Провадження №: 1-кп/752/263/24
В И Р О К

Іменем України

25 листопада 2024 року м. Київ

Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження №0006270 відносно обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сєвєродонецьк, Луганської області, громадянина України, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , з вищою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_3 , 29.06.2018 року о 21 год. 54 хв., перебуваючи у літньому кафе «Грузинська кухня Георгій» на території павільйону №1 ВДНГ, за адресою: АДРЕСА_2 , вступив у словесний конфлікт з ОСОБА_7 , який виник з приводу того, що останній зробив зауваження ОСОБА_3 , щодо його агресивного спілкування з працівницею кафе. В ході даного конфлікту, обвинувачений ОСОБА_3 , дістав із сумки розкладний ніж і тримаючи його в правій руці, наніс удар ОСОБА_7 , в лівий бік живота, чим спричинив потерпілому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення живота: рана на лівій половині передньої черевної стінки по попереднє-пахвовій лінії на рівні пупка, від якої спрямований рановий канал, який проходить у напрямку ззовні у середину, з переду дозаду, з пошаровим ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, мязів передньої черевної стінки, очеревини, далі проникає у черевну порожнину, з ушкодженням великого ченця в ділянці прикріплення до поперечно-ободової кишки, шлунково-ободової звязки; яке супроводжувалось внутрішньочеревною кровотечею, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

Тобто, ОСОБА_3 , визнається винним за ч. 1 ст. 121 КК України, а саме в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння.

Обвинувачений ОСОБА_3 , після роз`яснення суті обвинувачення, себе винним не визнав та пояснив, що 29.06.2018 року, перебував за адресою: АДРЕСА_3 , де зустрівся з товаришем щоб випити кави. У подальшому, вступив у словесний конфлікт з ОСОБА_7 . Після цього, побачив у потерпілого кров. Мало, що памятає, оскільки перебував у стані афекту. Потім він пішов, проте повернувся, щоб забрати електронну сигарету, де його затримали працівники поліції.

На уточнюючі питання прокурора вказав, що події відбувалися за центральним павільйоном на ВДНГ. Вказував, що того дня, він не вживав алкоголь, не памятає, на якій відстані від нього перебував потерпілий. Також не памятає, чи мав при собі ніж. Висловив думку, що хтось окрім нього міг нанести потерпілому удар, оскільки він його не наносив.

На уточнюючі питання захисника вказував, що саме його били кілька людей, під час словесного конфлікту з ОСОБА_7 . Зазначав, що не мав на меті розпочинати конфлікт, тим більше наносити тілесні ушкодження. Не памятає причину конфлікту і хто першим наніс удар, він чи потерпілий.

На уточнюючі питання представника потерпілого вказав, що офіціантів не було взагалі. Він отримав тілесні ушкодження до затримання. Під час затримання було проведено його огляд, не памятає, чи щось вилучали. Зазначав, що він не наносив удар ножем у живіт потерпілого. Останній погрожував йому.

Не дивлячись на невизнання обвинуваченим ОСОБА_3 , своєї вини, його провина доводиться наступними доказами:

- показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який повідомив суду, що 29.06.2018 року, перебував на ВДНГ, спокійно пив чай. В цей час, ОСОБА_3 , перебував біля стійки бару та спілкувався з дівчиною, яка стояла за барною стійкою. Потім він почув, що дівчина казала ОСОБА_3 , не ображати її. Він сказав ОСОБА_3 , відійти від дівчини. Натомість ОСОБА_3 , почав його ображати та запитав чи він байкер. У подальшому, він підійшов ближче, хотів відвести ОСОБА_3 , від барної стійки, однак отримав від останнього удар в пах, після чого ОСОБА_3 , відійшов. Він пішов за ним. ОСОБА_3 , дістав із сумки ніж і наніс йому удар під ребро, почалася кровотеча. Люди які були поруч, побігли за ОСОБА_3 , хтось почав зупиняти йому кров, а хтось викликав швидку та поліцію. ОСОБА_3 , почав розмахувати ножем у бік сторонніх людей, після чого прибули поліцейські, які затримали його. Як йому здалось, ОСОБА_3 , перебував під дією чи то наркотиків, чи то алкоголю, оскільки його поведінка була не адекватною…

На уточнюючі питання прокурора вказав, що ОСОБА_3 , наніс йому перший удар ногою. У правій руці обвинувачений тримав ніж. Завданої шкоди йому обвинувачений не відшкодував. Ніж, яким ОСОБА_3 , наніс йому удар він упізнав.

На уточнюючі питання захисника вказав, що він надавав техніку для фестивалю, жодних відносин з рестораном не підтримував. Дівчину, яку ображав обвинувачений, він особисто не знає, лише відомо її імя - ОСОБА_10. Остання тричі сказала ОСОБА_3 , не ображати її. Особисто він не бачив, щоб обвинувачений когось бив, чи хтось бив його. Пам?ятає лише, що за ОСОБА_8 , бігало багато людей, які намагались затримати його у зв?язку з нанесенням йому удару ножем в живіт, натомість ОСОБА_3 , розмахував ножем та не давав себе затримати до приїзду поліцейських.

На уточнюючі питання головуючого, вказав, що перебував у лікарні в реанімації.

- показаннями свідка ОСОБА_9 , яка повідомила суду, що разом із сестрою вела бізнес - фудкорти. 29.06.2018 року ввечері, вони зустрілися з організатором, неподалік місця, де смажили шашлики. Під час спілкування, стали свідками незрозумілої ситуації, яку вона почала знімати на телефон. Люди кричали, що хтось когось підрізав, ОСОБА_3 , почали бити, при цьому він не заперечував, що підрізав людину і не боїться працівників поліції. У його руках вона не бачила ножа, він поводив себе впевнено. Моменту нанесення тілесних ушкоджень потерпілому вона також не бачила, оскільки в цей час сиділа за столиком, а сама подія сталася біля фудкорту. Вказувала що дівчину на імя ОСОБА_10 знає, оскільки остання працює на ВДНГ.

На уточнюючі питання захисника вказала, що відео, яке вона знімала передала працівникам поліції. Обвинуваченого ОСОБА_3 , впізнала. Останнього били люди кавказької національності після того як він наніс тілесне ушкодження потерпілому. За столиком сиділа вона, сестра ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

На уточнюючі питання головуючого, вказала, що обвинувачений втікав, натовп людей біг за ним, при цьому вони кидали стільці, жінки кричали що він когось підрізав. Потім вона пішла за обвинуваченим, по дорозі спілкувалась з ним та чекали на поліцію. Обвинувачений не розповідав їй причини таких дій, при цьому слідів крові на ньому не було. Потерпілого вона не бачила.

- показаннями свідка ОСОБА_13 , яка повідомила суду, що працює на ВДНГ. 29.06.2018 року близько 21 год., вона разом із сестрою та ОСОБА_23 гуляли на ВДНГ. Біля одного з кафе, сталася сутичка. Від сторонніх почули, що підрізали людину. Потім вона побачила, що обвинувачений втікав від друзів потерпілого. Вона викликала швидку та поліцію. До приїзду швидкої, вона надавала допомогу потерпілому. Також була свідком, коли поліція витягала з кишені обвинуваченого ніж. У подальшому, останній перебуваючи в автомобілі працівників поліції, поводив себе неадекватно та дивно.

На уточнюючі питання прокурора вказала, що рана у потерпілого була в районі живота. Працівників поліції викликала, оскільки у потерпілого йшла кров. Обвинуваченого вона чітко впізнала.

На уточнюючі питання захисника вказала, що з досвіду роботи з людьми, може стверджувати, що обвинувачений перебував під дією чогось наркотичного. Під час досудового розслідування, на впізнання її не запрошували, допитували у вечір події та викликали до райвідділу.

- показаннями свідка ОСОБА_14 , яка повідомила суду, що влітку 2018 року, ввечері, на ВДНГ, була свідком конфлікту. Спочатку відбулася розмова на підвищених тонах чоловіків, потім одного з них було поранено, він схопився за живіт, було видно сліди крові, а інший чоловік - втікав. Після цього, вона викликала поліцію.

На уточнюючі питання прокурора вказала, що потерпілому чоловіку на вигляд було років 50, вище середнього зросту, працював у кафе, точка фаст-фуду, інший чоловік - близько 35 років, можливо більше, середньої будови, поводив себе агресивно. Останнього просили піти, але він провокував конфлікт.

На уточнюючі питання захисника вказала, що очевидцем нанесення обвинуваченим удару в живіт потерпілого, вона не була. Спочатку була свідком словесного конфлікту, який виник між обвинуваченим та потерпілим, потім - злочину. Конфлікт провокував саме обвинувачений, оскільки потерпілий попросив його піти з кафе. Вона перебувала в 15-20 м від вище вказаних чоловіків. У подальшому, обвинувачений зник з місця злочину, після чого був затриманий працівниками поліції біля іншого павільйону.

- рапортом поліцейських ППОП АДРЕСА_4 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , про те, що 29.06.2018 о 21.49 годині вони отримали виклик про те, що за адресою: ОСОБА_18 , 1 «бійка з ножами». Прибувши на місце виклику в 21.54 годині ними був затриманий невідомий громадянин на якого вказали свідки, як такого що підрізав ножем іншого громадянина. Затриманим виявився ОСОБА_3 , при поверхневій перевірці у якого, в правій передній кишені синіх джинсів, був виявлений складний ніж. Підвівши затриманого до потерпілого, який знаходився в кареті швидкої допомоги він чітко вказував на даного громадянина та повідомив, що саме цей громадянин наніс йому ножове поранення в лівий верхній бік черевної порожнини. Далі га місце події було викликано СОГ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві.;

(Том 1 а.с. (5-6);

- рапортом- повідомлення зі служби «102» про бійку біля павільйону на ВДНГ з ножами;

Том 1 а.с. (7-10);

- протоколом огляду місця події від 29.06.2018 з фото-таблицею, згідно якого об`єктом огляду є ділянка місцевості на території ВДНГ позаду павільйону АДРЕСА_3 . На даній ділянці місцевості знаходиться кафе грузинська кухня з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Поруч з торговим прилавком на алеї знаходяться металеві мангали. На відстані близько 5 метрів від торгового прилавку на асфальтному покритті наявні плями бурого кольору, схожі на кров. Під час огляду нічого не вилучалося;

Том 1 а.с. (11-14);

- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 31.07.2018 з фото-таблицею, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_7 впізнав розкладний ніж, яким 29.06.2018 приблизно о 21.45 годині за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , наніс йому удар в область живота;

Том 1 а.с. (15-18);

- висновком експерта № 1254/е від 16.08.2018 року, відповідно до якого, під час первинного відомого звернення 29.06.2018 о 21.53 годині по медичну допомогу, у ОСОБА_7 клінічними лікарями було виявлено таке тілесне ушкодження: проникаюче колото-різане поранення живота: рана (визначена клінічними лікарями як колото-різана) на лівій половині передньої черевної стінки по переднє-пахвовій ліній на рівні пупка (наслідком загоєння якої є рубець, виявлений під час проведення судово-медичного огляду), від якої спрямований рановий канал, який проходить у напрямку ззові у середину, з переду до заду, з пошаровим ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, м`язів передньої черевної стінки, очеревини (наскрізне поранення), далі проникає у черевну порожнину, з ушкодженням великого чепця (наскрізне поранення) в ділянці прикріплення до поперечно-ободової кишки, шлунково-обовової зв`язки; яке супроводжувалось внутрішньочеревною кровотечею (мінімально відомим об`ємом до 300 мл. крові). Характер та відома морфологія виявленого тілесного ушкодження, відомі часові дані та обставини події, дозволяють стверджувати про те, що вказане тілесне ушкодження утворилося за рахунок однократної ударної дії предмету, якому притаманні колюче-ріжучі властивості (накшталт ножа), не виключено у строк, вказаний у описовій частині ухвали, тобто 29.06.2018. Критерієм судово-медичної оцінки ступеню тяжкості наявного тілесного ушкодження, є критерій небезпеки для життя, а тому виявлене тілесне ушкодження відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Згідно повідомлення у відповідності до ст. 297 КПК України процесуальні витрати на проведення вказаної експертизи складають 1619,10 грн.

Том 1 (а.с. 27-32);

- протоколом огляду предмету від 17.08.2018, а саме розкладного ножа, який знаходився у спеціальному пакеті №INZ1046061, з фото-таблицею до нього

Том 1 (а.с. 33-37);

- протоколом затримання та особистого обшуку ОСОБА_3 в порядку ст. 208 КПК України, за участю захисника ОСОБА_19 , понятих: ОСОБА_20 . ОСОБА_21 Затримано ОСОБА_3 о 09.00 годині 30 червня 2018 року (момент фактичного затримання о 08.00 годині 30.6.2018). Під час обшуку встановлено, що затриманий одягнений в туфлі коричневого кольору, джинси синього кольору, футболку чорного кольору. Під час обшуку у ОСОБА_3 було вилучено предмет схожий на розкладний ніж із рукояткою коричневого кольору, довжина леза приблизно 10 см., мобільний телефон марки «fly» чорного кольору з механічними кнопками;

Том 1 (а.с. 42-44).

- постановою про визнання речовим доказом - розкладний ніж, яким було спричинено тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_7

Том 1 (а.с. 58-60)

Не дивлячись на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_3 , вказаними належними та допустимими доказами, які були повно та всебічно перевірені в судовому засіданні, його вина повністю доведена.

Стаття 85 КПК України передбачає критерій належності доказів, а саме, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. В свою чергу стаття 86 КПК України окреслює, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

1. Збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

2. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

3. Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів (ст. 93 КПК України).

Ст. 56 КПК передбачає, що протягом кримінального провадження потерпілий має право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

2. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Що таке документи законодавцем надано визначення в статті 99 КПК України, тобто: ч. 1 - документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Ч. 2 - до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати:

1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані);

2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України;

3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії;

4) висновки ревізій та акти перевірок.

Слід вказати, що у рішенні ЄСПЛ, у справі «Сєрявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, п. 58 суд вчергове повторював, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра до якої суд має виконати обов?язок щодо обгрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994 р, серія А, № 303-А п. 29)

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських судів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов?язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку чи спростування кожної підстави захисту.

В судовому засіданні обвинувачений вказував, що не пам?ятає багато деталей конфлікту, однак точно знає, що тілесних ушкоджень, зокрема ножем, потерпілому він не наносив.

На вказані аргументи слід зауважити, що з показів свідків суду стає зрозумілим, що обвинувачений під час вчинення зазначеного злочину перебував у стані сп?яніння, що пояснює часткову амнезію щодо нанесення потерпілому тілесних ушкоджень. Хоч вказаний стан і не було встановлено за результами медичного дослідження біологічних речовин обвинуваченого, однак згідно існуючої судової практики цей стан може встановлюватися і іншими доказами, зокрема показаннями потерпілого, свідків. Допитані в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 і свідок ОСОБА_13 , чітко вказували, що обвинувачений перебував у стані сп?яніння.

На думку суду зазначений стан обвинуваченого не давав йому в повній мірі запам?ятати обставини злочину та повідомити їх суду. Суд також не виключає, що обвинувачений, усвідомлюючи очевидний характер своїх злочинних дій, умисно не повідомляє суд про деталі злочину, на що звісно має право в порядку ст. 63 Конституції України, або займає таку позицію з метою уникнення кримінальної відповідальності за фактично вчинені дії.

Отже деталі злочину суд взяв з показань інших учасників, зокрема потерпілого та свідків і інших даних, що містяться в інших, вищенаведених доказах.

Вина обвинуваченого в повному обсязі підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , допитаних в судовому засіданні, які давали показання щодо обставин вчинення кримінального правопорушення та у відповідності до ст. 97 КПК України підтверджуються іншими доказами, що в своїй сукупності дає змогу зробити висновок суду щодо винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Потерпілий ОСОБА_7 безпосередньо вказує на обвинуваченого, як особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження. Показання потерпілого послідовні, логічні, об`єктивно підтверджуються показаннями інших свідків, висновком судової експертизи.

Bci показання свідків та потерпілого були дані суду під присягою у повній мірі підтверджують обставини викладені в обвинуваченні, жодним чином не протирічать один одному i доповнюючи один одного дають можливість побачити дійсний перебіг подій того дня. Узгоджуються вони і з іншими доказами що містяться в матеріалах кримінального провадження, про які йдеться вище у вироку суду. Серед іншого рапорт поліцейських начальнику Голосіївського УП від 29.06.2018 року (арк 7-8 Том 1 матеріалів справи), де зазначено що у обвинуваченого при затриманні під час поверхневого огляду, в передній кишені було виявлено ніж, який згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 30.06.2018 року, вилучено при затриманні, а в подальшому цей речовий доказ під час пред`явлення речей для впізнання від 31.07.2018 року потерпілий впізнав як той, яким обвинувачений наніс йому тілесні ушкодження. Висновок судово - медичної експертизи не спростував цього твердження описавши спосіб завдання тілесного ушкодження і рановий канал з пошкодженням внутрішніх органів.

Стороною ж обвинувачення не було надано жодного доказу що свідчив би про невинуватість обвинуваченого в інкримінованому йому злочині. Bci спроби змістити акцент на ніби то першочергове заподіяння тілесних ушкодженнях обвинуваченому, таким чином створивши стан необхідної оборони, в судовому засіданні, не знайшли свого підтвердження. Наявність таких ушкоджень, якщо вони i були завдані громадянами, виглядають абсолютно зрозумілими та законними діями, як наслідок спроби затримання підозрюваного у вчиненні тяжкого злочину, з ножем, який намагався уникнути такого затримання, розмахуючи зброєю.

На думку суду, злочин ОСОБА_3 , щодо нанесення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 , був закінчений в момент завдання удару ножем в живіт. Після цього, наступні дії інших осіб по можливому нанесенню тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , можуть досліджуватись і оцінюватися судом в рамках іншого кримінального провадження. З досліджених в судовому доказів не встановлено, що ОСОБА_3 , були завдані будь які тілесні ушкодження до того, як він наніс удар ножем потерпілому ОСОБА_7 , отже мови про необхідну оборону, перевищення меж необхідної оборони йти не може.

За час судового розгляду стороною захисту не подано до суду доказів наявності іншого кримінального провадження де комусь було б повідомлено про підозру, ба більше, існує вирок суду за тілесне ушкодження ОСОБА_3 , в той вечір. Отже досудовим розслідуванням можливе спричинення тілесного ушкодження ОСОБА_3 розцінено як заходи по затриманню злочинця, що підпадають під дію ч. 1 ст. 38 КК України (Не визнаються злочинними дії потерпілого та інших осіб безпосередньо після вчинення посягання, спрямовані на затримання особи, яка вчинила злочин, і доставлення її відповідним органам влади, якщо при цьому не було допущено перевищення заходів, необхідних для затримання такої особи). Іншого в судовому засіданні встановлено не було.

Слід нагадати, що судовий розгляд відбувався лише в межах поданого суду обвинувального акту.

В судовому засіданні захисник вказував, що прокурор, який здійснював процесуальне керівництво, був призначений з порушенням вимог КПК, що ґрунтується на постанові від 30.06.2018 року, яка не підписана заступником прокурора та знаходиться в матеріалах досудового розгляду.

Судом перевірялося таке твердження сторони захисту і спростоване, оскільки на аркуші номер 6 першого тому справи є постанова про призначення групи прокурорів підписана заступником керівника Київської місцевої прокуратури номер 1 м. Києва ОСОБА_22 Копія постанови, що наявна у захисника не може бути судом ідентифікована як аутентична.

Захист зауважував, що висновок експерта № 1254/е яким встановлено тілесне ушкодження у потерпілого Волинського був зроблений на основі медичної документації, яка не була вилучена у процесуальний спосіб, тобто за принципом плодів отруйного дерева є недопустимим доказом.

На такі твердження суд бере до уваги та погоджується з доводами прокурора про те, що в постанові від 15 лютого 2018 року в справі №357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів. Більш того, в постанові від 11 квітня 2019 року в справі №642/5974/13-к Верховний Суд зауважив, що встановлення судом недопустимості доказів або порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 вказала, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України), а цих порушень у справі не допущено.

Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно, вимоги ст. 93 КПК дотримані та ст. 56 КПК передбачає, що протягом кримінального провадження потерпілий має право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду, а ст. 93 того ж Кодексу передбачає, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом. Потерпілий здійснює збирання доказів шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів. Тобто, використання, як доказу, та власне саме по собі залучення, в ключі позиції Верховного Суду в постанові від 31 березня 2021 року в справі № 333/1539/16-к, в постанові від 19 травня 2020 року в справі № 490/10025/17, наданих потерпілим медичної документації відповідає вимогам КПК України.

В рішенні ЄСПЛ «Боєць проти України» 14 ст. відповідно до правила «єдиного або вирішального доказу» - у кожній справі питання полягає в наявності достатніх урівноважуючих факторів, у тому числі заходів, здатних забезпечити справедливу та належну оцінку достовірності такого доказу. Це дозволить обґрунтувати засудження на підставі такого доказу, лише за умови, що він є достатньо достовірним з урахуванням його важливості для справи. До того ж, не довіряти висновку експерта підстав немає.

Всі наявні в матеріалах кримінального провадження докази є належними та допустимими, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

В постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 вказано, що вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

У постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС зауважив, що вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Постановою від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС констатував, що суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Також в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Жодної із зазначених у законі обставин для визнання доказів недопустимими не констатовано та в ході кримінального провадження не встановлено порушень прав обвинуваченого, гарантованих Конституцією України та конвенцією про захист основоположних прав і свобод людини.

За загальним правилом ЄСПЛ, саме національні суди повноважні оцінювати надані йому докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 19.06.1998. п-ф 54 рішення у справі Шабельника проти України» від 19.02.2009, а порядок, що передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визначеним Конвенцією, а саме право на свободу, особисту недоторканість, на повагу до особистого життя….

Згідно рішення ЄСПЛ «Мантонавеллі проти Франції» - п. 34 Конвенція не встановлює норми про докази, як такі. Відтак, Суд не може, в принципі, виключати, що докази, отримані з порушенням національного законодавства можуть бути прийняті до розгляду. Національний суд має оцінити представлені йому докази і вагомість будь -яких доказів, які сторона хоче долучити до справи. Однак, Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції (Шенк проти Швейцарії від 12.07.1988).

Обставин, що пом`якшують, чи обтяжують покарання, судом не встановлено.

При призначенні покарання ОСОБА_3 , суд враховує тяжкість вчиненого злочину - злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України класифікується як тяжкий, обставини, які пом`якшують та відсутність обставин що обтяжують покарання, особу винного, який характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, збитків не відшкодував, не жалкує про вчинене.

Одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством, як однією з його форм, а включає й інші регулятори. Так, справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція ґрунтується, в тому числі, в рішенні КСУ від 02.11.2004 №15 у справі №1-33/2004.

Згідно рішення «Орлов проти України» від 11.02.2016, «національні суди за жодних обставин не повинні дозволяти випадків, за яких завдання тілесних і моральних страждань залишатиметься безкарним. Це важливо для забезпечення громадської впевненості у принципі верховенства права і його підтримки..».

З урахуванням характеру і тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його підвищену суспільну небезпеку, об`єктом яких є здоров`я людини, зухвалості дій обвинуваченого, поведінку останнього під час судового розгляду, яка свідчить про те, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому злочині, підстав для застосування ст.ст.75, 69 КК України не встановлено, а тому суд вважає, що перевиховання та виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 , неможливе без ізоляції від суспільства, і йому необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі.

У необхідності обрання запобіжного заходу, до вступу вироку в законну силу, суд необхідності не бачить, оскільки під час судового розгляду ОСОБА_3 не зловживав процесуальною поведінкою, з?являвся на виклики суду, а випадки неявки були обґрунтовані поважністю причин.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішити у відповідності до вимог ч. 9 ст. 100 та ч. 2 ст. 124 КПК України.

Керуючись ст.ст. 103-104, 368, 370, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 відрахавувати з дня його фактичного затримання.

Ревий доказ: - спец пакет №INZ1046061 з ножем, що зберігається в камері схову речових доказів Голосіївського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві квитанція №ФП-011419 - знищити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 , на користь держави, процесуальні витрати на залучення експертів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи за проведення експертизи №1254/е від 16.08.2018 року в сумі 1 619 грн., 10 коп.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом 30 діб з дня проголошення.

Суддя ОСОБА_1