ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

іменем України

Справа № 171/149/25

Провадження № 1-кп/210/409/25

03 березня 2025 року

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: Головуючої - судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони кримінального провадження та інші учасники судового засідання: прокурор Криворізької східної окружної прокуратури ОСОБА_3 , захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому у судовому засіданні в залі суду в місті Кривий Ріг обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 01 січня 2025 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000002 відносно:

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Кривий Ріг, Дніпропетровської області, громадянин України, має повну загальну середню освіту, неодружений, немає на утриманні малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останній раз:

- 30.09.2024 року Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст. 71 КК України з урахуванням положень ст. 72 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком суду від 11.09.2023 року, з урахуванням ухвали Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.2023 року призначено покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України.

та Угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором Криворізької східної окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , в присутності захисника ОСОБА_4 за письмової згоди потерпілої ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

До Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 11 лютого 2025 року на підставі ухвали Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2025 року надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 ,який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесено 01 січня 2025 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000002разом із угодою про визнання винуватості.

Під час розгляду угоди про визнання винуватості обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував обставини, викладені в обвинувальному акті, зокрема щодо розміру матерільної шкоди. Зазначав, що викладені в угоді та обвинуваченні суми, які йому інкримінують не відповідають дійсності.

Прокурор ОСОБА_3 просив суд відмовити в затверджені угоди проводити повний судовий розгляд, викликати в судові засідання обвинуваченого, потерпілу та захисника.

Захисник обвинуваченого просив суд відмовити в затвердженні угоди.

Крім того прокурором заявлено клопотання про продовженнязапобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке прокурор підтримав.

Захисник та обвинувачений просили суд застосувати більш м"який запобіжний захід.

Суд, заслухавши сторні кримінального провадження, дослідивши угоду про визнання винуватості та обвинувальний акт, прийшов до таких висновків.

Щодо затвердження угоди про визнання винуватості

Відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти, зокрема, такі рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. ст. 468-475 цього Кодексу; призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Суд перевіряє угоду на відповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України та закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; умови угоди не відповідають інтересам суспільства; умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; відсутні фактичні підстави для визнання винуватості. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

За наявності однієї з підстав, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України, або за наявності кількох підстав у їх сукупності суд зобов`язаний відмовити у затвердженні угоди. Угода не є обов`язковою для суду. Суд вправі не затвердити угоду, якщо має обґрунтовані сумніви щодо відповідності угоди вимогам закону, фактичним обставинам справи або сумніви стосовно справедливості запропонованої в угоді міри покарання чи юридичній кваліфікації діяння.

Той факт, що обвинувачений заперечує фактичні обставини, встановлені органом досудового розслідуванні, та які викладені в угоді про визнання винуватості, зокрема щодо розміру матеріального збитку, свідчить про відсутність підстав для її затвердження, оскільки відсутнє беззастережне визнання винуватості..

За наявних обставин виключена можливість затвердження такої угоди судом, що є безумовною підставою для відмови в її затвердженні.

Згідно з підпункту «б» пункту 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 року № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», за наслідками розгляду угоди в судовому засіданні (під час підготовчого судового провадження або під час судового розгляду) суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність, врахувавши доводи сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження, має відмовити у затвердженні угоди в разі встановлення підстав, передбачених частиною 7 ст. 474 КПК та повернути кримінальне провадження прокурору, якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, для його продовження у порядку, передбаченому розділом III КПК.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду або відмовити у затверджені угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування.

В той же час, згідно абзацу частини 7 статті 474 КПК України у випадку відмови суду в затвердженні угоди про визнання винуватості досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Згідно з пункту 24 частини 1 статті 3 КПК України судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що досудове розслідування у кримінальному провадженні,відомості про яке внесено 01 січня 2025 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000002 завершено та матеріали скеровано до суду.

Тому враховуючи передбачені частиною 1 статті 338 КПК України повноваження прокурора та повноваження суду, передбачені пунктом 5 частини 3 статті 314 КПК України щодо призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, суд, відмовляючи у затвердженні угоди вважає за необхідне призначити судовий розгляд у даному провадженні на підставі обвинувального акту.

З огляду на викладене, суд вважає, що для затвердження угоди про визнання винуватості та винесення вироку на підставі угоди відсутні правові підстави, у зв`язку з чим у затвердженні угоди про визнання винуватості слід відмовити та згідно з ч. 7 ст. 474 КПК України призначити кримінальне провадження до судового розгляду у загальному порядку, оскільки угода укладена по закінченню досудового розслідування.

Щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено 01 січня 2025 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000002 відносно ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України відповідає положенням статті 291 КПК України, підсудність визначена Дніпровським апеляційним судом , підстав для повернення його прокурору не вбачається. Також не вбачається підстав для застосування положень пункту 2 частини 3 статті 314 КПК України.

Враховуючи наведене, обвинувальний акт на підставі пункту 5 частини 3 статті 314 КПК України підлягає призначенню до судового розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 314-1 КПК України, з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинувачену, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь за ухвалою суду.

Встановлено, що ОСОБА_5 засуджений 30.09.2024 року Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст. 71 КК України з урахуванням положень ст. 72 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком суду від 11.09.2023 року, з урахуванням ухвали Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.2023 року призначено покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі. Вирок набрав законної сили.

Таким чином, складення органом пробації досудової доповіді у даному кримінальному провадженні не є доцільним.

Щодо продовження запобіжного заходу

Відносно обвинуваченого ОСОБА_5 слідчим суддею Апостолівського районного суду Дніпропетровської області 09 січня 2025 року обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статті 177 КПК України.

Під час вирішення питання про доцільність продовження обвинуваченому строку дії міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності певної особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Згідно з положеннями статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу чи його продовження, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з частиною 3 статті 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

У відповідності до положень статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочинну діяльність.

Суд на стадії судового розгляду не здійснює оцінку обґрунтованості підозри, оскільки обґрунтованість підозри вже була визнана при застосуванні до обвинувачених на стадії досудового розслідування запобіжних заходів.

Тому в контексті питання про зміну запобіжного заходу чи продовження його дії, суд оцінює як підстави, що слугували для обрання запобіжного заходу, так і їх чинність на етапі вирішення питання про його продовження, а так само оцінити обставини, на які сторона покликається в обґрунтування підстав для зміни запобіжного заходу на стадії судового розгляду.

На переконання сторони обвинувачення, очікування можливого суворого покарання саме по собі є реальним мотивом та підставою переховуватись від органів досудового розслідування чи суду. Суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінці ризиків переховування.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, вчинений в умовах воєнного стану, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість.

Побоювання покарання у виді позбавлення волі, враховуючи кількість судимостей, які має обвинувачений, само по собі містить ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою ухилення від відбуття такого суворого покарання у випадку, якщо воно буде призначено.

Обвинувачений ОСОБА_5 не працевлаштований, не одружений, не має утриманців, що свідчить про відсутність у останнього будь-яких міцних соціальних зв`язків та про можливість безперешкодної зміни ним місця мешкання з метою переховування від суду.

Не виключено, враховуючи характер висунутого обвинувачення, що ОСОБА_5 може здійснювати заходи, спрямовані на незаконний вплив на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні. Зазначений ризик підтверджується тим, що для досягнення повноти, всебічності та неупередженості судового слідства необхідно допитати всіх свідків по даному кримінальному провадженню.

Обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, про що свідчить той факт, що обвинувачений неодноразово судимий, відбував покарання, має ряд непогашений та не знятих у встановленому законом порядку судимостей за вчинення злочинів, у тому числі корисливого злочину проти власності.

З матеріалів справи, які характеризують обвинуваченого вбачається, що останній відбував покарання в умовах позбавлення волі, проте після звільнення знову був приятгнутий до кримінальної відповідальності за злочини різного ступеня тяжкості.

Крім того, відносно ОСОБА_5 постановлено обвинувальний вирок, яким обвинувачений засуджений до реальної міри покарання.

Також суд враховує, що до ОСОБА_5 і раніше обирався запобіжний захід тримання під вартою за вчинення ряду кримінально-караних діянь, і такі заходи не вплинули на його виховання та суворе дотримання закону, адже ОСОБА_5 знову постав перед судом в якості обвинуваченого.

Суд зазначає, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, на що посилається прокурор, оскільки оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня.

З урахуванням характеру висунутого обвинувачення, кількості епізодів, які інкримінуються обвинуваченому, достатньо підстав вважати що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує у разі визнання останнього винним у інкримінованих злочинах, обвинувачений може переховуватися від суду чи перешкоджати кримінальному провадженню, тобто наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд погоджується і з доводами прокурора про те, що існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, виходячи із характеру інкримінованих злочинів, які мали місце під час іспитового строку та враховуючи не зняті судимості.

У цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинувачених та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України та забезпечити його належну поведінку.

Суд вважає, що інші, менш суворі запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого і продовження раніше застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним.

З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що запобігти ризикам, визначених у пунктах 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК - переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вплив на свідків та потерпілого, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюються, - можливо лише шляхом продовження застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк, що не перевищує два місяця.

Жоден із більш м`яких запобіжних заходів у даних фактичних обставинах не буде ефективним та не зможе забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинувачених, тому суд не вбачає підстав для можливості застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, як таких, що недостатні для запобігання наявних ризиків та виконання обвинуваченими покладених процесуальних обов`язків.

Щодо альтернативного заходу.

Суд не вбачає підстав для врахування позиції захисту щодо необхідності зміни запобіжного заходу на домашній арешт, оскільки поведінка ОСОБА_5 не викликає довіри.

Також суд зазначає, що як альтернативний засіб слідчий суддя визначив заставу, заперечень щодо її розміру не надходило, її розмір визначено з урахуванням пункту 2 частини 5 статті 182 КПК України.

Керуючись, статтями 177, 194, 217, 314, 334, 372, 376, 378, 474 КПК України -

УХВАЛИВ:

У затвердженні угоди про визнання винуватості від 16 січня 2025 року, укладеної у кримінальному провадженні №0000002, відомості про яке внесено до ЄРДР 01 січня 2025 року, між прокурором Криворізької східної окружної прокуратури ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні за №0000002 від 01 січня 2025 року, з одного боку, та між обвинуваченим ОСОБА_5 з іншого боку, у присутності захисника ОСОБА_4 , за письмової згоди потерпілої ОСОБА_6 - відмовити.

Призначити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, відомості про яке внесено 01 січня 2025 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000002 до судового розгляду в загальному порядку у відкритому судовому засіданні на 07 березня 2025 року на 13 год.15хв.

Розгляд справи здійснювати суддею одноособово.

Здійснити судовий виклик у судове засідання: прокурора, обвинуваченого, захисника та потерпілого.

Клопотання прокурора Криворізької східної окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Криворізька установа виконання покарань №3" строком на 60 /шістдесят/ днів, а саме до 30 квітня 2025 року включно.

Попередньо обраний альтернативний захід обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді застави у межах 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 151 400 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок ТУ ДСА в Дніпропетровській області з покладенням попередньо вказаних обов`язків у випадку внесення застави - залишити без змін.

Копію ухвали направити до Державної установи "Криворізька установа виконання покарань № 3" - для відома та виконання.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, захиснику.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає, однак заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на остаточне судове рішення.

Повний текст ухвали складено та проголошено 04 березня 2025 року о 14 год. 55 хв. в залі судового засідання № 309 Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг, пр-т. Миру 24, третій поверх).

Суддя: ОСОБА_1