Справа №579/403/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/285/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Хуліганство
УХВАЛА

Іменем України

06 серпня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 579/403/21 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , а також обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 07.02.2024, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Воргол Конотопського району Сумської області, мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_3 , раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_11 ,

потерпілого ОСОБА_12 ,

обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

захисника адвоката ОСОБА_15 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_16 та його захисник адвокат ОСОБА_17 просять скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК, оскільки надані суду докази є недопустимими та не доводять вину у пред`явленому обвинуваченні;

- обвинувачений ОСОБА_18 просить скасувати вирок суду в частині визнання його винним за ч. 2 ст. 296 КК та ухвалити новий вирок, яким визнати його винним за ч. 1 ст. 122 КК та призначити покарання у виді обмеження волі строком 3 роки, звільнивши від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, так як він спричинив потерпілому тілесні ушкодження виключно на грунті неприязних відносин, а не з хуліганських мотивів. Крім того, реальне відбування покарання не є співрозмірним вчиненому ним діяння та наслідкам.

Вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 07.02.2024 ОСОБА_13 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК, і йому призначене покарання за ч. 2 ст. 296 КК у виді обмеження волі строком 3 роки, за ч. 1 ст. 122 КК у виді обмеження волі строком 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді обмеження волі строком 3 роки. ОСОБА_14 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК, і йому призначене покарання за ч. 2 ст. 296 КК у виді обмеження волі строком 3 роки, за ч. 1 ст. 122 КК у виді обмеження волі строком 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді обмеження волі строком 3 роки.

Згідно вироку, 07.01.2021 близько 05:45 ОСОБА_13 разом із ОСОБА_14 , ідучи узбіччям вул. Калиновського в м. Кролевець Конотопського району Сумської області, біля господарства № 69 побачили раніше не знайомого їм ОСОБА_12 , в адресу якого вони почали безпричинно висловлюватися нецензурною лайкою. Відразу після цього ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , діючи групою осіб, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, почали переслідувати ОСОБА_12 , який став тікати. В подальшому, ОСОБА_13 , наздогнавши ОСОБА_12 , збив його з ніг, в результаті чого останній впав на узбіччя вулиці біля зупинки громадського транспорту. ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , продовжуючи спільні хуліганські дії, лежачому на землі ОСОБА_12 нанесли численні удари по голові та тулубу, спричинивши йому легкі тілесні ушкодження, при цьому ОСОБА_13 , діючи з прямим умислом, наніс численні удари потерпілому руками та ногами в область грудної клітини справа, від яких утворився закритий перелом 8 ребра праворуч, чим спричинив тілесне ушкодження середньої тяжкості. Крім того, ОСОБА_14 , діючи умисно, підійшов до лежачого на спині ОСОБА_12 , та стрибнув обома ногами на внутрішню поверхню його лівої гомілки, внаслідок чого спричинив закритий перелом її обох кісток, що відносить до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також захисника ОСОБА_15 , які підтримали свої апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_12 , які заперечили проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_13 та ОСОБА_14 за пред`явленим їм обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії останніх як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб (ч. 2 ст. 296 КК), а також як умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження (ч. 1 ст. 122 КК).

Такі висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відповідають матеріалам кримінального провадження, є вмотивованими та ґрунтуються на досліджених судом першої інстанції доказах, а саме на:

- показаннях потерпілого ОСОБА_12 , згідно яких 06.01.2021 між ним та раніше не знайомими йому обвинуваченими відбувся конфлікт, після чого він пішов додому, але останній пішли з ним. Біля буд. АДРЕСА_4 ОСОБА_19 та ОСОБА_13 не давали йому дороги, тому він вирішив тікати. При цьому, ОСОБА_13 біг за ним по дорозі, а ОСОБА_14 біг під парканом, щоб обмежити його від домоволодіння. Біля зупинки громадського транспорту обвинувачені його наздогнали та збили з ніг. ОСОБА_13 взяв за сумку та бив по ногах. ОСОБА_14 допоміг ОСОБА_13 повалити його на землю. ОСОБА_13 наносив йому удари по верхній частині тіла та в голову, а ОСОБА_14 наносив удари ногами по нижній частині тіла від поясу. ОСОБА_14 поклав його ліву ногу на праву ногу та сів на них, щоб він не крутився. ОСОБА_13 наніс удар кулаком руки в грудну клітину. ОСОБА_14 стрибнув йому на ліву ногу та поламав її. Він відчув біль в тому місці, де був перелом. Після цього ОСОБА_14 наніс 3-4 удари правою ногою по його лівій нозі та ще один удар;

- висновку судово-медичної експертизи № 23 від 25.02.2021, згідно якого у ОСОБА_12 виявлено тілесне ушкодження у виді закритого багато уламкового перелому нижньої третини діафізу лівої великогомілкової кістки зі зміщенням, закритого перелому багато уламкового нижньої третини середньої третини діафізу лівої малогомілкової кістки зі зміщенням, закритої травми грудної клітини, закритого перелому 8 ребра праворуч, які мають ознаки тілесних ушкоджень середньої тяжкості;

- висновку комісійної судово-медичної експертизи № 04/2021 від 26.04.2022, згідно якого у ОСОБА_12 мав місце закритий уламковий перелом лівої великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини зі зміщенням та косий уламковий перелом лівої малогомілкової кістки на межі верхньої та середньої третини зі зміщенням. У зв`язку з переломами обох кісток лівої гомілки опорна функція лівої нижньої кінцівки порушена, тому з вказаними переломами потерпілий ОСОБА_12 не міг пересуватися та тікати від обвинувачених. Перелом лівої великогомілкової кістки утворився від дії тупого предмету в місці прикладання травмуючої сили, направленої справа наліво на дещо ззаду наперед з подальшим утворенням перелому малогомілкової кістки. Переломи кісток лівої гомілки могли утворитись внаслідок стрибку ногою (ногами) на внутрішню поверхню лівої гомілки, коли потерпілий лежав на лівому боці;

- висновку комісійної судово-медичної експертизи № 22/2023 від 31.05.2023, згідно якої у ОСОБА_12 мав місце закритий уламковий перелом лівої великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини зі зміщенням та косий уламковий перелом лівої малогомілкової кістки на межі верхньої та середньої третини зі зміщенням. Даний перелом є типовим прямим за механізмом вигину, коли на одну із поверхонь діють сили розтягнення, а на протилежну поверхню сили стиснення. В даному випадку напрямок дії травмуючої сили справа наліво та ззаду наперед відносно анатомічної вісі гомілки. На малогомілковій кістці є повний поперечний перелом. Переломи кісток лівої гомілки могли утворитись внаслідок стрибку ногою (ногами) на внутрішню поверхню лівої гомілки, коли потерпілий лежав на спині, при природньому розташуванні лівої ноги з ротацією ступні назовні;

- протоколу пред`явлення для впізнання від 07.01.2021, згідно якого потерпілий ОСОБА_12 заявив, що впізнає особу ОСОБА_13 , який 07.01.2021 збив його з ніг та наніс декілька ударів по голові;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 04.02.2021, згідно якого ОСОБА_20 продемонстрував обставини та механізм нанесення 07.01.2021 йому ударів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ;

- висновку експерта № 28 від 25.02.2021, згідно якого механізм виникнення виявлених у ОСОБА_12 тілесних ушкоджень не виключає можливості утворення за обставин, на які вказує потерпілий в частині утворення перелому 8 ребра та садна чола;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 04.02.2021, згідно якого ОСОБА_13 продемонстрував обставини та механізм нанесення 07.01.2021 ударів ОСОБА_12 та заподіяння йому тілесних ушкоджень;

- висновку експерта № 29 від 25.02.2021, згідно якого механізм виникнення виявлених у ОСОБА_12 тілесних ушкоджень не виключає можливості утворення за обставин, на які вказує ОСОБА_13 в ході слідчого експерименту в частині утворення перелому 8 ребра та садна чола;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 04.02.2021, згідно якого ОСОБА_14 продемонстрував обставини та механізм нанесення 07.01.2021 по вул. Калиновського в м. Кролевець Сумської області ударів ОСОБА_12 та заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_13 ;

- висновку експерта № 30 від 25.02.2021, згідно якого механізм виникнення виявлених у ОСОБА_12 тілесних ушкоджень не виключає можливості утворення за обставин, на які вказує ОСОБА_14 в ході слідчого експерименту в частині утворення перелому 8 ребра та садна чола;

- інших наведених у вироку доказах.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень.

Що стосується доводів апеляційних скарг про те, що надані стороною обвинувачення докази не доводять факту заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому обвинуваченими, за викладених у вироку обставин, то вони є необгрунтованими і не можуть бути прийнятними до уваги з огляду на наступне.

Відповідно ч. 1-2 ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів, а ч. 1 ст. 95 цього Кодексу визначено, що показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту, крім іншого, потерпілим щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Показання потерпілого є самостійним видом (джерелом) доказів, який являє собою відомості про обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, значення яких полягає в тому, що вони являють собою ефективний засіб відстоювання прав та інтересів потерпілого. Крім того, за допомогою показань потерпілого встановлюються обставини, що мають суттєве значення для з`ясування обставин вчинення злочину.

В першому значенні вони служать одним з головних засобів реалізації його прав та інтересів, оскільки відіграють виключно важливу роль, яка полягає у сприянні безпосередній можливості потерпілим вплинути на результат кримінального провадження, зокрема на висновки як органу досудового розслідування, так і суду щодо обставин вчиненого злочину, хоча й на свою користь. В іншому випадку вони виступають важливим засобом встановлення значущих у кримінальному провадженні обставин тоді, коли потерпілий прямо вказує на причетність особи, винної у вчиненні злочину. При цьому, можливість встановлення за допомогою показань потерпілого з достовірністю обставин кримінального провадження забезпечується відповідальністю за дачу завідомо неправдивих показань.

Таким чином, закон прямо передбачає можливість встановлення фактичних обставин кримінального провадження на підставі показань потерпілої особи за умови їх внутрішньої узгодженості, послідовності та правдоподібності.

У цій справі, про достовірність показань потерпілого вказує його послідовна позиція щодо обставин кримінального правопорушення як під час досудового слідства в ході проведення з ним слідчих дій, так і в ході судового розгляду.

Зокрема, під час проведення слідчого експерименту 04.02.2021 потерпілий повідомив про обставини спричинення йому тілесних ушкоджень та продемонстрував механізм, характер, локалізацію і кількість нанесених йому ударів обвинуваченими; у ході пред`явлення для впізнання 07.01.2021 потерпілий ОСОБА_12 заявив, що впізнає особу ОСОБА_13 , який 07.01.2021 збив його з ніг та наніс декілька ударів у голову; будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань згідно ст. 384 КК, в ході судового розгляду даного кримінального провадження потерпілий без жодних сумнівів вказав на ОСОБА_13 та ОСОБА_14 як на осіб, яка спричинили йому тілесні ушкодження.

Сукупність всіх обставин у цій справі виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, що вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих доказів, оскільки версія сторони обвинувачення пояснює всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події.

Наявності таких обставин, яким версія сторони обвинувачення не змогла надати розумного пояснення або які б свідчили про можливість іншої версії події, не встановлено. Будь-який обґрунтований сумнів спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія події, яка дає підстави для висновку про те, що кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Судом першої інстанції спростовані доводи сторони захисту про недопустимість як доказу висновків судово-медичних експертиз № 23 від 25.02.2021, № 4/2021 від 26.04.2022 та № 22/2023 від 31.05.2023, так як ці експертизи проведені на виконання постанови слідчого та ухвал суду, і будь-яких підстав вважати, що медична документація, на підставі якої сформовано висновки експертиз, отримані у не визначеному законом порядку збирання доказів матеріали провадження не містять. Відсутність в матеріалах кримінального провадження відомостей щодо надання експертам необхідних матеріалів для проведення експертиз не свідчить про те, що така документація не використовувалася для дослідження взагалі чи була отримана у не процесуальний спосіб.

Зміст висновків експертиз цілком відповідає вимогам ст. 101, 102 КПК, і містить необхідні відомості щодо механізму, локалізації, ступеню тяжкості та давності утворення тілесних ушкоджень у потерпілого. Вказані висновки складені атестованими судово-медичними експертами, які попереджені про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову або ухилення від дачі висновку, тому підстави вважати висновки судово-медичних експертиз необ`єктивними або таким, що суперечать вимогам закону, відсутні.

Крім того, відповідно приписів ч. 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того, розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за приписами ст. 163 КПК, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання документів стороною чи учасником кримінального провадження, у володінні яких вони перебувають, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей, чого не встановлено і в цій справі. При цьому слід зазначити, що однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно ч. 1-3 ст. 22 КПК, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим (ч. 2 ст. 242 КПК). Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням КПК слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.

Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на положення ст. 22, 290, 412 КПК у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було б не відкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом.

Разом із цим, безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право могло бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження.

У цьому кримінальному провадженні при ознайомленні в порядку ст. 290 КПК з матеріалами досудового розслідування, в тому числі з даними судово-медичних експертиз, сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертами сформовані висновки.

Також суд першої інстанції навів мотиви неврахування протоколу пред`явлення для впізнання від 07.01.2021, згідно якого потерпілий ОСОБА_12 заявив, що впізнає особу № 3, яким є ОСОБА_21 , оскільки особи, які пред`являлися для впізнання, були в медичних масках, що об`єктивно вплинуло на процес впізнання, у той час як у суді потерпілий вказав безпосередньо на ОСОБА_13 та ОСОБА_14 як на осіб, які вчинили відносно нього хуліганські дії та завдали тілесні ушкодження, його показання є незмінними, послідовними та логічними за змістом.

Не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника відносно того, що суд незаконно задовольнив клопотання прокурора про розгляд додаткового обвинувачення відносно ОСОБА_14 за ч. 1 ст. 122 КК з тих підстав, що потерпілий не подавав заяву про вчинення правопорушення відносно ОСОБА_14 та не з`явився у судове засідання при вирішенні вказаного питання.

Так, відповідно п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема ч. 1 ст. 122 КК.

З матеріалів кримінального провадження, що 07.01.2021 складено протокол прийняття заяви потерпілого про кримінальне правопорушення за фактом спричинення йому тілесних ушкоджень двома чоловіками.

Після повідомлення про підозру ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК, а ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 296 КК, прокурор звернувся до суду з обвинувальним актом. Під час судового розгляду сторона обвинувачення отримала відомості про можливе вчинення ОСОБА_14 іншого кримінального правопорушення, щодо якого обвинувачення не висувалось (ч. 1 ст. 122 КК), але яке тісно зв`язане з первісним, у тому числі щодо ОСОБА_13 , у зв`язку з чим прокурор, погодивши у порядку ст. 341 КПК відповідний процесуальний документ з прокурором вищого рівня (першим заступником керівника Конотопської окружної прокуратури), звернувся до суду з вмотивованим клопотанням про розгляд додаткового обвинувачення в одному провадженні з первісним обвинуваченням, яке судом було задоволено, а судовий розгляд відкладено для підготовки до захисту від додаткового обвинувачення.

Таким чином, кримінальне провадження відносно ОСОБА_14 за ч. 1 ст. 122 КК було розпочато у зв`язку із наявною заявою потерпілого, а додаткове обвинувачення в цій частині висунуто у встановленому КПК порядку.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_13 відносно того, що обвинувачені не мали умислу на порушення громадського порядку і діяли на грунті неприязних відносин, то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Зокрема, безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших кримінальних правопорушень, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони кримінального правопорушення.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок, а проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як кримінального правопорушення проти громадського порядку та моральності від кримінальних правопорушень проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

Для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього кримінального правопорушення у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства. Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

На підставі аналізу наявних у провадженні доказів можливо дійти обґрунтованого висновку про те, що мотивом кримінального правопорушення була саме явна неповага до суспільства. Так, після того як між обвинуваченими і потерпілим відбулася словесна перепалка, останній пішов додому, але обвинувачені вирішили конфлікт із потерпілим не припиняти та почали переслідувати його, після чого, перебуваючи в громадському місці, висловлюючись нецензурною лайкою, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, діючи групою осіб, збили потерпілого з ніг та почали наносити йому тілесні ушкодження. При цьому, обвинувачені не були раніше знайомими з потерпілим і не мали з ним будь-яких неприязних (взагалі ніяких) стосунків. Тобто головною рушійною силою спричинення обвинуваченими тілесних ушкоджень потерпілому було бажання протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, що вказує на відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого.

Таким чином, обстановка і обставини події, динаміка їх розвитку та об`єктивні ознаки поведінки обвинувачених були зумовлені не особистою неприязню до потерпілого чи конфліктом з ним, а виключно бажанням продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, що супроводжувалось особливою зухвалістю у виді приниження гідності потерпілого, поєднаного з насильством над ним, тому дії обвинувачених за ч. 2 ст. 296 КК кваліфіковано правильно.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_13 про звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, то вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

Зокрема, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування (ст. 74 і 75 КК). Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.

З огляду на положення ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_13 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, оскільки особа цього обвинуваченого, який вину визнав лише частково та не розкаявся, кримінальне правопорушення вчинив у стані алкогольного сп`яніння, позиція потерпілого, а також всі обставини кримінального провадження у сукупності, в даному конкретному випадку, не є такими, на підставі яких можна дійти беззаперечного висновку про можливість виправлення ОСОБА_13 без реального відбування покарання шляхом звільнення від його відбуття з випробуванням, тобто такий захід не буде виправданим з точку зору превенції.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 07.02.2024 відносно ОСОБА_22 та ОСОБА_23 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4