ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/199/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2025 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

представника потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13

представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11

адвоката ОСОБА_14

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі, в режимі відеоконференцзв`язку, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000344 від 21.07.2024 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернополя, українця, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не працюючого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років 6 (шість) місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_7 в строк відбуття покарання зараховано період попереднього ув`язнення з 21 липня 2024 року по 24 липня 2024 року, а також строк попереднього ув`язнення у зв`язку із триманням під вартою з 26 серпня 2024 року по день ухвалення вироку 26 березня 2025 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 26 березня 2025 року.

Продовжено ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 2 (два) місяці до 25 травня 2025 року.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_15 до ОСОБА_7 та ПрАТ «Страхова компанія «ЄВРОІНС Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_15 матеріальну шкоду в сумі 304 729 (триста чотири тисячі сімсот двадцять дев`ять) гривень 25 (двадцять п`ять) копійок матеріальної шкоди та 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнуто ПрАТ «Страхова компанія «ЄВРОІНС Україна» на користь ОСОБА_15 матеріальну шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди в сумі 160 000 (сто шістдесят тисяч) гривень.

Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 300 000 (триста тисяч) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_10 в частині стягнення з ОСОБА_7 25 290 грн. витрат на придбання товарів та послуг пов`язаних з похованням ОСОБА_16 та 219 978,41 грн. витрат на придбання медичних препаратів та засобів для лікування ОСОБА_11 , залишено без розгляду.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 300 000 (триста тисяч) гривень.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень.

Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Вирішено питання щодо судових витрат, речових доказів та скасування арешту майна.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 21.07.2024 близько 15 год. 30 хв. керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 2115», р.н. НОМЕР_1 , та їхав в напрямку вул. М.Шептицького, лівою смугою вул. Степана Будного у м.Тернополі з швидкістю в діапазоні 125... 145 км/год., тобто порушив пункти 12.4 та 12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (надалі Правила дорожнього руху або ПДР), які забороняли йому перевищувати максимальну швидкість у населених пунктах 50 км/год. Під час руху в дорожніх умовах і обстановці, які характеризувались дощем та мокрим дорожнім покриттям, ОСОБА_7 не врахував стан поверхні проїзної частини та дорожню обстановку і в порушення вимог п.п.1.5 ч.1, 1.10 (в частині визначення поняття «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка»), 2.3 «б», «д» 12.1 ПДР, не був уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, неправильно вибрав безпечну швидкість, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду іншим учасникам руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Внаслідок цього і в порушення п. 10.1 ПДР України ОСОБА_7 не переконався, що це буде безпечним, а застосувавши неправильні прийоми керування втратив контроль над управлінням автомобіля, допустивши його занос.

У вказаний період часу в зустрічному напрямку у своїй смузі до м. Тернополя стояв нерухомо автомобіль «ALFA ROMEO Giulia», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_15 , а у правій смузі руху того ж транспортного потоку - автомобіль «VOLKSWAGEN Passat», р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_17 . Своїми діями, які не відповідали вище вказаним вимогам пунктів ПДР, навпроти будинку № 4А вказаної вулиці, рухаючись в стані заносу ОСОБА_7 , поставив себе в такі умови, що не зміг забезпечити безпеку дорожнього руху та в порушення п. 11.3 та вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.3 ПДР, яку перетинати заборонено, виїхав автомобілем «ВАЗ 2115» на зустрічну смугу руху, де і допустив зіткнення із автомобілем «ALFA ROMEO Giulia», р.н. НОМЕР_2 , а той в свою чергу із автомобілем «VOLKSWAGEN Passat», р.н. НОМЕР_3 . В результаті динамічного руху та попереднього зіткнення, автомобіль «ВАЗ 2115», р.н. НОМЕР_1 в стані заносу, продовжив рух зустрічним транспортним потоком, де в межах його лівої смуги для руху допустив зіткнення із зустрічним автомобілем «TOYOTA Camry», р.н. НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_18 , який рухався у напрямку вул. Микулинецька в межах своєї смуги руху.

В результаті даного зіткнення транспортних засобів пасажири автомобіля «ВАЗ 2115», р.н. НОМЕР_1 : ОСОБА_19 отримав тілесні ушкодження у вигляді: травми тіла з чисельними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, яка супроводжувалась ознаками зовнішньої і внутрішньої кровотечі та призвела до масивної крововтрати котра і стала безпосередньою причиною настання смерті; ОСОБА_16 отримала тілесні ушкодження у вигляді: масивної травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, яка супроводжувалась ознаками зовнішньої і внутрішньої кровотечі та призвела до масивної крововтрати котра і стала безпосередньою причиною настання смерті; ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх заподіяння.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів: 1.5 ч.1, 1.10, (в частині визначення понять: «безпечна швидкість», «дати дорогу», «дорожні умови», «дорожня обстановка», «маневрування (маневр)», і належне виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 10.1, 11.3, 12.1, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями, а також вимог, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричинення смерті потерпілих ОСОБА_19 та ОСОБА_16 , а також заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , вважає, що вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2025 року підлягає зміні в частині призначення покарання ОСОБА_7 , через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого внаслідок суворості. Також вважає, що в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, оскаржуваний вирок підлягає скасуванню.

На думку апелянта, місцевий суд, всупереч вимог ст.65 КК України, при призначенні покарання не в повній мірі врахував всі обставини справи, зокрема ті, які пом`якшують покарання та застосував занадто суворе покарання.

Вказує, що ОСОБА_7 під час підготовчого та судового розгляду справи повідомляв суд про визнання вини; під час допиту повідомляв про щире каяття, просив вибачення у потерпілих, що належним чином не враховано судом першої інстанції.

Звертає увагу, що ті обставини, що обвинувачений визнав вину у вчиненому злочині в повному обсязі, дав чіткі та послідовні показання, не змінював своєї позиції і не намагався приховати певні обставини події, щиро розкаявся у вчиненому, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, на думку захисту, дають суду підстави для визначення обвинуваченому покарання в межах мінімальної межі санкції статті обвинувачення, а саме у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Також сторона захисту не погоджується з вироком місцевого суду в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_9 .

Зазначає, що ОСОБА_9 надав суду показання, що разом із братом ОСОБА_19 спільно не проживав, оскільки протягом останніх трьох років ОСОБА_19 проживав у м. Тернополі.

На думку апелянта, брат, який не проживав разом із потерпілим однією сім`єю не має права на відшкодування моральної шкоди в порядку ст.1168 ЦК України.

Сторона захисту не погоджується із позицією суду першої інстанції про можливість відступу від правової позиції викладеної ККС ВС в справі №182/2352/14-к, згідно якої, брат, який не проживав однією сім`єю з потерпілим не має права на відшкодування моральної шкоди.

Вважає, що суд першої інстанції відходячи від практики ККС ВС в справі №182/2352/14-к, посилається на судову практику, у якій інші фактичні обставини, тому, на переконання апелянта, дана правова позиція не може регулювати правовідносини у даній справі.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду від 26 березня 2025 р. в частині призначеного покарання ОСОБА_7 змінити, пом`якшити призначене покарання ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення за ч.3 ст.286 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі; в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 скасувати, відмовивши у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди.

Адвокатом ОСОБА_13 , який діє в інтересах потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_9 , подано заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, за змістом яких, потерпіла сторона вважає вирок Тернопільського міськрайонного суду від 26.03.2025 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 таким, що відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність, винесений з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та на підставі повного, всебічного та неупередженого дослідження доказів.

На думку представника потерпілих, з урахування всіх обставин справи, суд правильно обрав покарання і в даному випадку відсутні підстави для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , як про це ставить питання сторона захисту.

Також представник потерпілого вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог чинного законодавства, з врахуванням всіх обставин справи, а також доказів, досліджених в судовому засіданні, ухвалив законний вирок в частині вирішення цивільного позову.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого та залишити вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області віл 26.03.2025 за обвинуваченням ОСОБА_7 без змін.

Також заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, подано адвокатом ОСОБА_14 , в інтересах потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , за змістом яких, потерпілі вважають, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Звертає увагу, що на думку потерпілої сторони, обвинувачений не усвідомлює та не оцінює критично тяжкості та незворотності наслідків вчиненого ДТП, того, що своєю протиправною поведінкою, свідомим і безпринциповим нехтуванням вимог ПДР України, байдужим ставленням до умов дорожньої обстановки, зухвало посягнув на найвищу соціальну цінність - життя і здоров`я людини, що стало причиною смерті двох людей і завдання тяжких тілесних ушкоджень третій особі.

Зазначає, що потерпілі вважають призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому справедливим, а вирок законним.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого та залишити вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області віл 26.03.2025 за обвинуваченням ОСОБА_7 без змін.

Заслухавши суддю - доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану адвокатом апеляційну скаргу та, з наведених у ній мотивів, просять вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2025 року змінити в частині призначеного покарання, а також відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 ; прокурора, який вирок суду вважає законним та обґрунтованим, обране обвинуваченому покарання таким, що повністю відповідає характеру вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, а цивільні позови такими, що вирішені в межах чинного законодавства і тому просить залишити його без зміни і відмовити у задоволенні апеляційної скарги; представника потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_13 , представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_14 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Висновок суду про винність обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які належно оцінені судом і в апеляційній скарзі не оскаржується.

Що скасовується доводів сторони захисту про надмірну суворість призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , то колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.

У роз`ясненнях, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 № 7 звертається увага судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимоги ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Аналіз матеріалів кримінального провадження дає колегії суддів підстави для висновку, що покарання ОСОБА_7 призначено судом відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даних про особу винного, а також всіх обставин справи.

Апеляційний суд звертає вагу, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнаний винним, відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином. Окрім того, вчинене ним кримінальне правопорушення призвело до незворотних наслідків у вигляді смерті двох осіб та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ще одній особі, тоді як життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю.

При цьому, призначаючи обвинуваченому покрайня судом першої інстанції враховано також особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, його стан здоров`я, молодий вік, його ставлення до вчиненого та наслідків і те, що він раніше не судимий, досудову доповідь Тернопільського районного відділу Філії ДУ «Центр» пробації» в Тернопільській області від 07.12.2024 року та обставини, які пом`якшують покарання - визнання вини, сприяння встановленню істини, щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в дорожній обстановці, яка вимагала підвищеної уваги, оскільки характеризувалася дощем та мокрим дорожнім покриттям, знехтував, проігнорував і допустив грубе порушення вимог правил дорожнього руху, майже втричі перевищивши допустиму швидкість руху, чим поставив у небезпеку інших учасників дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, у зв`язку із чим, застосувавши неправильні прийми керування, втратив контроль над управлінням автомобіля, що в подальшому призвело до тяжких наслідків у вигляд смерті та тяжких тілесних ушкоджень пасажирів інших транспортних засобів.

Також, обираючи обвинуваченому покарання, судом першої інстанції прийнято до уваги думку потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які повідомили суд, що ОСОБА_7 заподіяної їм шкоди не відшкодував, з вибаченнями не звертався і тому просять призначити йому суворе покарання.

На думку колегії суддів, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та посткримінальної поведінки обвинуваченого форма та строк відбування покарання в умовах суспільства, обрана судом першої інстанції, є виваженою, справедливою та такою, що відповідає вимогам статті 65 КК України.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 за ч.3 ст.286 КК України у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, узгоджується із санкцією статі обвинувачення і є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

На переконання апеляційного суду, саме покарання у виді позбавлення волі на визначений судом першої інстанції строк, у цьому випадку, буде справедливим, необхідним і достатнім для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень обвинуваченим, перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Доводи сторони захисту щодо залишення судом поза увагою характеризуючих даних щодо обвинуваченого, обставин, що пом`якшують його покарання, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки всі перераховані ним обставини були враховані судом першої інстанції, що і відображено у вироку суду.

Це рішення належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для зміни вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного і призначення більш м`якого покарання обвинуваченому, про що захисник ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Стосовно доводів апеляційної скарги сторони захисту щодо незаконності вироку суду в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_9 апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За змістом ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільні позови, заявлені у даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ЦК України, якими регламентовано підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями фізичної або юридичної особи, а також приписів Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що у даному кримінальному провадженні заявлено цивільні позови, в тому числі ОСОБА_9 , до цивільного відповідача ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

Виходячи із змісту цивільного позову, поданого ОСОБА_9 (рідним братом загиблого ОСОБА_19 ), потерпілий просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 500 000 грн., яку він аргументував тим, що внаслідок вчиненого обвинуваченим злочину він втратив рідного брата, у зв`язку з чим зазнав великих душевних страждань, було порушено його нормальний спосіб життя, сон та спокій.

Оскаржуваним вироком цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Твердження апелянта про безпідставне задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , який є рідним братом загиблого ОСОБА_19 , з тих мотивів, що він не надав відомостей про їх спільне проживання однією сім`єю і тому відповідно до вимог ЦК України не мав права на відшкодування моральної шкоди, оскільки це суперечить судовій практиці Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13.12.2018 р. (справа № 182/2352/14-к, провадження № 51- 997 км 18), то суд апеляційної інстанції вважає їх непереконливими, з огляду на висновок щодо подібних правовідносин, викладений у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.08.2024 р. (справа № 748/802/23, провадження № 51-1145 км 24).

Дійсно, у судовій практиці Верховного Суду України (далі - ВСУ) та Великої Палати Верховного Суду (далі - ВП ВС) в свій час існував підхід, за яким моральна шкода не може бути компенсована, якщо це прямо не передбачено законом або договором.

Враховуючи приписи ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 7 § 3 Розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2148-VIII від 03.10.2017 вказаний підхід був застосований Касаційним кримінальним судом Верховного Суду (далі - ККС ВС) в справі № 182/2352/14-к (провадження № 517997км18), де Суд виходив із того, що приписи ст. 1168 ЦК не дають підстав до стягнення компенсації моральної шкоди на користь брата загиблого, який був визнаний по справі потерпілим, проте проживав окремо.

Втім, ВП ВС в постанові від 01 вересня 2020 року (справа № 216/3521/16) відійшла від раніше висловлених правових позицій та дійшла висновку про те, що виходячи із положень статей 16 і 23 ЦК та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Оскільки ч.1 ст. 23 ЦК передбачає загальний спосіб захисту порушених цивільних прав та знаходиться у загальних положеннях ЦК, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення будь-яких її прав. Отже, ст. 23 ЦК може прямо застосовуватися до будь-яких відносин. ЦК як основний акт цивільного законодавства не виходить із того, що моральна шкода компенсується лише у випадках, передбачених ним або спеціальними законами.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду (далі - КЦС ВС) неодноразово застосовував цю позицію, зокрема, в постанові від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19 виходив із того, що в контексті приписів ст.1168 ЦК, ст. 23 ЦК є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди.

Об`єднана палата КЦС ВС в постанові від 22 квітня 2024 року (справа №279/1834/22, провадження № 51-1382сво23) сформувала висновок, за яким норми права, передбачені ст. 23 ЦК, мають поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. При цьому, в нормі наведений не вичерпний перелік, а найбільш можливі варіанти прояву моральної шкоди.

З тих підстав, що за ст. 23 ЦК моральна шкода повинна відшкодовуватися кожному, чиє право порушене та кому вона дійсно завдана, необґрунтованим є правозастосування, яке обмежує коло суб`єктів, які мають право на відшкодування моральної шкоди, лише тими, про яких йдеться в ч. 2 ст.1168ЦК.

За ч. 6 ст. 55 КПК, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи то положення частин 1-3 цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи, коло яких визначено приписами п.1 ч. 1 ст. 3 КПК.

В даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 , як рідний брат загиблого ОСОБА_9 , набув процесуального статусу потерпілого відповідно до вимог КПК і сторони кримінального провадження не ставлять під сумнів його статус потерпілого, а тому він має належні підстави до використання всіх прав потерпілої особи в цьому кримінальному провадженні, зокрема на отримання відшкодування за шкоду, заподіяну фізичній особі внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Частиною 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики. При цьому, ВП ВС в постанові від 30 січня 2019 року (справа № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18) зазначила, що суди під час вирішення тотожних правовідносин мають враховувати саме останню правову позицію ВП ВС, отже, відсутні підстави до застосування процесуального порядку, визначеного статтями 434-1, 434-2 КПК щодо відступу від правозастосовної позиції, якою керувалася колегія суддів іншої судової палати ККС ВС в справі № 182/2352/14-к (провадження № 51-7997км18).

Враховуючи наведене, потерпілий ОСОБА_9 належить до суб`єктів, яким може бути компенсована моральна шкода, завдана смертю ОСОБА_19 , попри те, що він не проживав однією сім`єю із рідним братом, якому обвинуваченими ОСОБА_7 внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, заподіяно смерть.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є обґрунтованим і законним.

Будь-яких передбачених ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді