Провадження № 11-кп/811/1183/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2024 року,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 345 КК України до одного року обмеження волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_6 постановлено рахувати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Цивільний позов задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 6000 грн. та 10 000 грн. відшкодування завданої моральної шкоди.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку суду, 12 жовтня 2021 року, близько 04:20 год. ОСОБА_6 перебуваючи неподалік будинку 201, по вул. Б. Хмельницького у м. Львові, під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення працівниками взводу № 2 роти № 4, батальйону № 1 УПП у Львівській області ДПП ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що ОСОБА_8 є працівником поліції, перебуває при виконанні службових обов`язків, умисно, з метою завдання невизначеної шкоди здоров`ю працівнику правоохоронного органу, наніс один удар головою в ділянку верхньої губи ОСОБА_8 , внаслідок чого завдав останньому тілесне ушкодження у вигляді крововиливу та садна на верхній губі, крайового дефекту коронкової частини 1-го зуба верхньої щелепи справа, що відносяться до легкого ступеня тяжкості.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не оспорює правильності кваліфікації дій, однак не згідний з мірою призначеного покарання і вважає таке занадто суворим, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що на його утриманні дитина-інвалід ОСОБА_10 , за що він ОСОБА_6 отримує допомогу згідно з Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

Наголошує на відсутності будь-яких проваджень щодо примусового виконання обов`язку з утримання його дітей.

Акцентує, що характеризується виключно позитивно, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, був депутатом Буської міської ради, а на даний час займається волонтерською діяльністю для ЗСУ.

Зазначає, що неодноразово намагався і намагається добровільно відшкодувати матеріальну і моральну шкоду потерпілому, однак останній відмовляється.

Просить змінити вирок Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2024 року призначивши покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст. 345 КК України не пов`язане з обмеженням волі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора про її заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам місцевий суд дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 345 КК України, а саме, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційної скарги.

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України, відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію.

Згідно ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" зі змінами від 12 червня 2009 року, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Окрім цього, питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Водночас, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні покарання, особу може бути звільнено від його відбування з іспитовим строком, якщо суд прийде до висновку про можливість її виправлення без відбування такого.

П.1 ч.1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За правилами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 345 КК України, не відноситься до злочинів, щодо яких встановлено застереження для застосування положень ст. 75 КК України і реалізація даної норм становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Колегія суддів вважає, що призначаючи у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК Україниобвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.2 ст. 345 КК України, яке, згідно вироку останній повинен відбувати реально, суд першої інстанції, навів, однак не в повній мірі врахував документально підтверджені дані про особу обвинуваченого, який раніше несудимий (т.1 а.с. 130), позитивно характеризується за місцем проживання (т.1 а.с. 128 та т.2 а.с. 6), згідно довідки КНП «Буська ЦРЛ» №126 ОСОБА_6 в наркологічгний кабінет не звертався і на Д/о з приводу наркологічних захворювань не перебуває (т.1 а.с. 126), згідно довідки КНП «Буська ЦРЛ» №250 за медичною допомогою в психіатричний кабінет не звертався і на диспансерному обліку не перебуває (т.1 а.с. 127), у минулому був депутатом Буської міської ради, займається волонтерською діяльністю для потреб Збройних Сил України, що свідчить про його соціальну адаптованість, активну громадянську позицію та відсутність схильності до протиправної поведінки.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 одружений, є відповідальним батьком і на його утриманні двоє малолітніх дітей ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 дитина з інвалідністю (т.2 а.с.5), у зв`язку з чим, ОСОБА_6 отримує відповідну державну допомогу, а відтак, відбування призначеного місцевим судом покарання створить значні труднощі для сім`ї та погіршить матеріальне становище дитини-інваліда, що є суттєвою соціальною обставиною, яку суд першої інстанції не врахував при ухваленні вироку.

Також, колегія суддів вважає за доцільне наголосити, що обвинувачений ОСОБА_6 визнав цивільний позов ОСОБА_8 , не оскаржував такий, і в суді апеляційної інстанції зазначив, що неодноразово висловлював готовність добровільно відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, однак потерпілий категорично відмовився приймати компенсацію, що, на переконання колегії суддів, свідчить про наявність щирого, а не формального каяття обвинуваченого.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_6 наголосив, що шкодує з приводу вчиненого, запевнив, що у майбутньому не повторить подібного, що на переконання колегії суддів, свідчить про критичне ставлення і усвідомлення обвинуваченим протиправності своїх дій.

Отже, колегія суддів вважає, що наведене в своїй сукупності, дає абсолютні підстави об`єктивно констатувати наявність позитивних змін в особистості обвинуваченого, готовність до самокерованої правослухняної поведінки та можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю, що слугує шансом для ОСОБА_6 реабілітуватись перед суспільством.

Відтак, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання та відсутність прямої заборони закону, колегія суддів вважає за можливе, в даному конкретному випадку, звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням,з іспитовим строком та покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю. При цьому каральна функція не є домінуючою.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задоволити.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 345 КК України до одного року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації і повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4