Дата документу 05.12.2024 Справа № 335/4404/14-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11/807/5/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/4404/14-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.187 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

виправданого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 24 вересня 2014 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

виправдано у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, ч.4 ст.189, ч.3 ст.28, ч.1 ст.263 КК України у зв`язку з недоведеністю його вини,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального висновку ОСОБА_7 органом досудового слідства обвинувачувався у вчиненні злочинів за наступних обставин.

Так, особа, матеріали кримінальної справи щодо якої виділені в окреме апеляційне провадження, (надалі Особа-1) на початку червня 2008 року, з метою заволодіння чужим майном шляхом вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів створив та очолив злочинну організовану групу, до складу якої залучив особу, матеріали справи щодо якої виділені в окреме апеляційне провадження (надалі Особа-2) і ОСОБА_7

Особа-2 та ОСОБА_7 під керівництвом Особи-1 попередньо зорганізувалися в стійке об`єднання для вчинення розбійних нападів та вимагання, об`єднане спільною метою, із розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення єдиного плану, відомого кожному учаснику групи.

Вказані особи обвинувачувалися також у тому, що, відповідно до попередньо розробленого та узгодженого між собою плану злочинних дій, в період з червня по жовтень 2008 року на території Орджонікідзевського району м.Запоріжжя, вчиняли розбійні напади та вимагання. При цьому, Особа-1 визначав об`єкти злочинних посягань, розробляв план дій, підшуковував знаряддя вчинення злочинів, розподіляв грошові кошти та матеріальні цінності, отримані злочинним шляхом, а також в силу своєї фізичної підготовки першим наносив удари по особах, на яких здійснювався напад та виготовляв вибухові речовини, які застосовувались при вчиненні злочинів, а Особа-2 і ОСОБА_7 спостерігали за навколишньою обстановкою з метою попередження інших учасників про виникнення небезпеки, заволодівали грошовими коштами та матеріальними цінностями.

При цьому, для забезпечення мобільності при плануванні, швидкого зникнення з місця події, транспортування вибухових речовин і пристроїв та перевезення викраденого майна, використовували автомобіль «Хонда Сівік», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував Особа-2, мобільні телефони з різними операторами мобільного зв`язку, шапки з прорізами очей, рукавички, кастети, пістолет для підводного полювання «ПППО», газовий пістолет «RECK DOUBLE EAGLE» калібру 9 мм.; гладкоствольний самозарядний пістолет системи "ФОРТ-12Р" калібру 9 мм травматичної дії.

Так, відповідно до обвинувального висновку ОСОБА_7 у складі організованої злочинної групи разом із Особою-1 та Особою-2, за попередньо обумовленим планом 24 червня 2008 року скоїли розбійний напад на потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а 16 жовтня 2008 року на потерпілого ОСОБА_10 .

Крім того, 28 жовтня 2008 року о 20 год. 30 хв. Особа-1, який раніше вчинив розбій, у складі організованої групи, спільно з Особою-2 та ОСОБА_7 , перебуваючи у м.Запоріжжі по вул.Сталеварів, 17, згідно з попередньо розробленим планом з розподілом ролей здійснили розбійний напад на ОСОБА_11 , поєднаний із застосуванням до потерпілого насильства, небезпечного для життя та здоров`я, внаслідок чого заподіяли останньому легкі тілесні ушкодження із короткочасним розладом здоров`я та заволоділи його майном на загальну суму 2790 грн.

Крім того, з кінця вересня по 09 жовтня 2008 року Особа-1 в складі організованої ним злочинної групи, спільно з Особою-2 та ОСОБА_7 , діючи повторно, згідно з попередньо розробленим планом з розподілом ролей, вимагали від ОСОБА_12 передачі грошових коштів в особливо великому розмірі в сумі 50000 доларів США, що за курсом НБУ на момент вчинення злочину становило 288020 грн. При цьому погрожували застосуванням насильства та пошкодженням майна шляхом вибуху. Для здійснення свого злочинного умислу, направленого на здійснення вимагання, Особа-1 до 06 жовтня 2008 року, перебуваючи в приміщенні орендованої ним квартири АДРЕСА_2 , незаконно виготовив вибуховий пристрій, потужність якого складала 0,411-1,446 кг в тротиловому еквіваленті, який спільно з Особою-2 та ОСОБА_7 перевезли та встановили поблизу будинку ОСОБА_12 , розташованого на АДРЕСА_3 , а 07 жовтня 2008 року о 03 год. 30 хв. підірвали його, в результаті чого пошкодили майно потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на загальну суму 17825,8 грн.

Особа-1, Особа-2 і ОСОБА_7 , діючи узгоджено між собою, проаналізувавши отриману інформацію, прийняли рішення встановити вибуховий пристрій в районі виїзду на міст імені «Преображенського» в м.Запоріжжі, щоб у момент передачі грошових коштів ОСОБА_12 відвернути увагу правоохоронних органів і паралізувати рух транспортних засобів на вказаній ділянці дороги. З цією метою Особа-1 до 08 жовтня 2008 року незаконно виготовив вибуховий пристрій, технічні характеристики якого органами досудового слідства не встановлені, який наступного дня близько 02 год., разом з Особою-2 та Сосніним СП. перевезли та встановили поблизу мосту на вул.Тюленіна у м.Запоріжжі, який повинен був спрацювати цього ж дня о 15 год.

09 жовтня 2008 року Особа-1 в складі організованої ним злочинної групи, спільно з Особою-2 та ОСОБА_7 , повторно і, діючи згідно з попередньо розробленим планом з розподілом ролей, повідомили ОСОБА_12 про те, що вона має безпосереднє відношення до попереднього вибуху за місцем її проживання та вимагали від неї передачі грошових коштів у сумі 50000 доларів США, що за курсом НБУ на момент вчинення злочину становило 288020 грн., погрожуючи застосуванням насильства і здійсненням повторного вибуху. Потерпіла сприймала погрози як реальні та не зверталася до правоохоронних органів, однак, не маючи грошових коштів, не вживала ніяких заходів та в наступній телефонній розмові повідомила про це Особі-1. Отримавши відмову передати грошові кошти та оцінивши ситуацію, яка слалася внаслідок злочинних дій організованої Особою-1 злочинної групи, спільно з Особою-2 та ОСОБА_7 , з метою уникнення їх викриття правоохоронними органами було прийнято рішення більше не висловлювати вимог передачі грошей на адресу ОСОБА_12 .

Вироком суду ОСОБА_7 виправдано у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, ч.4 ст.189, ч.3 ст.28, ч.1 ст.263 КК України у зв`язку з недоведеністю його вини.

В апеляції прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватими та призначити йому покарання за ч.4 ст.189 КК у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.4 ст.187 КК у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.3 ст.28, ч.1 ст.263 КК у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст.70 КК остаточно визначити покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що судом не дана об`єктивна оцінка всім доказам в сукупності, внаслідок чого висновки суду є необґрунтованими та суперечливими. Суд без наявності на те підстав надав самостійну трактовку положенням ст.ст.73, 74, 145, 172, 190, 194 КПК (1960 року), результатом цього стала неоднозначна оцінка судом отриманих в ході судового слідства доказів вини ОСОБА_7 та необґрунтоване визнання їх недопустимими. Суд необґрунтовано виключив з обвинувачення у відношенні ОСОБА_7 кваліфікуючу ознаку скоєння ним злочину в складі організованої групи. Рішення суду про те, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення не знайшло свого підтвердження, обґрунтовано лише показами ОСОБА_7 , які були дані в судовому засіданні, висновком ВКК поліклініки військово-медичної служби Управління СБУ в Запорізькій області від 23.12.2011 року, а також довідками лікаря окуліста від 12.01.2012 року, в яких вказано, що ОСОБА_7 страждає міопією другого ступеню обох очей, міопічним астигматизмом середнього ступеню, периферичною дистрофією сітківки, без вказаного часу захворювання та ступеню втрати зору. При цьому суд не дав оцінки тому факту, що злочини, у скоєнні яких обвинувачується ОСОБА_7 , вчинені в 2008 році, а досудове слідство у відношенні нього проводилось на початку 2009 року. Причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому злочинів підтверджена матеріалами кримінальної справи, однак суд не оцінив в сукупності всі матеріали справи, а також докази, які були здобуті під час судового слідства та які підтверджували причетність ОСОБА_7 до скоєння злочинів. Версія ОСОБА_7 про те, що він зізнався у скоєнні злочинів під тиском співробітників поліції, спростовується матеріалами справи. При цьому, причетність ОСОБА_7 до скоєних злочинів була встановлена після спливу двох місяців після затримання організатора групи. Під час досудового слідства саме Особа-1, а в подальшому і Особа-2 вказали на ОСОБА_7 , як на учасника організованої групи під час проведення допитів та очних ставок. Суд не прийняв до уваги допит ОСОБА_7 в якості підозрюваного, оскільки той проводився з порушеннями ст.ст.107, 143 КПК України 1960 року. Разом з тим, положення даних статей зобов`язували провести допит підозрюваного негайно після його затримання, при цьому у виключних випадках закон дозволяв проводити допит не тільки у денний час. Суд безпідставно критично віднісся до того факту, що слідчий, який проводив досудове слідство, відносно в один період часу допитав Особу-1 та провів за участю Особи-2 та ОСОБА_11 очну ставку. В одному з протоколів, з урахуванням кількості слідчих дій, проведених в цей день, час міг би бути вказаний помилково. При цьому не приймати їх до уваги, оскільки Особа-1 та Особа-2 підтвердили факт наявності слідчих дій, підстав не має. Факт застосування співробітниками поліції під час досудового слідства у відношенні ОСОБА_7 недозволених заходів фізичного та морально-психологічного тиску не підтвердився. В той же час, суд самостійно, в порушення вимог КПК України 1960 року, у вироку фактично вирішив питання щодо законності постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, що вказує на порушення судом принципу змагальності. В основу вироку суд поклав виключно покази підсудного, які були надані ним в судових засіданнях. Судом, без аналізу всіх доказів, безпідставно спростовуються версії обвинувачення про те, що Особа-1 спланував та організував напад на ОСОБА_9 та ОСОБА_8 спільно з Особою-2 та ОСОБА_7 . За епізодом злочинної діяльності, організованої Особою-1 групи, стосовно розбійного нападу на ОСОБА_10 , суд не прийняв до уваги протоколи очних ставок, проведених між ОСОБА_10 та відповідно Особою-1 та Особою-2, хоча всі учасники слідчих дій, які вказані в протоколі, в суді підтвердили їх проведення та зміст. Посилання суду на те, що допитаний вдруге в суді потерпілий ОСОБА_10 до нападу стеження за собою не помічав, не спростовує його проведення членами організованої групи. В порушення КПК 1960 року судом безпідставно вказано, що версія про те, що Особа-1 спланував та організував вимагання крупної суми грошей у потерпілої ОСОБА_12 разом з Особою-2 та ОСОБА_7 , не знайшла свого підтвердження під час судового слідства. Судом не взято до уваги та не дана оцінка зміненим показам потерпілих, в тому числі сім`ї ОСОБА_14 , які після повної добровільної компенсації підсудними шкоди, спричиненої злочином, змінили свої покази та не наполягали на притягненні підсудних до кримінальної відповідальності.

У зв`язку із ухиленням Особи-1 від суду, а також призовом Особи-2 до лав Збройних сил України під час мобілізації, 05.12.2024 року матеріали кримінальної справи щодо Особи-1 та Особи-2 виділено в окреме апеляційне провадження. Виділене провадження щодо Особи-1 зупинено до його розшуку, виділене провадження щодо Особи-2 зупинено до його звільнення з військової служби, а апеляційне провадження щодо ОСОБА_7 продовжено. Тому апеляційним судом вирішувалось питання щодо законності і обґрунтованості вироку суду лише щодо виправданого ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляції в частині, що стосується ОСОБА_7 , та наполягав на її задоволенні; виправданого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечили проти апеляції та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляція, в частині, що стосується виправданого ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.2 КПК (в редакції 1960 року) завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

Відповідно до ст.22 КПК (в редакції 1960 року) прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.

Суд, прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, не вправі перекладати обов`язок доказування на обвинуваченого.

Крім того, статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стаття 323 КПК (в редакції 1960 року) передбачає, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.327 КПК (в редакції 1960 року) виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

При цьому обвинувальний вирок постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена.

Стаття 334 КПК (в редакції 1960 року) визначає, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Повертаючись до обставин цієї справи колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 , дотримався зазначених вище вимог кримінально-процесуального закону, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правомірного висновку про те, що сторона обвинувачення не довела винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованих йому злочинів. При цьому такий свій висновок суд першої інстанції обґрунтував з наведенням докладних мотивів.

Так, з матеріалів кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_7 відповідно до обвинувального висновку було пред`явлено обвинувачення у вчиненні ним у складі організованої групи розбійних нападів, вимагання, а також у носінні, зберіганні, виготовленні, передачі вибухових речовин вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, організованою групою.

При цьому з матеріалів кримінальної справи вбачається, що переважною мірою висунуте ОСОБА_7 обвинувачення ґрунтувалося на показах як самого ОСОБА_7 , так і на показах Особи-1 та Особи-2, які вони надавали в якості підозрюваних та обвинувачених під час досудового слідства і в яких вони визнали свою причетність до скоєння інкримінованих їм злочинів.

Разом з тим, під час судового розгляду Особа-1, Особа-2 та ОСОБА_7 зазначили про те, що вони були вимушені надати покази про визнання своєї винуватості під тиском співробітників поліції.

З огляду на такі покази Особи-1, Особи-2 та ОСОБА_7 суд першої інстанції доручив прокурору провести перевірку в порядку ст.97 КПК (в редакції 1960 року) та прийняти відповідне рішення з цього приводу.

Виходячи зі змісту статті 3 Конвенції, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини допустимість як доказів свідчень, отриманих за допомогою катувань, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим.

Перевірка доводів особи щодо незаконних методів ведення слідства має суттєве значення і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що на виконання наданого судом доручення було надано постанову від 23.12.2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи за ст.ст.127, 364, 365 КК щодо посадових осіб у зв`язку з відсутністю в їх діях складів злочинів.

Дослідивши зміст даної постанови суд установив, що під час проведення ініційованої судом перевірки були допитані лише ті особи, щодо яких Особа-1, Особа-2 та ОСОБА_7 заявляли скарги про застосування до них недозволених методів ведення слідства. При цьому ці особи заперечили факт застосування з їх боку в ході досудового слідства будь-якого тиску.

Втім, суд першої інстанції правильно виходив з того, що такі обставини свідчать про формальний підхід до проведення перевірки і що проведене офіційне розслідування з приводу застосування до Особи-1, Особи-2 та ОСОБА_7 недозволених методів слідства не було ретельним та ефективним. Отже такі обставини не дають достатніх підстав спростувати доводи Особи-1, Особи-2 та ОСОБА_7 про застосування до них недозволених методів досудового слідства.

З цих же міркувань колегія суддів визнає непереконливими доводи в апеляції прокурора про те, що версії Особи-1, Особи-2 та ОСОБА_7 про надання ними викривальних показів під тиском співробітників поліції, спростовуються матеріалами кримінальної справи.

Отже, на підставі наведеного суд першої інстанції правильно поставив під сумнів як доказів покази, надані Особою-1, Особа-2 та ОСОБА_7 в якості підозрюваних та обвинувачених під час досудового слідства.

Крім того, на підставі ретельного дослідження та аналізу наданих доказів суд першої інстанції встановив, що Особа-1 був затриманий 16.02.2009 року, в той час як протокол його затримання було складено 18.02.2009 року, тобто незаконно був затриманий в період часу з 16.02.2009 року по 18.02.2009 року, в цей період він був опитаний в нічний час. Крім того, Особа-1 був допитаний в якості обвинуваченого без участі захисника, який був допущений слідчим до участі у справі. Також суд установив, що ОСОБА_7 був допитаний в якості підозрюваного 07.04.2009 року в нічний час без участі захисника. Отже суд констатував, що допит Особи-1 та ОСОБА_7 проводився слідчим з порушенням вимог ст.ст.43-1, 107, 143 КПК (в редакції 1960 року) та без надання показів у вільній формі. Крім того, виходячи зі змісту протоколу допиту Особи-2 від 24.06.2009 року він не давав показів у вільній формі, не був детально допитаний по всім епізодам обвинувачення, незважаючи на те, що його покази в якості підозрюваного і обвинуваченого відрізнялися від показів Особи-1. Також суд установив, що виходячи із дати та часу проведених у даній справі слідчих дій, слідчим одночасно проводився і допит і інші слідчі дії у справі, що також ставить під сумнів отримані від Особи-1, Особи-2 та ОСОБА_7 під час досудового слідства покази.

Під час судового розгляду ОСОБА_7 зазначив суду, що через поганий зір при підписанні протоколів його допиту, він не бачив, що підписує, про що був обізнаний слідчий. Такі покази ОСОБА_7 були об`єктивно підтверджені довідкою лікаря-окуліста, відповідно до якої у ОСОБА_7 наявне захворювання обох очей міопатія другого ступеня обох очей, міопатичний астигматизм середнього ступеня, амбліопатією середнього ступеня обох очей, периферійна дистрофія сітчатки.

Отже врахувавши наведені обставини у їх сукупності, зваживши на положення ч.2 ст.73 та ч.2 ст.74 КПК (в редакції 1960 року), відповідно до яких покази підозрюваного та обвинуваченого підлягають перевірці, а визнання ними своєї винуватості може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є в справі, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що покази Особи-1, Особи-2 та ОСОБА_7 , надані під час досудового слідства, не можуть бути покладені в основу обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів і такі покази не підтверджені доказами, що є у справі.

Натомість суд правильно прийняв до уваги покази ОСОБА_7 , надані ним в судовому засіданні, оскільки ці покази суд сприймав безпосередньо та вони були перевірені судом у сукупності з іншими наданими у справі доказами.

Надаючи оцінку наданим органом досудового слідства протоколам відтворення обстановки і обставин події, суд правильно виходив з того, що відповідно до ст.194 КПК (в редакції 1960 року) з метою перевірки і уточнення результатів допиту свідка, потерпілого, підозрюваного або обвинуваченого або даних, одержаних при провадженні огляду та інших слідчих дій, слідчий може виїхати на місце і в присутності понятих, а в необхідних випадках з участю спеціаліста, свідка, потерпілого і підозрюваного або обвинуваченого відтворити обстановку і умови, в яких ті чи інші події могли відбуватися в дійсності.

Проте зміст наданих суду протоколів відтворення обстановки і обставин події за участі Особи-1, Особи-2 та ОСОБА_7 свідчить про те, що дані слідчі дії фактично проведені з метою закріплення раніше наданих Особою-1, Особою-2 та ОСОБА_7 показів під час їх допиту в якості підозрюваних та обвинувачених, оскільки зміст цих слідчих дій здебільшого зведено лише до проголошення показів Особою-1, Особою-2 та ОСОБА_7 стосовно обставин злочинів з метою їх процесуального закріплення, що не узгоджується з положеннями ст.194 КПК.

Такі обставини, на переконання колегії суддів, дали суду першої інстанції обґрунтовані підстави не приймати протоколи відтворення обстановки і обставин події за участі Особи-1, Особи-2 та ОСОБА_7 в якості доказів винуватості ОСОБА_7 , оскільки вони не відповідають критерію допустимості.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про неможливість прийняття як доказів винуватості ОСОБА_7 протоколів очних ставок, проведених за участю Особи-1, Особи-2 та ОСОБА_7 , оскільки судом за результатом дослідження протоколів цих слідчих дій було установлено, що ці очні ставки в порушення вимог ст.172 КПК (в редакції 1960 року) були проведені не з метою усунення наявних протиріч в показах зазначених осіб, а з метою закріплення раніше наданих ними показів в якості підозрюваних та обвинувачених. Зокрема під час цих слідчих дій учасники очних ставок фактично лише відповідали на питання слідчого, надавали свої покази, після чого підтвердили кожен свої покази.

Крім того, відповідно до обвинувального висновку прокурор стверджував про те, що інкриміновані ОСОБА_7 злочини, останній вчинив у складі організованої групи.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.28 КК злочин визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні та вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які зорганізувались у стійке об`єднання для вчинення цих злочинів, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на здійснення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Визначальною рисою організованої групи є стійкість такого об`єднання. Групу можна визнати стійкою лише за умови, якщо вона є стабільною та згуртованою. Згуртованість групи проявляється у наявності постійних міцних внутрішніх зв`язків між учасниками групи, їх правил поведінки, організатора, чіткого визначення ролі кожного учасника, високого рівня узгодженості дій учасників, єдиного плану, в якому передбачено розподіл функцій учасників групи і який доведено до їх відома. Стабільність групи виявляється у системності та детальній організації функціонування групи, здатності до заміни учасників, прикритті своєї діяльності, як своїми силами, так і за допомогою сторонніх осіб, наявності для функціонування групи фінансових та інших матеріальних засобів.

Таким чином, стійкість організованої групи означає, що вона має відносно постійний склад учасників з наявністю сильних зв`язків між ними і високого ступеня організованості, одностайності при прийнятті рішень і послідовності у здійсненні злочинних дій.

Під час судового розгляду ОСОБА_7 зазначив, що з Особою-1 він знайомий, підтримував з ним приятельські відносини, а з Особою-2 його познайомив Особа-1 24.06.2008 року, це була їх перша і остання зустріч. Коли вони всі перебували на пл.Маяковського, Особа-1 відійшов у бік, а вони з Особою-2 залишилися стояти осторонь. Почувши шум туди направився Особа-2, а він, як тільки почув, що відбулася штовханина, яку він не бачив через поганий зір і відсутність освітлення, злякався та одразу побіг звідти після чого поїхав додому. Зазначені обставини підтвердив і Особа-2 під час його допиту в судовому засіданні.

Проте такі покази ОСОБА_7 не були спростовані прокурором під час судового розгляду.

Крім того, з матеріалів кримінальної справи вбачається, що фактично все обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочинів у складі організованої групи базувалося лише на викривальних показах, наданих Особою-1, Особою-2 та ОСОБА_7 під час досудового слідства. Проте такі покази суд визнав такими, що не можуть бути покладені в основу обвинувачення, з підстав наведених вище. Будь-яких інших доказів, які би доводили вчинення злочинів ОСОБА_7 у складі організованої групи, прокурором надано не було. Зокрема прокурор не довів наявності постійний міцних внутрішніх зв`язків між учасниками групи (з огляду на покази ОСОБА_7 та Особи-2 про те, що вони бачилися один єдиний раз в житті), спільних правил поведінки, чіткого визначення ролі кожного, високого рівня узгодженості дій учасників, єдиного плану, в якому передбачено розподіл функцій учасників групи і який доведено до їх відома.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що твердження сторони обвинувачення про вчинення ОСОБА_7 злочинів у складі організованої групи не підтверджені жодним із засобів доказування, є лише припущенням та формальним констатуванням сторони обвинувачення, а також такими, що не знайшли свого підтвердження у ході встановлення обставин під час судового розгляду.

З цих же міркувань колегія суддів відхиляє доводи апеляції прокурора про необґрунтованість висновків суду першої інстанції про недоведеність вчинення ОСОБА_7 злочинів у складі організованої групи.

Крім того, з матеріалів кримінальної справи вбачається, що суд першої інстанції також детально проаналізував висунуте ОСОБА_7 обвинувачення за кожним епізодом. Зокрема, перевіряючи обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні розбійного нападу на потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 суд належним чином проаналізував надані прокурором в цій частині докази та встановив, що участь ОСОБА_7 у вчиненні цього злочину не знайшла свого підтвердження.

Зокрема суд зважив на покази Особи-1 та Особи-2, які наполягали на тому, що 24.06.2008 року ОСОБА_7 на місці події на пр.Маяковського у м.Запоріжжі не було, оскільки останній, побачивши бійку Особи-1 з потерпілими, злякавшись продовження конфлікту втік з місця пригоди та на громадському транспорті поїхав додому. Будь-які речі ОСОБА_7 вони не передавали. Зазначені покази Особи-1 та Особи-2 повністю підтвердив і ОСОБА_7 .

Що стосується самих потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , то вони під час їх допиту підтвердили, що під час нападу на них були присутні лише дві особи, однак через відсутність освітлення їх облич вони не розгледіли.

Будь-яких інших доказів в цій частині обвинувачення ОСОБА_7 прокурором надано не було. Відтак, проаналізувавши у сукупності як покази Особи-1 та Особи-2 і ОСОБА_7 в судовому засіданні, так і покази потерпілих, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні розбійного нападу на потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 прокурором не доведена і з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Крім того, відповідно до обвинувального висновку ОСОБА_7 також було висунуто обвинувачення у вчиненні розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_10 у складі організованої групи разом з Особою-1 та Особою-2.

Разом з тим, під час допиту в судовому засіданні ОСОБА_7 наполягав на тому, що він ніколи не слідкував за ОСОБА_10 і взагалі ніколи не бачив потерпілого. В момент вчинення нападу на потерпілого він взагалі перебував за місцем свого проживання і в нападі жодної участі не приймав.

Допитаний в судовому засіданні Особа-2 зазначив, що напад на потерпілого ОСОБА_10 він вчинив з іншою особою.

Сам потерпілий ОСОБА_10 суду зазначив, що нападників було лише двоє, і до нападу будь-якого стеження за собою він не помічав.

Крім того, суд проаналізував і надані органом досудового слідства протоколи очних ставок, проведених між потерпілим ОСОБА_10 та відповідно Особою-1 та Особою-2, які, виходячи із даних, які містяться в протоколах цих слідчих дій, були проведені в різні дні. Але при цьому суд із показів потерпілого, які були підтверджені і наданою на той час УБОЗ ГУМВС інформацією, встановив, що потерпілий лише один раз перебував у приміщенні УБОЗ ГУМВС, коли він був допитаний. При цьому були присутні Особа-1 та Особа-2, які в його присутності будь-яких пояснень не надавали. Більше потерпілий в приміщенні УБОЗ не перебував і не викликався.

Більш того, суд, проаналізувавши зміст цих протоколів очних ставок, правильно виходив з того, що відповідно до змісту ст.172 КПК (в редакції 1960 року) проведення очної ставки допускається для усунення суперечностей в показаннях раніше допитаних осіб. Проте зазначені слідчі дії були проведені слідчим не з метою усунення суперечностей в показах допитаних осіб, а з метою закріплення раніше наданих Особою-1 та Особою-2 показів в якості підозрюваних та обвинувачених, тобто слідчим не було дотримано вимог ст.172 КПК (в редакції 1960 року).

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що надані стороною обвинувачення протоколи очних ставок не можуть бути покладені в обґрунтування винуватості ОСОБА_7 .

Відтак з огляду на ненадання прокурором достатніх, допустимих та переконливих доказів, які би доводили участь ОСОБА_7 у вчиненні розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_10 , суд першої інстанції цілком законно виправдав ОСОБА_7 за цим обвинуваченням, навівши достатні та переконливі мотиви такого свого рішення.

Також зміст мотивувальної частини вироку свідчить про те, що суд першої інстанції ретельно перевірив та проаналізував надані органом досудового слідства докази в обґрунтування винуватості ОСОБА_7 у висунутому йому обвинуваченні у вчиненні розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_15 організованою групою.

Зокрема суд допитав самого ОСОБА_7 , який категорично заперечив свою причетність до вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_15 .

Дослідивши покази потерпілого ОСОБА_15 суд встановив, що ці покази лише підтверджують те, що на потерпілого дійсно було здійснено напад. Однак покази потерпілого жодним чином не доводять тієї обставини, що цей напад на нього вчинив зокрема і ОСОБА_7 . Потерпілий зазначив, що він не зможе впізнати облич нападників, оскільки вони напали ззаду, а тому обличчям до нападників він не повертався.

Що стосується наданого органом досудового слідства протоколу пред`явлення фотознімків для впізнання Особі-1, під час якого Особа-1 вказав на ОСОБА_15 як на особу, на яку він разом із Особою-2 та ОСОБА_7 вчинили розбійний напад в жовтні 2008 року, то суд установив, що пред`явлення фотознімків для впізнання було проведено з порушенням вимог ст.174 КПК (в редакції 1960 року), адже в протоколі відсутні відомості про те, за якими саме ознаками чи прикметами Особа-1 впізнав ОСОБА_15 .

Також суд звернув увагу і на наявність істотних суперечностей в наявних у матеріалах справи доказів. Зокрема суд установив, що од початку 28.10.2008 року потерпілим ОСОБА_15 було подано заяву про втрату паспорта та відсутність заподіяння йому будь-якої матеріальної шкоди. При цьому у своєму поясненні потерпілий вказував про те, що він йшов ввечері додому у стані сп`яніння, впав і вдарився. В подальшому 14.04.2009 року ОСОБА_15 звернувся до поліції із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності двох невідомих осіб, які 29.10.2008 року напали на нього та відкрито заволоділи його майном. При цьому у перерахованих потерпілим викрадених у нього речей відсутня карта магазину «Метро», фото батька та інші предмети. Проте в подальшому потерпілий під час його допиту вже вказує на те, що окрім іншого у нього було викрадено карту магазину «Метро», фото батька. Більш того, 25.05.2009 року під час додаткового допиту ОСОБА_15 вже пояснює про те, що йому пред`явленні для впізнання предмети, які були вилучені 16.02.2009 року з квартири Особи-1 і серед цих предметів він впізнав свої речі, а саме карту магазину «Метро», фото батька, блокнот та інші. Однак суд встановив, що жоден із зазначених потерпілим предметів не зазначений в протоколі огляду місця події від 16.02.2009 року, тобто вказані потерпілим предмети не були виявлені і не вилучалися із квартири Особи-1. Більш того, суд констатував, що протокол огляду місця події складений з істотним порушенням вимог ст.ст.177, 181, 190 КПК (в редакції 1960 року) щодо порядку проведення обшуку та огляду, процедури отримання дозволу на проведення даної слідчої дії, у зв`язку з чим тягне за собою визнання цього доказу недопустимим.

Що стосується наданих стороною обвинувачення протоколів очних ставок, проведених між потерпілим ОСОБА_15 та Особою-1 і Особою-2, то суд, дослідивши їх зміст, встановив, що зазначені слідчі дії були проведені слідчим не з метою усунення суперечностей в показах допитаних осіб, а з метою закріплення раніше наданих Особою-1 та Особою-2 показів в якості підозрюваних та обвинувачених, тобто слідчим не було дотримано вимог ст.172 КПК (в редакції 1960 року). Більш того, суд встановив, що під час допитів Особа-1 та Особа-2 кожен окремо висували свою версію подій щодо нападу на потерпілого ОСОБА_15 . Проте під час проведення очних ставок потерпілий ОСОБА_15 підтримав версію кожного із допитаних осіб, що також свідчить про те, що проведення очних ставок було проведено не з метою усунення суперечностей в показах раніше допитаних осіб. Також судом було встановлено, що слідчий одночасно допитував Особу-1 та проводив очну ставку між потерпілим та Особою-2, що дійсно ставить під сумнів надані органом досудового слідства протоколи очних ставок.

Отже за наведених обставин колегія суддів погоджується із належно мотивованим висновком суду про те, що стороною обвинувачення не надано достатніх та переконливих доказів, які би доводили винуватість ОСОБА_7 у вчиненні розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_15 .

Крім того, відповідно до обвинувального висновку ОСОБА_7 також було пред`явлено обвинувачення у вимаганні грошових коштів у потерпілої ОСОБА_12 , а також у носінні, зберіганні, виготовленні, передачі вибухових речовин, вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

В цій частині обвинувачення органом досудового слідства в якості доказу винуватості ОСОБА_7 було надано висновок вибухо-технічної експертизи №33 від 15.06.2009 року. Але вказані висновки експертизи жодним чином не вказують на причетність до вибуху біля домоволодіння по АДРЕСА_3 будь-яких конкретних осіб, в тому числі і ОСОБА_7 . Крім того, суд встановив, що висновки цієї експертизи носять характер припущень, оскільки висновки про конструкцію вибухового пристрою зроблені лише на підставі показів Особи-1. Надати точної відповіді на питання про те, якою була конструкція вибухового пристрою, експерти не змогли, оскільки зробити це неможливо. Відтак суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги зазначений висновок експерта в якості винуватості ОСОБА_7 . Більш того, у висновку спеціалістів №102 також зазначено про неможливість встановити конструкцію вибухового пристрою.

Допитані в судовому засіданні потерпілі надали покази про те, що дійсно 07.10.2008 року у домоволодінні, де вони проживають, відбувся вибух. Проте ні до вибуху, ні після їм ніхто не погрожував, ніхто не дзвонив їм з проханням надати номер телефону ОСОБА_12 , яка на час вибуху перебувала за межами України. Сама потерпіла ОСОБА_12 під час допиту зазначила, що дійсно на її мобільний телефон надходили дивні дзвінки від невідомої особи, проте вона не пам`ятає коли і скільки надходило дзвінків, а також їх зміст. Також зазначила, що вона не пов`язувала ці дзвінки із вимаганням та на них не відповідала.

Відтак суд, проаналізувавши зміст показів потерпілих, встановив, що ці покази жодним чином не підтверджують причетність ОСОБА_7 до вимагання грошових коштів, а також вчинення вибуху біля домоволодіння потерпілих.

Крім того, органом досудового слідства в цій частині обвинувачення ОСОБА_7 суду було надано також протокол допиту свідка ОСОБА_16 під час досудового слідства, відповідно до якого свідок пояснював, що він розповідав своєму знайомому Особі-1 інформацію про свою знайому ОСОБА_12 , яка добре заробляє і надав Особі-1 номера телефонів ОСОБА_12 .

Між тим, в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 відмовився від показів, наданих ним під час досудового слідства. При цьому свідок зазначив, що він обмовив Особу-1, оскільки в поліції на нього здійснювався тиск, за його місцем проводили обшук та казали, що його засудять за зберігання зброї. Отримавши такі покази свідка в судовому засіданні суд пересвідчився у тому, що будь-яких даних про те, що учасники судового розгляду, зокрема і Особа-1, Особа-2 та ОСОБА_7 здійснювали вплив на свідка з метою зміни ним показів, не встановлено і покази свідка ОСОБА_16 , надані ним в судовому засіданні, повністю узгоджуються з іншими дослідженими в цій частині обвинувачення доказами, а тому підстав недовіряти показам свідка в судовому засіданні суд не встановив.

При цьому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, з огляду на такі покази свідка в судовому засіданні, а також через встановлені порушення вимог ст.172 КПК (в редакції 1960 року), цілком обґрунтовано не прийняв до уваги як допустимий доказ протокол очної ставки, проведеної між Особою-1 та свідком ОСОБА_16 .

Що стосується наданих органом досудового слідства роздруківок телефонних дзвінків з інформацією про вхідні та вихідні дзвінки з номера, який належить Особі-1, то суд правильно визнав їх неналежним доказом у справі, оскільки їх зміст жодним чином не підтверджує винуватість ОСОБА_7 у пред`явленому йому в цій частині обвинувачення.

Враховуючи наведені обставини колегія суддів погоджується із цілком мотивованими висновками суду про те, що в наданих стороною обвинувачення доказах відсутні дані про скоєння ОСОБА_7 вимагання у потерпілої ОСОБА_12 та вчинення вибуху за місцем її проживання.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується із цілком обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що надані прокурором докази ні самі по собі, ні у своїй сукупності не доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, ч.4 ст.189, ч.3 ст.28, ч.1 ст.263 КК.

Що стосується аргументів прокурора в апеляції про не надання судом об`єктивної оцінки всім доказам у сукупності, то вони не можуть вважатися обґрунтованими. Адже із мотивувальної частини вироку вбачається, що суд у повній відповідності до вимог кримінально-процесуального закону розкрив у вироку зміст усіх наданих стороною обвинувачення доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , навів їх ретельний аналіз, проаналізував кожний із них та співставив їх у сукупності і на виконання вимог ст.334 КПК (в редакції 1960 року) навів ґрунтовні мотиви, з яких їх відкинув. На переконання колегії суддів оцінка судом доказів проведена у повній відповідності до вимог процесуального закону.

Не вбачає колегія суддів і підстав вважати необґрунтованими і суперечливими викладені у вироку висновки суду, як на тому наголошував прокурор. На переконання судової колегії висновки суду в частині виправдання ОСОБА_7 є логічними, послідовними, підкріплюються дослідженими доказами та не викликають сумнівів у їх однозначності.

До заперечень апеляції прокурора про надання судом самостійної трактовки положенням ст.ст.73, 74, 145, 172, 190, 194 КПК (в редакції 1960 року) колегія суддів ставиться критично. При цьому судова колегія виходить з того, що при наданні оцінки доказам сторони обвинувачення суд жодним чином не допустив вільного трактування положень процесуального закону, оскільки виходив із точного їх змісту. Жодних підстав вважати, що суд на власний розсуд трактував вимоги кримінально-процесуального закону, і, як наслідок, необґрунтовано визнав ряд доказів недопустимими, колегія суддів не встановила, а прокурор будь-яких переконливих доводів, які би доводили протилежне, в апеляції не навів.

Не погоджується колегія суддів і з доводами прокурора, наведеними ним в апеляції, про те, що рішення суду про виправдання ОСОБА_7 ґрунтується лише на показах останнього, які були надані в судовому засіданні, висновку ВКК поліклініки, а також довідці лікаря окуліста. Адже рішення суду про виправдання ОСОБА_7 ґрунтується не лише на зазначених прокурором документах, а на детальному аналізі усіх здобутих доказів, кожен із яких був перевірений судом і знайшов свою відповідну оцінку у вироку. Більш того, на висновок ВКК поліклініки, а також на довідку лікаря окуліста суд здебільшого послався на підтвердження показів ОСОБА_7 про те, що під час допиту на досудовому слідстві, підписуючи виготовлені слідчим протоколи його допиту, він не бачив, що саме підписує, оскільки в нього поганий зір.

Що стосується посилання прокурора на ту обставину, що у зазначеному висновку ВКК поліклініки та довідці лікаря окуліста не зазначено час захворювання ОСОБА_7 , а також ступінь втрати зору, в той час як інкриміновані ОСОБА_7 злочини мали місце у 2008 році, а досудове слідство проводилось на початку 2009 року, то колегія суддів зазначає, що така обставина сама по собі автоматично не ставить під сумнів правильність висновків суду. Адже за показами самого ОСОБА_7 на час досудового слідства та підписання протоколів його допиту він мав поганий зір, що об`єктивно узгоджується з довідкою лікаря окуліста.

Усупереч доводам прокурора суд першої інстанції оцінив усі без виключення докази, надані стороною обвинувачення в обґрунтування винуватості ОСОБА_7 , надав кожному з них оцінку та правильно встановив, що надані докази як кожен окремо, так і їх сукупності не доводять винуватості ОСОБА_7 .

Колегія суддів відхиляє аргументи прокурора про те, що Особа-1 та Особа-2 під часу допиту вказали на ОСОБА_7 як на учасника організованої групи, оскільки суд першої інстанції не прийняв в якості доказів протоколи допиту під час досудового слідства Особи-1 та Особи-2 з мотивів, які наводилися вище.

В своїй апеляції прокурор також не погодився із оцінкою, наданою судом протоколу допиту ОСОБА_7 . При цьому прокурор посилався на те, що у виключних випадках закон дозволяв проведення допиту не тільки у денний час. З цього приводу колегія суддів зазначає, що ні в протоколі допиту ОСОБА_7 , проведеного у нічний час, ні в апеляції прокурора не зазначено, які ж саме існували виключні випадки, які би вимагали проведення допиту не удень. Більш того, проведення допиту ОСОБА_7 в нічний час судом було оцінено у сукупності з іншими встановленими судом порушеннями кримінально-процесуального закону під час допитів ОСОБА_7 , які унеможливили прийняття цих протоколів як доказів вини ОСОБА_7 .

Що стосується доводів апеляції прокурора про безпідставність висновків суду про те, що слідчий одночасно проводив допити та інші слідчі дії, оскільки, на думку апелянта, час в протоколах міг бути вказаний помилково, то колегія суддів вважає їх неконкретними. Адже прокурор а ні під час судового розгляду, а ні в апеляції, а ні під час апеляційного розгляду не зазначив в якому саме із протоколів (протоколах), на які послався суд, зазначено неправильний час, який час є правильним і чим це підтверджується. Фактично прокурор самоусунувся від з`ясування цієї обставини, обмежившись лише формальним твердженням про можливість зазначення в протоколах неправильного часу. З цих же міркувань у колегії суддів відсутні підстави ставити під сумнів обґрунтованість висновків суду в цій частині, і колегія суддів, як і суд першої інстанції тлумачить усі сумніви на користь виправданого ОСОБА_7 .

Не є прийнятними і доводи прокурора в апеляції про те, що суд в порушення вимог процесуального закону самостійно фактично вирішив питання щодо законності постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, винесеної за фактом перевірки застосування до Особи-1, Особи-2 та ОСОБА_7 недозволених методів слідства. Адже суд першої інстанції, дослідивши надану постанову, не констатував її незаконності, а лише дійшов висновку про те, що зміст наведеної в постанові інформації свідчить про те, що зазначена перевірка не була ретельною та ефективною, що не дає підстав спростувати доводи Особи-1, Особи-2 та ОСОБА_7 про застосування до них недозволених методів досудового слідства.

Твердження прокурора про те, що суд без оцінки всіх доказів безпідставно спростував версію органу досудового слідства про вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому злочинів, також не є слушними. При цьому судова колегія виходить з того, що суд належним чином проаналізував кожний епізод злочину, який був інкримінований ОСОБА_7 , по кожному із висунутих обвинувачень навів детальний аналіз доказів, наданих органом досудового слідства та зазначив свої висновки щодо кожного із цих обвинувачень, навівши при цьому вичерпні мотиви, з яких відкинув надані стороною обвинувачення докази. З такою оцінкою погоджується і колегія суддів і вважає, що суд не допустив порушень вимог кримінально-процесуального закону при оцінці наданих доказів.

Підстави, з яких суд не прийняв до уваги протоколи очних ставок, проведених між потерпілим ОСОБА_10 та відповідно Особою-1 та Особою-2, докладно викладені у мотивувальній частині вироку, ці висновки зроблені судом з посиланням на конкретні докази, а тому вважати їх необґрунтованими колегія суддів не вбачає. Натомість наведені в цій частині доводи апеляції прокурора не дають переконливих підстав ставити під сумнів ці висновки суду.

Що стосується посилання прокурора в апеляції на те, що покази потерпілого ОСОБА_10 про те, що до нападу на нього він не помічав спостереження за собою, не спростовує його проведення в тому числі і ОСОБА_7 , то такі посилання носять характер припущень і нічим не підтверджені. Конкретних аргументів, які би доводили доводи апеляції в цій частині, прокурор не навів.

Прокурор в апеляції стверджував також про те, що суд не надав оцінки зміненим показам потерпілих ОСОБА_17 , які після відшкодування їм шкоди змінили свої покази та не наполягали на притягненні до кримінальної відповідальності осіб, щодо яких розглядалася справа. Перевіряючи такі доводи прокурора колегія суддів виходить з того, що всі потерпілі були допитані під час судового розгляду і надали свої покази. Прокурор під час їх допиту мав можливість з`ясувати у потерпілих ті чи інші обставини. Суд першої інстанції сприйняв покази потерпілих ОСОБА_17 безпосередньо в судовому засіданні та встановив, що вони узгоджуються із тими обставинами, які були встановлені судом за результатами дослідження наданих стороною обвинувачення доказів. Відтак суд виходив із тих показів, які були надані потерпілими в судовому засіданні і які суд перевірив у сукупності з іншими доказами. Отже будь-яких порушень закону в цій частині колегія суддів не встановила.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення, зроблену судом, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінальної справи та вимогах закону. Крім того, колегія суддів констатує, що наведені в апеляції прокурора доводи носять надто узагальнений та неконкретизований характер, прокурором не зазначено конкретні норми закону, які були порушені судом під час судового розгляду та ухвалення судового рішення, як і не наведено переконливих аргументів, які би давали підстави вважати, що судове рішення було ухвалено судом з порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у відповідності до ст.16-1 КПК (в редакції 1960 року) зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створив необхідні умови для виконання стороною обвинувачення її процесуальних обов`язків і здійснення наданих прав, і прокурор користувався рівними правами та свободою у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на ту обставину, що в апеляції прокурор вимагав визначити ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ст.70 КК із застосуванням ст.69 КК у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Разом з тим, виходячи із законодавчих приписів, обираючи захід примусу особі, винній у вчиненні декількох злочинів, суд може призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, окремо за кожний злочин або тільки за один із них і визначити остаточне покарання за правилами ст.70 КК. Застосування положень ст.69 вказаного Кодексу до покарання, призначеного за сукупністю злочинів, про що йдеться в апеляції прокурора, є неприпустимим.

Отже на підставі наведеного колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам ст.323 КПК (в редакції 1960 року) і усупереч доводам апеляції прокурора колегія суддів не встановила таких порушень норм права, які би могли поставити під сумнів законність прийнятого в цій частині судом рішення.

На підставі викладеного, керуючись п.11 розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012 року, ст.ст.365, 366, 377 КПК України 1960 року, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції (в частині, що стосується ОСОБА_7 ) залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 24 вересня 2014 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом одного місяця з дня її оголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4