Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

16 січня 2025 року м. Рівне

Справа № 564/4661/24

Провадження № 11-кп/4815/284/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2024 року про продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000813 від 19.06.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2024 року задоволено клопотання прокурора Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_5 та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 09 лютого 2025 року без визначення розміру застави.

Не погодившись з рішенням суду захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає рішення місцевого суду незаконним, необґрунтованим, прийнятим за умов неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог процесуального закону, тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що судом при винесенні ухвали взято до уваги формальний виклад обставин, мотивовано рішення лише тяжкістю злочину та наявністю ризиків, які були враховані при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, існування яких, на його думку, не доведено стороною обвинувачення на даний час.

Наголошує, що ОСОБА_7 не визнає факту проходження ним військової служби та набуття статусу військовослужбовця, оскільки наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 27.05.2024 року №152 про призначення ОСОБА_7 на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти 2 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки в/ч НОМЕР_1 до його відома не доводився, крім того командири даної військової частини самі дозволили йому 27.05.2024 року залишити місце розташування в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ).

Просить скасувати ухвалу місцевого суду від 12 грудня 2024 року та обрати ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 .

Судове засідання призначалося до розгляду з участю обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції відповідно до вимог ст.336 КПК України, однак він, згідно з доповіді представника установи попереднього ув`язнення, відмовився залишати камеру та приймати участь в розгляді апеляційної скарги його захисника дистанційно, тому враховуючи думку учасників судового провадження, розгляд апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 здійснюється за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який просив залишити рішення слідчого судді без зміни, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Судове рішення стосовно продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його продовження, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі продовження існування ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою, за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Дані вимоги закону при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 місцевим судом були дотримані в повній мірі.

Так, згідно з матеріалами справи, солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем за призовом по мобілізації, проходячи службу на посаді курсанта навчального взводу навчальної роти 2 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою назавжди ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, за відсутності причин поважного характеру, 27 травня 2024 року не пізніше 23 год. 55 хв. (точний час в ході досудового розслідування не встановлено) самовільно залишив місце розташування військової частини НОМЕР_1 , після чого перебував поза її межами, проводив час на власний розсуд та обов`язки військової служби не виконував, а отже у такий спосіб незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності. За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцеперебування до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв.

Таким чином, ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який, в разі доведення його вини, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років. Даний факт свідчить про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».Крім того, згідно матеріалів провадження, ОСОБА_7 у зв`язку із не встановленням його місцезнаходження оголошувався у загальнодержавний розшук, що лише підвищує ймовірність настання вказаного ризику.

Також, на думку апеляційного суду, продовжує існувати ризик незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, які разом з ним перебували на військовій службі та надавали показання щодо обвинуваченого, оскільки вони ще не були допитані безпосередньо судом.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 не може забезпечити більш м`який запобіжний захід, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

На переконання апеляційного суду, з моменту взяття обвинуваченого під варту та до моменту вирішення вказаного клопотання дані обставини не змінилися та не змінились обставини, які дають суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Доводи захисника щодо невизнання факту проходження обвинуваченим військової служби та набуття статусу військовослужбовця є необґрунтованими, оскільки згідно з положеннями п.3 ч.9 ст.1, п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за мобілізацією, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2024 №152 ОСОБА_7 призначений на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти 2 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , тому він є військовослужбовцем та обґрунтовано обвинувачується за ч.4 ст.408 КК України.

Отже, обставини, на які посилається апелянт, жодним чином не зменшують тих ризиків, які встановив місцевий суд та не можуть бути підставою для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2024 року про продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000813 від 19.06.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3