У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 ,

на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 307 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , не судимого в силу ст. 89 КК України,

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 307 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2024 року ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна.

Ухвалено початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з часу затримання для відбування призначеного покарання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 01.09.2024 до 03.09.2024 включно з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

ОСОБА_7 засуджений за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна.

Ухвалено початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з часу затримання з 01.09.2024.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 01.09.2024 по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна. Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_8 просить вирок змінити в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання та на підставі ст. 69 КК України призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 3 роки.

Захисник ОСОБА_9 просить вирок змінити в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання та на підставі ст. 69 КК України призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_8 вважає вирок щодо ОСОБА_6 незаконним необґрунтованим, винесеним з грубим порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, зокрема зазначенням, але фактично не застосуванням до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України.

Зазначив, що ОСОБА_6 під час вчинення кримінального правопорушення виконував другорядну роль на всіх стадіях, як планування, готування та безпосереднього вчинення кримінального правопорушення.

Вказав, що в мотивувальній частині вироку зазначено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 вступили між собою у злочинну змову, без розподілу злочинних ролей, що не відповідає дійсності і матеріалам кримінального провадження.

Пояснив, що фактично, як це видно із показань ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні 19.12.2024, саме ОСОБА_10 зайнявся пошуком в соціальній мережі «Телеграм» особи, яка оптово збуває психотропні речовини, встановив контакт з ним та авансовим платежем перерахував йому кошти за психотропні речовини. Після чого, саме ОСОБА_10 отримав від особи, яка оптово збуває психотропні речовини, партію психотропних речовин. В подальшому, саме ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_6 взяти участь у закладках психотропних речовин за місцем їх затримання, та вже безпосередньо перед їх закладкою, передав ОСОБА_6 частину психотропних речовин, де вони обидва, невдовзі, й були затримані працівниками поліції. Також додав, що першу і останню закладку зробив саме ОСОБА_10 .

Просить звернути увагу, що без урахування фактичного розподілу ролей у вчиненому правопорушенні, обом засудженим призначене одне й теж покарання.

На думку захисника, суд першої інстанції зазначив, але не врахував, що ОСОБА_6 раніше не судимий, на обліках в органах поліції не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, у 2024 році закінчив професійно-технічне училище за спеціальністю слюсар з ремонту рухомого складу.

Вказав, що під час досудового розслідування, ОСОБА_6 влаштувався на роботу за спеціальністю, - слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розряду виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Миколаїв», тобто отримав офіційне джерело доходу.

Зазначив, що в період досудового розслідування, через всі вищезазначені обставини, та насамперед через сумлінну процесуальну поведінку, беззастережне визнання своєї винуватості, щире каяття та активне сприяння органу досудового розслідування з моменту затримання і в подальшому, ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на певний час з носінням засобу електронного контролю. За весь час знаходження під домашнім арештом ОСОБА_6 сумлінно виконував покладені на нього судом обов`язки та жодного разу не порушив їх.

Зазначив, що ОСОБА_6 ріс без батька, який, хоча і записаний у свідоцтві про народження дитини, але якого він ніколи у своєму житті не бачив, та не отримував від нього необхідного піклування та виховання, не бачив для себе батьківського прикладу та авторитету, якого так потребують молоді люди. Вказав, що ОСОБА_6 проживає з бабусею похилого віку, якій 68 років, та матір`ю. У віці 11 років, його мати, ОСОБА_11 , рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.06.2017 (справа №490/3134/17) була позбавлена батьківських прав на свого сина.

Вказав, що на підставі зазначеного рішення суду про позбавлення матері батьківських прав, ОСОБА_6 було надано статус дитини позбавленої піклування та влаштовано до КЗ «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Миколаївської обласної ради». На момент вчинення кримінального правопорушення, та лише за 1 місяць до цього, ОСОБА_6 виповнилось 18 років.

Але й цю обставину, яка могла би бути врахована як пом`якшуюча, суд фактично не врахував.

На думку апелянта, хоча вирок суду першої інстанції і містить посилання на врахування даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , але фактично, його особа, процесуальна поведінка судом врахована не була.

Захисник просить врахувати при призначенні ОСОБА_6 покарання: молодий вік обвинуваченого - 18 років, які виповнились за два місяця до вчинення кримінального правопорушення; сімейний стан ОСОБА_6 , відсутність у нього батьків, фактично він сирота; працевлаштування ОСОБА_6 за здобутою спеціальністю; другорядну роль у вчиненому правопорушенні; позитивну характеристику за місцем проживання; позитивну процесуальну поведінку під час досудового розслідування і в суді; щире каяття, повне визнання своєї вини, засудження своїх дій, висловлення жалю з приводу вчиненого, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Захисник ОСОБА_9 вважає вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання незаконним та таким, що підлягає зміні. На думку апелянта, призначене покарання, хоча воно є мінімальним за санкцією статті, але є занадто суворим та таким, що не відповідає особі обвинуваченого ОСОБА_7 .

Вказав, що суд першої інстанції врахував обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, повне визнання своєї провини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, але в вироку суд мотивував своє рішення щодо не можливості призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України, про що просив захист.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано призначив покарання без застосування ст. 69 КК України, оскільки для цього були відповідні підстави, зокрема, наявність трьох пом`якшуючих обставин: щире каяття, визнання в повному обсязі своє провини та активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення.

Також вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , якому на день вчинення кримінального правопорушення тільки виповнилося 18 років, який навчається на третьому курсі Миколаївського суднобудівельного ліцею, вважається особою, яка раніше не мала судимостей, обставини вчинення кримінального правопорушення, яке було виявлено та припинено в короткий проміжок часу та фактично не завдало шкоди охоронюваним правам та інтересам суспільства.

Тому, беручи до уваги зазначені обставини, обтяжують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, особу обвинуваченого, захисник просить призначити покарання ОСОБА_7 із застосуванням ст. 69 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , не маючи законних джерел прибутку, керуючись корисливим мотивом та переслідуючи мету власного незаконного збагачення, у невстановлені час та місці вступили між собою у злочинну змову, без розподілу злочинних ролей, на здійснення в якості отримання доходу діяльності, пов`язаної з незаконним збутом психотропних речовин шляхом розміщення так званих «закладок».

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою групою осіб, у невстановлені дату та час, але не пізніше 13:37 год. 01.09.2024, знаходячись у невстановленому місці, незаконно придбали у невстановленої особи психотропну речовину, обіг якої заборонено- амфетамін, масою не менше ніж 12,0868 г, та особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, масою не менше ніж 2,6647 г, після чого вказані речовини почали незаконно зберігати при собі з метою їх подальшого збуту в загальнодоступних місцях на території м. Миколаєва, шляхом розміщення так званих «закладок» з подальшим направленням повідомлень про географічні координати місцевості, фотографій та інших даних про місця зберігання психотропних речовин кінцевому споживачу.

Так, ОСОБА_6 , зберігаючи при собі 35 згортків «закладок», що містили в собі психотропну речовину, обіг якої заборонено - амфетамін, загальною масою 12,0868 г, та ОСОБА_10 , зберігаючи при собі 19 згортків «закладок», що містили в собі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, загальною масою 2,6647 г, які вони незаконно придбали та зберігали при собі з метою збуту, за попередньою змовою групою осіб, з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на збут психотропної речовини та особливо небезпечної психотропної речовини, 01.09.2024 не пізніше 13:37 год. прибули до Інгульського району м. Миколаєва. Однак, перебуваючи біля будинку № 45 по провулку 1-му Бульварному у м. Миколаєві, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 були зупинені працівниками поліції для перевірки документів та повідомили останнім про наявність у них вищезазначених заборонених речовин.

У подальшому, під час затримання у порядку ст. 208 КПК України, що мало місце 01.09.2024 біля будинку № 45 по провулку 1-му Бульварному у м. Миколаєві, у період часу з 16:11 год. до 17:28 год., був проведений особистий обшук ОСОБА_6 , під час якого виявлено та вилучено 35 згортків «закладок», що містили в собі психотропну речовину, обіг якої заборонено - амфетамін, загальною масою 12,0868 г, та у період часу з 16:22 год. до 17:12 год., був проведений особистий обшук ОСОБА_10 , під час якого було виявлено та вилучено 19 згортків «закладок», що містили в собі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, загальною масою 2,6647 г, які вони за попередньою змовою групою осіб незаконно придбали та зберігали при собі з метою подальшого збуту.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 та ОСОБА_10 (кожен) визнані винними у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту психотропних речовин у великих розмірах та особливо небезпечних психотропних речовин у великих розмірах, що вчинено за попередньою змовою групою осіб, та їх дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 307 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , їх захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційній суд встановив таке.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції надав належну правову оцінку, правильно кваліфікував дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожного за ч. 2 ст. 307 КК України. Тому, оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, колегія суддів не проводить їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України, перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційних скарг.

Що стосується доводів захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про призначення обвинуваченим занадто суворого покарання, то вони є слушними, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції не дотримані в повній мірі.

Щодо покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 .

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував, що він будучи раніше не судимим, вчинив тяжкий злочин, за місцем проживання характеризується посередньо, лікування у лікарів психіатра та нарколога не проходив, після вчинення злочину працевлаштувався.

Обставинами, які згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції визнав щире каяття, яке полягає у тому, що обвинувачений повністю визнав свою вину, засудив свої дії, висловив щирий жаль з приводу вчиненого, а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке полягає у тому, що під час досудового розслідування останній добровільно видав психотропні речовини та надав показання щодо обставин їх придбання та збуту.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_6 , судом першої інстанції не встановлено. Врахувавши вищевказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 307 КК України з конфіскацією майна, оскільки на думку суду, саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередить вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, суд першої інстанції недостатньо врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а також наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

У даному випадку, обвинувачений ОСОБА_6 з початку досудового розслідування повністю визнав свою провину у вчиненому злочині, висловив щирий жаль та осуд за свої дії.

Окрім того, заслуговують на увагу доводи захисника ОСОБА_8 , що ОСОБА_6 , під час вчинення кримінального правопорушення виконував другорядну роль на всіх стадіях, як планування, готування та безпосереднього вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з показань ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , як на досудовому розслідуванні, так і в судовому засіданні 19.12.2024, а також в поясненнях суду апеляційної інстанції, саме ОСОБА_10 зайнявся пошуком в соціальній мережі «Телеграм» особи, яка оптово збуває психотропні речовини, встановив контакт з ним та авансовим платежем перерахував йому кошти за психотропні речовини. Після чого, саме ОСОБА_10 отримав від особи, яка оптово збуває психотропні речовини, партію психотропних речовин. В подальшому, ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_6 взяти участь у «закладках» психотропних речовин за місцем їх затримання, та вже безпосередньо перед їх закладкою, передав ОСОБА_6 частину психотропних речовин, де вони обидва, невдовзі, й були затримані працівниками поліції.

Суд першої інстанції зазначив, але фактично не врахував, що ОСОБА_6 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, у 2024 році закінчив Знаменське професійно-технічне училище Кіровоградської області за спеціальністю слюсар з ремонту рухомого складу. Під час досудового розслідування, ОСОБА_12 з 01.09.2024 до 03.09.2024 перебував під вартою, та безпосередньо після звільнення з-під варти, з 18.09.2024 ОСОБА_6 влаштувався на роботу за спеціальністю, - слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розряду виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Миколаїв» тим самим, самостійно отримав офіційне джерело доходу.

Окрім того, судом першої інстанції також не враховано, що ОСОБА_6 ріс без батька. Коли йому виповнилося 11 років, його мати- ОСОБА_11 , була позбавлена батьківських прав, ОСОБА_6 було надано статус дитини позбавленої піклування та влаштовано до КЗ «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Миколаївської обласної ради».

На момент вчинення кримінального правопорушення, та лише за 1 місяць до цього, ОСОБА_6 виповнилось 18 років.

Наразі ОСОБА_6 проживає з бабусею похилого віку, якій 68 років, та матір`ю.

Хоча суд першої інстанції і посилався на позитивні дані особу обвинуваченого ОСОБА_6 , але, фактично, його особа, процесуальна поведінка судом першої інстанції при призначенні покарання врахована не була.

Після вчиненого злочину ОСОБА_6 був обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, умови якого він не порушив.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 висловив щирий жаль з приводу вчиненого, запевнив суд, що став на шлях виправлення, працевлаштувався за здобутою спеціальністю. Також зазначив, що виконував другорядну роль під час вчинення кримінального правопорушення, постійно співпрацював зі слідством. Окрім того, просив врахувати його молодий вік та просив не позбавляти його волі.

Зазначені обставини, на переконання суду, свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_6 дійсно розкаявся у вчиненому та бажав виправити ситуацію, що склалася.

Колегія суддів погоджується з доводами захисника ОСОБА_8 , що за наявності кількох пом`якшуючих обставин, зокрема щире каяття у вчиненому, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, а також х урахуванням виключно позитивних даних про особу винного та його молодий вік, можливо призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_6 із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України.

Так, згідно діючого законодавства, покарання має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

За змістом ст. 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час призначення покарання.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи винного, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Колегія суддів дійшла висновку, що захисником ОСОБА_8 наведені аргументовані доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Враховуючи всі обставини, які були встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_6 на визначений у вироку строк, яке необхідно відбувати реально, з конфіскацією майна, не відповідає як принципу співмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й не узгоджується з принципами гуманізму і справедливості, виходячи з фактичних обставин вчиненого обвинуваченимм злочину, який було припинено на початковій стадії в короткий проміжок часу, а також другорядної ролі ОСОБА_6 у вчиненому злочині.

Діючим законодавством передбачено можливість призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК України, з урахуванням вимог передбачених ст. 69 КК України.

Згідно вимогам ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З огляду на те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої ОСОБА_6 не уникав, враховуючи поведінку обвинуваченого за період кримінального провадження, молодий вік обвинуваченого, те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, колегія суддів вважає, що дані обставини пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

Зазначені обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, свідчать про те, що призначення з урахуванням ч. 1 ст. 69 КК України покарання, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією цієї статті, забезпечить досягнення закріплених у ч. 2 ст. 50 КК України цілей покарання, виходячи з принципу індивідуалізації покарання.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що покарання, яке просив призначити захисник ОСОБА_8 обвинуваченому ОСОБА_6 (з урахуванням вимог ст. 69 КК України) у виді пробаційного нагляду, не відповідатиме меті покарання та є недостатніми для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Вказане покарання, на переконання колегії суддів, не буде відповідати тяжкості вчиненого правопорушення, не сприятиме виправленню обвинуваченого ОСОБА_6 та є занадто м`яким.

Колегія суддів вважає, що покарання, нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі без конфіскації майна, відповідатиме меті покарання, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Разом з тим, при сукупності вищенаведених обставин, а також молодого віку обвинуваченого, якому на час вчинення злочину виповнилось 18 років, його щирого каяття та жалю з приводу вчиненого, позитивних характеристик, працевлаштування ОСОБА_6 за здобутою спеціальністю, колегія суддів вважає за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України.

Враховуючи вище зазначені дані про особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, колегія суддів вважає можливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

На переконання колегії суддів, вищезазначені обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, зважаючи на його молодий вік та відсутність судимостей, що також підтверджується його поведінкою після вчинення злочину (працевлаштувався, позитивно характеризується) та критичним ставленням до вчиненого, усвідомлення своєї провини і засудженням своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.

Щодо призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував, що він за місцем проживання характеризується позитивно, навчається, лікування у лікарів психіатра та нарколога не проходив, відповідно до вимог ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимостей.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, яке полягає у тому, що останній повністю визнав свою вину, засудив свої дії, висловив щирий жаль з приводу вчиненого, а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке полягає у тому, що він під час досудового розслідування добровільно видав психотропні речовини та надав показання щодо обставин їх придбання та збуту.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом першої інстанції не встановлено.

Врахувавши вищевказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 307 КК України з конфіскацією майна, оскільки на думку суду першої інстанції, саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередить вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, суд першої інстанції недостатньо врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а також наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

У даному випадку, обвинувачений ОСОБА_7 з початку досудового розслідування повністю визнав свою провину у вчиненому злочині, висловив щирий жаль та осуд за свої дії.

Суд першої інстанції хоча і послався у вироку на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , однак фактично не врахував, що на день вчинення кримінального правопорушення 01.09.2024, йому тільки виповнилося 18 років (18.08.2024), тобто він є особою молодого віку, навчається на третьому курсі Миколаївського суднобудівельного ліцею, вважається особою, яка не має судимостей (відповідно до вимог ст. 89 КК України), обставини вчинення кримінального правопорушення, яке було виявлено та припинено в короткий проміжок часу.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 висловив щирий жаль з приводу вчиненого, запевнив суд, що став на шлях виправлення. Просив не позбавляти його волі.

Колегія суддів погоджується з думкою захисника ОСОБА_9 , що за наявності кількох пом`якшуючих обставин, зокрема щире каяття у вчиненому, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, є достатні підстави призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України.

Так, згідно діючого законодавства, покарання має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

За змістом ст. 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час призначення покарання.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи винного, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Колегія суддів дійшла висновку, що захисником ОСОБА_9 наведені аргументовані доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Враховуючи всі обставини, які були встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 на визначений у вироку строк, яке необхідно відбувати реально, з конфіскацією майна, не відповідає як принципу співмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й не узгоджується з принципами гуманізму і справедливості, виходячи з фактичних обставин вчиненого обвинуваченим злочину, який було припинено на початковій стадії в короткий проміжок часу.

Діючим законодавством передбачено можливість призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК України, з урахуванням вимог передбачених ст. 69 КК України.

Згідно вимогам ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З огляду на те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої ОСОБА_7 не уникав, враховуючи поведінку обвинуваченого за період кримінального провадження, молодий вік обвинуваченого, те що обвинувачений ОСОБА_7 є особою, яка відповідно до вимог ст. 89 КК України не має судимостей, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, колегія суддів вважає, що дані обставини пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ними злочину.

Зазначені обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, свідчать про те, що призначення з урахуванням ч. 1 ст. 69 КК України покарання, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією цієї статті, забезпечить досягнення закріплених у ч. 2 ст. 50 КК України цілей покарання, виходячи з принципу індивідуалізації покарання.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що покарання, яке просив призначити захисник обвинуваченому ОСОБА_7 (з урахуванням вимог ст. 69 КК України) у виді пробаційного нагляду, не відповідатиме меті покарання та є недостатніми для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Такий вид покарання, на переконання колегії суддів, не буде відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та не сприятиме виправленню обвинуваченого та ОСОБА_7 .

Колегія суддів вважає, що покарання, нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі без конфіскації майна, яке ОСОБА_7 повинен відбути реально, відповідатиме меті покарання, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 інституту звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає, з огляду на суспільну небезпечність вчиненого ним злочину, та тієї обставини, що саме ОСОБА_7 виконував головну роль під час вчинення злочину, зайнявся пошуком в соціальній мережі «Телеграм» особи, яка оптово збуває психотропні речовини, встановив з ним контакт, отримав партію психотропних речовин, та в подальшому запропонував ОСОБА_6 взяти участь у закладках психотропних речовин за місцем їх затримання.

Окрім того, колегія суддів також враховує ту обставину, що хоча відповідно до ст. 89 КК України, обвинувачений ОСОБА_7 вважається особою, яка не має судимостей, однак до нього раніше вже застосовувались заходи примусу, проте він належних висновків для себе не зробив, та продовжив свою протиправну діяльність, шляхом вчинення нових злочинів.

За такого, колегія суддів вважає неможливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання, та не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, судом першої інстанції при розгляді вказаного кримінального провадження, неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме: не застосовано закон, який підлягав застосуванню -ст. 69 КК України щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та ст. 75 КК України щодо обвинуваченого ОСОБА_6 ), у зв`язку з чим, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, оскаржуваний вирок підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченим покарання.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожному, необхідно призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України без конфіскації майна та на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Враховуючи встановлені під час апеляційного розгляду обставини, апеляційні скарги захисників підлягають частковому задоволенню, оскільки вирок суду першої інстанції підлягає зміні, проте з інших підстав, ніж просили захисники.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку.

Отже, моментом початку іспитового строку є проголошення вироку.

Відповідно до ч. 2 ст. 532 КПК України, у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 532 КПК України, судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

З урахуванням вимог ч. 1 ст. 165 КВК України, враховуючи ту обставину, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання та обвинувачений ОСОБА_6 підлягає звільненню від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, то у даному випадку, термін обчислення іспитового строку слід рахувати з 01.04.2025, тобто з моменту набрання оскаржуваним вироком законною сили, з урахуванням рішення прийнятого апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 407, 408, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Пом`якшити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 3 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на нього відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2, 4 ч. 2 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк обвинуваченому ОСОБА_6 рахувати з моменту набрання вироком законної сили, тобто з 01.04.2025.

Пом`якшити ОСОБА_7 покарання ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 3 років позбавлення волі без конфіскації майна.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3