Справа № 740/5063/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/174/25
Категорія - - ч.4 ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження №0000394 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, освіта професійно-технічна, не працює, раніше судимий 24.06.2024 Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік,

засуджений за ч.4 ст.185 КК України до покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарання за цим вироком та невідбутого покарання за попереднім вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24.06.2024 у виді шести місяців пробаційного нагляду, що відповідно до ст.72 КК України становить три місяці позбавлення волі, ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 9 (дев`ять) місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з часу його затримання - з 30 липня 2024 року.

Зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 30 липня 2024 року по 23 жовтня 2024 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 , до набрання вироком законної сили, залишено без змін - у виді тримання під вартою.

Скасовано арешт, накладений на майно, згідно з ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 травня 2024 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 12 травня 2024 року близько 23 год 50 хв, ОСОБА_8 , перебуваючи поблизу зупинки громадського транспорту в

м. Ніжині Чернігівської області, вул. Гоголя, 2А, помітив ОСОБА_10 , який сидів на лавці та спав. В цей час ОСОБА_8 , з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, таємно викрав із шиї ОСОБА_10 ланцюжок із срібла 925 проби, масою 28,9 г, вартістю 9065,12 грн, з підвіскою у вигляді хреста зі срібла 925 проби, масою 4,03г, вартістю 1264,10 грн, та пару кросівок марки «New Balance», вартістю 3720,83 грн, в які був вдягнений потерпілий, чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на загальну суму 14050,05 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію своїх дій, просив змінити вирок суду першої інстанції та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України. Послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості. Зокрема, просив врахувати, що він повністю визнав свою провину, критично відноситься до своїх дій та добровільно відшкодував завдані збитки потерпілому.

Заслухавши доповідь судді; захисника обвинуваченого, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; думку прокурора, котрий просив залишити вирок місцевого суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, не працює; на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; обставини, які пом`якшують покарання - молодий вік обвинуваченого, добровільне відшкодування ним завданих збитків, щире каяття; відсутність обставин, які обтяжують покарання; врахував висновок органу пробації; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі, із застосуванням ст.69 КК України, а також положень ч.4 ст.70 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Беручи до уваги фактичні обставини кримінального провадження, а саме вчинення крадіжки в умовах воєнного стану, у спосіб, який зокрема не відповідає моральним засадам у суспільстві і негативно характеризує обвинуваченого в частині законослухняності, його схильності до вчинення протиправних дій, тому колегія суддів не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, як на цьому наполягає обвинувачений.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2024 року щодо нього - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4