційного суду виходить з такого.

Суд апеляційної інстанції небезпідставно зважив на усталену правозастосовну практику Верховного Суду, за якою щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї протиправної поведінки. Йому притаманне не просто формальне визнання винуватим тих обставин, які ставляться в провину, та своєї винуватості, а дійсне засудження свого вчинку, готовність змінити спосіб життя і не вчиняти нових правопорушень, яке характеризує поведінку винуватого з позицій її внутрішньої переорієнтації, критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і це має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Натомість з оскаржених судових рішень вбачається, що ОСОБА_5 вину у вчиненому визнав частково, вказав, що вживав алкогольні напої не в день ДТП, а напередодні. Такі показання місцевий суд спростував, врахувавши, серед інших доказів, і висновок експерта № 107/23 від 07 червня 2023 року, відповідно до якого рівень етанолу в крові ОСОБА_5 при доставленні до лікарні у день ДТП складав 1,60 проміле. Такі показання, за вмотивованим висновком суду першої інстанції, спрямовані на уникнення останнім кримінального покарання за вчинений ним злочин, що в суді апеляційної інстанції стороною захисту не спростовано.

Зазначені обставини отримали вірну оцінку як такі, що не свідчать про наявність у діях засудженого ознак щирого каяття. Інших доказів або документів, які би свідчили про протилежне, з матеріалів кримінального провадження суди не встановили. Не йдеться про такі й у касаційній скарзі захисника.

Щодо доводів про наявність активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то такі також є безпідставними.

Під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Проте, у з`ясуванні яких саме обставин ОСОБА_5 надав допомогу тим, що надавав суду показання, спрямовані на уникнення останнім кримінального покарання за вчинений ним злочин, з касаційної скарги не вбачається.

Разом із тим, прибувати за викликом до слідчого, прокурора є обов`язком особи, яку викликають у кримінальному провадженні, виконання якого забезпечується примусовими заходами, передбаченими законом. Той факт, що обвинувачений надав свої пояснення та з`являвся за викликом, в контексті встановлених обставин не створює підґрунтя до визнання судом таких його дій активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення.

Досудова доповідь органу пробації, на висновок якої звертає увагу захисник в касаційній скарзі, врахована судами у сукупності з іншими обставинами справи як така, що містить обов`язкових для суду висновків, оскільки заснована на дослідженні і оцінці лише окремих із тих обставин, які є предметом судового розгляду, і взята судами до уваги у їх сукупності та взаємозв`язку.

Що стосується доводів захисника про упередженість судді при ухваленні вироку через відмову у затвердженні угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим в цьому провадженні, то такі не ґрунтуються на вимогах закону.

За приписами ч. 7 ст. 474 КПК у разі відмови суду в затвердженні угоди, укладення якої ініційовано на стадії досудового розслідування, судове провадження за згодою сторін кримінального провадження продовжується в загальному порядку. У разі незгоди однієї із сторін із продовженням судового провадження у загальному порядку досудове розслідування продовжується в загальному порядку. У разі відмови суду в затвердженні угоди, укладення якої ініційовано на стадії судового провадження, останнє продовжується у загальному порядку.

Водночас ст. 76 КПК не передбачає, що продовження судового провадження у загальному порядку за таких обставин має здійснювати інший суддя.

Разом із тим, в касаційній скарзі не йдеться про те, що обставини, про які зазначено в п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК, сторона захисту порушувала питання в порядку, визначеному § 6 Глави 3 КПК, як і про те, що в провадженні є невирішені заяви про відвід/самовідвід судді ОСОБА_8 чи необґрунтовані процесуальні рішення з цих питань.

Сама по собі відмова суду у затвердженні угоди сторін в кримінальному провадженні не є належним підґрунтям до обґрунтованих сумнівів у неупередженості судді відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК, як таких, що виключають участь судді в кримінальному провадженні.

Захисник безпідставно стверджує, що судами враховано факт притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, як обставину, що в аспекті ст. 67 КК обтяжує покарання, оскільки з оскаржених судових рішень такого не вбачається, отже відповідні доводи касаційної скарги захисника є необґрунтованими.

Факт притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП у даному кримінальному провадженні характеризує засудженого як особу, яка всупереч приписам відповідних законів та інших нормативних актів послідовно своєю поведінкою виявляє тенденцію керувати транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння.

Водночас суди попередніх вказані відомості не враховували щодо підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, що виключає застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 88 КПК.

Правові наслідки судимості та її погашення встановлені у нормах статей 88, 89 КК. Натомість про правові наслідки спливу строку, після закінчення якого особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню, в законі України про кримінальну відповідальність не йдеться, при тому, що застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено (ч. 4 ст. 3 КК).

Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 березня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 03 червня 2025 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3