УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року

м. Київ

справа № 125/834/24

провадження № 51 - 1043 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 листопада 2024 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000225 від 11 липня 2023 року, щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бара Вінницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 ч. 2 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Барського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року

ОСОБА_4 засуджено за ст. 286-1 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

11 липня 2023 року близько 15 години 00 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ-21154» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , рухався по автомобільній дорозі сполученням м. Бар - с. Антонівка та між цими населеними пунктами, неподалік с. Широке Жмеринського району Вінницької області, в порушення вимог п.п. 2.9 а),10.1, 11.1, 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість та допустив виїзд на зустрічну смугу, де зіткнувся з мопедом марки «Honda Dio» без державного номерного знаку під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався у зустрічному напрямку з пасажиркою ОСОБА_7 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а пасажирка ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 листопада 2024 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни. Також цією ухвалою суд закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Барського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року, оскільки прокурор відмовився від своєї апеляційної скарги.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вищезазначені судові рішення і пом`якшити покарання, застосувати ст. 69 КК України та призначити покарання у виді штрафу або громадських робіт. В обґрунтування своїх вимог захисник вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні ОСОБА_4 покарання безпідставно послались на «ступінь сп`яніння» та «довгострокові наслідки для потерпілих» і фактично врахували їх як обставини, які обтяжують покарання. Також, на думку захисника, суди не врахували поведінку ОСОБА_4 після вчинення ДТП, який проявив турботу про потерпілих, вибачився та викликав працівників поліції, а також в подальшому відшкодував потерпілим шкоду як моральну, так і матеріальну, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину. Вважає, що ці обставини є підставами для застосування положень ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання у виді громадських робі або штрафу, чого не зробив місцевий суд, а апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення та за таких обставин не пом`якшив ОСОБА_4 покарання.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ст. 286-1 ч. 2 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє

для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.

Статтею 69 ч. 1 КК України передбачено, що, за наявності кількох обставин,

що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають

на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу,

що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого

є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було

би явно несправедливим. При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК України, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкція ст. 286-1 ч. 2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі

на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до восьми років і цей злочин відповідно до ст.12 ч. 5 КК України є тяжким.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 ч. 2 КК України, конкретні обставини його вчинення та наслідки.

Також місцевий суд врахував добровільне відшкодування ОСОБА_4 завданої шкоди та його ставлення до вчиненого, яке полягає у визнанні винуватості та розкаянні, дані про його особу.

Щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди судом першої інстанції визнано обставинами, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 , а обставин, що згідно зі ст. 67 КК України обтяжують його покарання, суд не встановив.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років, тобто призначив додаткове покарання в мінімальній межі, а основне покарання - наближеній до мінімальної межі санкції ст. 286-1 ч. 2 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Також місцевий суд зазначив, що відповідно ст. 75 КК України не дозволяється звільнення осіб від призначеного покарання з випробуванням, які вчинили злочин керуючи транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, в порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Оскільки ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ст. 286-1 ч. 2 КК України, то застосування такої норми закону є неможливим.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_4 та потерпілих, доводи яких аналогічні доводам касаційної скарги захисника, належним чином перевірив викладені у них доводи щодо пом`якшення ОСОБА_4 покарання та призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, визнав їх безпідставними та мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими в частині призначеного покарання.

Погодившись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України

є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Відповідно до ст. 67 ч. 3 КК України наведений у частині 1 цієї статті перелік обставин, які обтяжують покарання, є вичерпним, тому суд не має права посилатись у вироку як на обтяжуючі й враховувати під час призначення покарання інші обставини, не передбачені в цьому законодавчому переліку. Якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК України як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Захисник у касаційній скарзі посилається на те, що суди врахували при призначенні покарання «ступінь сп`яніння» та «довгострокові наслідки для потерпілих» як обставини, які обтяжують покарання.

Проте, зі змісту судових рішень вбачається, що як судом першої інстанції, так і апеляційним судом не було встановлено обставин, які обтяжують покарання, а вказані обставини враховані судами як обставини вчинення злочину при визначення ступеню тяжкості цього кримінального правопорушення, тому посилання на це в касаційній скарзі захисника є безпідставними.

За таких обставин, підстав для пом`якшення засудженому покарання і застосування положень ст. 69 КК України за доводами касаційної скарги захисника та наявними матеріалами провадження колегія суддів не вбачає.

Отже, покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам закону, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, і є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Обставин, які б вказували на те, що таке покарання є явно несправедливим через суворість, за наявними матеріалами провадження колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни судових рішень щодо ОСОБА_4 та призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Барського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 листопада 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3