Справа №630/241/25 Провадження № 1-кп/630/22/25
В И Р О К

Іменем України

24 лютого 2025 року м. Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного провадження, відповідно до ст.ст. 381, 382 КПК України, без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000019, від 15.01.2025 року за обвинуваченням

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Люботин, Харківського району, Харківської області, громадянина України, українця, РНОКПП НОМЕР_1 , з середньою освітою, не працюючого, без місця реєстрації та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 31.07.2014 Люботинським міським судом Харківської області за ч.3 ст.185 КК України із застосуванням ст. 75 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки;

2) 28.01.2016 Дергачівським районним судом Харківської області за ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України із застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України, до позбавлення волі 4 роки та 4 місяці;

3) 13.04.2021 Люботинським міським судом Харківської області за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі на 3 роки, звільнений за відбуттям строку покарання 27.05.2024;

4) 29.10.2024 Люботинським міським судом Харківської області за ч. 1 ст. 162 до покарання у вигляді 1 року обмеження волі;

5) 30.12.2024 Люботинським міським судом Харківської області за ч. 1 ст. 162, ст. 71 КК України до остаточного покарання у вигляді 2 років обмеження волі;

6) 29.01.2025 Люботинським міським судом Харківської області за ч. 1 ст. 162, ст. 71 КК України до остаточного покарання у вигляді 2 років 6 місяців обмеження волі;

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 162 КК України,

УСТАНОВИВ:

На початку січня 2025 року (більш точного часу вчинення кримінального проступку під час дізнання не встановлено), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи поблизу домоволодіння по АДРЕСА_2 , маючи намір на незаконне проникнення до домоволодіння для заволодіння майном власника (користувача), переконавшись у відсутності власника чи користувача в будинку, шляхом вільного доступу проник у будинок, чим незаконно проник до вказаного будинку, який належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та користувачем якого її син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла…Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтями 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, засади кримінального судочинства за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення частини другої статті 233 КПК недоторканості житла та іншого володіння особи це предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливим або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року), який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

ОСОБА_2 , усвідомлюючи відсутність перерахованих законних підстав, що дозволяли б останньому проникнути до приміщення будинку, яким законно користується ОСОБА_4 , безпідставно, самовільно, за відсутності дозволу користувача приміщення, шляхом вільного доступу, на початку січня 2025 року проник до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушив передбачене Конституцією України, міжнародно-правовими акти, діючим законодавством право на недоторканість житла ОСОБА_4 .

Крім того, 20 січня 2025 року (більш точного часу вчинення кримінального проступку під час дізнання не встановлено), у ранковий час доби, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи поблизу домоволодіння по АДРЕСА_3 , маючи намір на незаконне проникнення до домоволодіння для заволодіння майном власника, переконавшись у відсутності власника в будинку, шляхом розбиття вікна проник у будинок, чим незаконно проник до вказаного будинку, власником якого є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла…Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтями 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, засади кримінального судочинства за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення частини другої статті 233 КПК недоторканості житла та іншого володіння особи це предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливим або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року), який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

ОСОБА_2 , усвідомлюючи відсутність перерахованих законних підстав, що дозволяли б останньому проникнути до приміщення будинку ОСОБА_5 , безпідставно, самовільно, за відсутності дозволу власника приміщення, шляхом розбиття вікна, 20 січня 2025 року у ранковий час доби проник до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , чим порушив передбачене Конституцією України, міжнародно-правовими акти, діючим законодавством право на недоторканість житла ОСОБА_5 .

Крім того, 26 січня 2025 року приблизно о 14:00 (більш точного часу вчинення кримінального проступку під час дізнання не встановлено), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи поблизу двору домоволодіння по АДРЕСА_2 , маючи намір на незаконне проникнення до двору (земельної ділянки), на якій знаходиться вказане домоволодіння для заволодіння майном власника (користувача), переконавшись у відсутності власника або користувача на території домоволодіння, шляхом пошкодження дерев`яного паркану незаконно проник на територію вказаного приватного домоволодіння, власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та користувачем якого є її донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла…Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтями 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, засади кримінального судочинства за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення частини другої статті 233 КПК недоторканості житла та іншого володіння особи це предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливим або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року), який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

ОСОБА_2 , усвідомлюючи відсутність перерахованих законних підстав, що дозволяли б останньому проникнути до території приватного домоволодіння користувачем якого є ОСОБА_7 , безпідставно, самовільно, за відсутності дозволу власника або користувача , шляхом пошкодження дерев`яного паркану, 26 січня 2025 року проник на територію приватного домоволодіння (земельну ділянку), розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушив передбачене Конституцією України, міжнародно-правовими акти, діючим законодавством право на недоторканість іншого володіння ОСОБА_7 .

Крім того, 11 лютого 2025 року приблизно о 16:00 (більш точного часу вчинення кримінального проступку під час дізнання не встановлено), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи поблизу домоволодіння по АДРЕСА_4 , маючи намір на незаконне проникнення до двору (земельної ділянки), на якій знаходиться вказане домоволодіння для заволодіння майном власника (користувача), переконавшись у відсутності власника або користувача на території домоволодіння, через отвір у паркані незаконно проник на територію вказаного приватного домоволодіння, зареєстроване за ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та користувачем якого є його невістка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла…Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Статтями 7, 13 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, засади кримінального судочинства за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення частини другої статті 233 КПК недоторканості житла та іншого володіння особи це предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливим або ускладнюють проникнення до них.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року), який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства.

ОСОБА_2 , усвідомлюючи відсутність перерахованих законних підстав, що дозволяли б останньому проникнути до території приватного домоволодіння ОСОБА_9 , безпідставно, самовільно, за відсутності дозволу користувача приміщення, 11 лютого 2025 року незаконно через отвір у паркані проник на територію приватного домоволодіння (земельну ділянку), розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , чим порушив передбачене Конституцією України, міжнародно-правовими акти, діючим законодавством право на недоторканість іншого володіння ОСОБА_9 .

Таким чином, ОСОБА_2 за епізодами де потерпілими є ОСОБА_4 і ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 162 КК України у порушенні недоторканості житла, тобто незаконному проникненні до житла.

За епізодами, де потерпілими є ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 162 КК України - у порушенні недоторканості житла, тобто незаконне проникнення до іншого володіння особи.

Разом з тим, зазначені обставини, які встановлені органом досудового розслідування, не оспорюються учасниками кримінального провадження, які надали згоду щодо розгляду обвинувального акту за їх відсутності, а обвинувачений ОСОБА_2 , представлений захисником адвокатом ОСОБА_10 , беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні вказаних кримінальних проступків; потерпілі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 надали заяви, в яких не заперечують проти розгляду обвинувального акту у спрощеному провадженні. А тому суд, за клопотанням прокурора Харківської окружної прокуратури ОСОБА_11 , що регламентоване ч. 1 ст. 302 КПК України, вважає за доцільне розглянути обвинувальний акт та додані до нього матеріали щодо вчинення кримінальних проступків без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників кримінального провадження на підставі обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин відповідно до положень ч.2 ст.382 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.382 КПК України, вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.4 ст.107 КПК України не здійснювалось.

За таких обставин, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, оцінивши всі обставини у сукупності, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст.162 КК України, а саме порушення недоторканості житла, тобто незаконному проникненні до житла та незаконному проникненні до іншого володіння особи доведена у повному обсязі.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить із встановленої ст.50 КК України його мети, кари, виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості. При цьому суд враховує визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи.

Вивченням даних про особу ОСОБА_12 встановлено, що він раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини та злочини проти власності, не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, відомості про інвалідність обвинуваченого відсутні, він не є військовослужбовцем.

Відповідно до ст.66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого суд визнає щире каяття.

Відповідно до ст.67 КК України обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_12 виду та міри покарання відповідно до ст.ст. 61, 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно зі ст. 12 КК України, є кримінальними проступками, пом`якшуючу обставину, відсутність обставин які його обтяжують, щире каяття, наведені вище дані про особу обвинуваченого, те що він раніше шість разів судимий, у тому числі за викрадення чужого майна, поєднаного із проникненням до чужого житла чи іншого володіння, а також за проникнення до чужого житла чи іншого володіння; вчинив новий кримінальний проступок за ч. 1 ст. 162 КК України менш ніж через місяць після винесення вироку Люботинським міським судом Харківської області від 30.12.2024 р. за ч. 1 ст. 162, ст. 71 КК України, що може свідчити про його стійку злочинну спрямованість, а також те, що ОСОБА_12 не працює, та не має постійного джерела доходів.

За сукупності вище наведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_12 покарання в межах санкції ч.1 ст.162 КК України, а саме у виді обмеження волі строком на два роки.

Таке покарання, на думку суду, буде справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним у майбутньому нових подібних кримінальних правопорушень.

Суд бере до уваги, що епізоди за ч.1 ст.162 КК України, де потерпілими є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_12 вчинив до ухвалення судом вироку 29.01.2025 року, а епізод за ч.1 ст.162 КК України, де потерпілою є ОСОБА_9 , він вчинив після ухвалення вироку від 29.01.2025 року.

Згідно до постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08.02.2021 у справі № 390/235/19, якщо в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 32 КК, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються; у такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК за сукупністю вироків.

Зважаючи на те, що вирок Люботинського міського суду Харківської області від 29.01.2025 стосовно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 162 КК України (із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України) на даний час не набрав законної сили, суд враховує правову позицію об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладену у постанові від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17 (провадження 51-8867кмо18), згідно до якої, визначення законодавцем більш суворих правил призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, ніж за сукупністю злочинів, обумовлено саме фактом вчинення нового злочину (нових злочинів) після постановлення попереднього вироку, тобто після того, як цю особу вже було засуджено за інший злочин (інші злочини), але вона не зробила висновків зі своєї попередньої протиправної поведінки та факту її засудження, а навпаки продовжила злочинну діяльність, що вказує на підвищену суспільну небезпеку цієї особи та недосягнення виховної мети покарання, призначеного за попереднім вироком. Таким чином, суди, призначаючи остаточне покарання, повинні застосовувати правила, передбачені ст. 71 КК, якщо злочин вчинено саме після постановлення попереднього обвинувального вироку, а не після набрання ним законної сили.

Тому, враховуючи щовироком Люботинського міського суду Харківської області від 29.01.2025 ОСОБА_2 засуджений за ч. 1 ст. 162 КК України (із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України) до остаточного покарання у виді обмеження волі на строк два роки та шість місяців, суд, призначаючи остаточне покарання, застосовує правила, передбачені статтями 71 КК України, та шляхом часткового складання, до призначеного покарання за даним вироком частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком у виді обмеження волі на строк шість місяців.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого не обирався.

Цивільний позов не заявлений.

Судові витрати відсутні.

Питання про речові докази вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 302, 373-374, 382, 392- 395, КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст.162 КК України і призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк два роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного вироком Люботинського міського суду Харківської області від 29 січня 2025 р. за ч. 1 ст. 162 КК України, враховуючи правила складання покарань, призначити ОСОБА_2 за сукупністю вироків остаточне покарання у виді обмеження волі на строк три роки.

Строк відбування покарання у виді обмеження волі обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік в установі відбування покарання - виправному центрі.

Речові докази: 1) металевий шнек та металеву решітку, які зберігаються у потерпілого ОСОБА_4 залишити ОСОБА_4 ; 2) металеву каструлю яка зберігається у потерпілого ОСОБА_5 залишити ОСОБА_5 ; 3) ватну паличку зі змивами РБК (що зберігається у камері зберігання речових доказів вп№2 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області за квитанцією №586 від 21.01.2025) знищити.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Люботинський міський суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, однак відповідно до положень ч.1 ст.394 КПК України - вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копію вироку суду за результатами розгляду обвинувального акту щодо вчинення кримінального проступку не пізніше наступного дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасниками кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1