Справа № 750/1892/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/4823/108/25
Категорія - тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

06 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

підозрюваного ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові апеляційну скаргу підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою до підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, фізичної особи-підприємця, зареєстрованого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 10 квітня 2025 року, без визначення розміру застави.

Задовольняючи клопотання, слідчий суддя вказав на існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, що з урахуванням тяжкості можливого покарання в співставленні з характеризуючими даними, процесуальною поведінкою підозрюваного та вимогами кримінального процесуального законодавства, дають підстави вважати, що жоден з інших більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі підозрюваний ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, або ж застосувати до нього інший більш м`який запобіжний захід, що достатньою мірою забезпечить дотримання ним процесуальних обов`язків.

Аргументує тим, що під час розгляду клопотання слідчого слідчий суддя не дотримався вимог Рішення Конституційного Суду України та численних рішень Європейського суду з прав людини, в яких зазначено, що тяжкість злочину не визначається підставою для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки тримання під вартою, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.

Вказує на те, що підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України є необґрунтованою та не зрозумілою, навіть слідча, яка її вручала, не змогла пояснити суть підозри. Так, він був затриманий 07 лютого 2025 року на вулиці в м. Івано-Франківськ, без складання протоколу затримання примусово доставлений до невідомого приміщення, після чого доставлявся в приміщення ТЦК та до лікарень в різних населених пунктах, де його примушували пройти ВЛК. При цьому, його письмові заяви про видачу направлення на ВЛК на іншу дату та за місцем проживання, для надання часу на надання всіх медичних документів щодо стану його здоров`я, отримувати відмовлялись. Під вечір цього дня його доставили до м. Івано-Франківськ, де примусили пройти ВЛК, яке проходило з порушеннями, після чого посадили в автобус та повезли в невідомому напрямку.

Наголошує на тому, що з наказом від 08 лютого 2025 року про зарахування до списків особового складу військової частини та на вказану там посаду, він не ознайомлювався, жодних справ не приймав, та йому не відомо, що з цього числа він вважається таким, що приступив до виконання службових обов`язків. Адресу розташування військової частини йому ніхто не повідомляв, та він взагалі не знав, що йому було визначено місце несення служби в цій частині, а тому він не міг залишити місце служби, про яке не був обізнаний, і де не перебував жодного дня. Про всі ці обставини він дізнався лише з додатків до клопотання слідчого про застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке було йому вручено 10 лютого 2025 року.

Звертає увагу на те, що у військовому квитку, який був йому виданий 07 лютого 2025 року, не заповнена інформаційна графа щодо відношення до військової служби, а також не занесений запис про направлення його військової частини НОМЕР_1 та зарахування до її особового складу.

Крім того, слідчий суддя не звернув уваги на те, що ризики, вказані у клопотанні, мають формальний характер, нічим не підтверджені та є лише припущеннями слідчого, які не підтверджуються жодним доказом.

Запевняє, що він немає наміру переховуватися від органу досудового розслідування і запевняє, що буде з`являтися до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою, не буде незаконно впливати на свідків з метою зміни ними своїх показань, чи іншим чином перешкоджати розслідуванню кримінального провадження. Раніше він не судимий, має вищу освіту, офіційно працює, має дружину, батьків, бабусю, які потребують його допомоги, зареєстроване місце проживання та сталі соціальні зв`язки, що також не приймалось до уваги слідчим суддею.

Заслухавши доповідача, захисника та підозрюваного, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти доводів сторони захисту, звернув увагу на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 та обставини його вчинення, особу підозрюваного та наявність обґрунтованих ризиків його можливої неналежної процесуальної поведінки, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підозрюваного залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Як убачається з подання слідчого та матеріалів провадження, ОСОБА_6 підозрюється у самовільному залишенні місця служби з метою ухилення від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану.

За даним фактом слідчим відділом Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області 09 лютого 2025 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000512, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

10 лютого 2025 року о 02 год. 55 хв., в порядку ст. 208 КПК України, ОСОБА_6 був затриманий та в цей же день йому повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя відповідно до вимог ст. 178 КПК України, перевіряє вагомість доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей та інші обставини, які забезпечать належну процесуальну поведінку особи під час досудового розслідування та судового розгляду.

Поняття «обґрунтованість підозри» включає існування фактів чи інформації, які надають підстави суду вважати, що підозрювана особа ймовірно вчинила правопорушення, та оголошення підозри у вчиненні кримінального правопорушення. На початковій стадії досудового розслідування кримінальний процесуальний закон не вимагає від сторони обвинувачення доведення усіх елементів кримінального правопорушення. Факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для засудження особи та ухвалення обвинувального вироку.

Слідчий суддя правильно встановив, що наведені у клопотанні слідчого доводи та долучені копії матеріалів свідчать про обґрунтованість пред`явленої підозри та підтверджуються доказами, достатніми, на етапі досудового розслідування, для застосування запобіжного заходу.

Право сторони захисту на оскарження законності оголошення підозри, її обґрунтованості, вмотивованості врученого повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, дотримання чи порушення порядку його вручення, тощо законодавцем закріплено в пункті 16 ч. 3 ст. 42 та пункті 10 частини 1 статті 303 КК України.

У даному конкретному провадженні слідчим суддею докази оцінюються лише з огляду на те, що вони підтверджують ймовірність того, що підозрюваним можливо вчинене кримінальне правопорушення. Встановлення фактичних обставин для підтвердження цих доказів є наступним етапом досудового розслідування та судового розгляду.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик - це ймовірність того, що підозрюваний може ухилитися від кримінальної відповідальності та незаконно впливати на свідків.

Особливість запобіжних заходів полягає в тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

З матеріалів кримінального та судового проваджень вбачається, що в рамках проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, отже, обґрунтованим є ризик того, що відчуваючи страх та невідворотність можливого покарання, підозрюваний може змінити місце проживання з метою ухилення від органу досудового слідства, тим більше, що будучи мобілізованим в умовах воєнного стану він під час переміщення особливого складу військової частини за визначеним маршрутом, з метою ухилитися від проходження військової служби взагалі, незаконно припинив виконувати конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, самовільно залишив місце служби, відхилившись від визначеного маршруту руху, поблизу с. Піски Чернігівського району, після чого направився за місцем свого проживання, може впливати на свідків, які є військовослужбовцями тієї ж військової частини з метою зміни ними показань на свою користь.

Колегія суддів погоджується з існуванням ризику можливості підозрюваного іншим чином перешкодити кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення, в тому числі й шляхом створення штучних доказів, підбурювання осіб, які не були свідками кримінального правопорушення, до надання завідомо неправдивих показань щодо наявності вигаданих обставин поважності залишення місця несення служби під час переміщення особового складу до іншого місця дислокації, з урахуванням того, що до залишення підозрюваним місця несення служби були залучені інші особи.

На думку колегії суддів, з огляду на те, що підозрюваний, будучи військовослужбовцем, залишив місце несення служби, скориставшись тим, що особовий склад слідував до визначеного місця перебування, на шляху слідування, усвідомлюючи, що діє в умовах воєнного стану, розумів наслідки своїх дій, з огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення та зухвалість дій осіб, які діяли в інтересах, втому числі й ОСОБА_6 , тому рішення про його звільнення з-під варти буде передчасним, а запропонований стороною захисту вид запобіжного заходу не пов`язаний із позбавленням волі не зможе запобігти встановленим та доведеним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Наведені підозрюваним обставини про наявність постійного місця проживання в іншій області, наявність родини та роботи, не є тими обставинами, які гарантуватимуть дотримання ОСОБА_6 належної процесуальної поведінки та виконання всіх покладених на нього обов`язків, як він намагається довести.

Саме факт призову для проходження військової служби по мобілізації, розуміння настання негативних наслідків для Держави та її громадян в разі окупації ворожими військами та усвідомлення нестачі військовослужбовців, мало б спонукати підозрюваного не залишати місце несення служби, а навпаки агітувати осіб чоловічої статі приходити до лав Збройних Сил України та ставати на захист своєї держави.

Натомість, підозрюваний свідомо та умисно припинив виконувати свій конституційний обов`язок та залишив місце несення служби, скориставшись такою можливістю при першій же нагоді (під час переміщення особового складу з одного населеного пункту до іншого), шляхом залучення інших осіб до організації зупинки автобусу з мобілізованими та примусу водія відчинити двері.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції та під час апеляційного перегляду не було встановлено достатніх підстав вважати, що інший запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі буде здатний забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 , при тому, що положеннями ч. 8 ст. 176 КПК України, визначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті (тримання під вартою).

Положення цієї частини статті 176 КПК України є діючими, не визнані неконституційними, а отже, є обов`язковими для суддів всіх інстанцій, що виключає обов`язок слідчого судді вирішувати питання про можливість застосування до підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, за умови обґрунтованості пред`явленої підозри та доведеності наявності ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного.

Як слідчим у поданні, так і слідчим суддею в ухвалі, правильно названі та враховані наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а також вірно оцінені в сукупності всі обставини, на підставі яких був обраний запобіжний захід, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини.

Підстав для сумнівів у правильності прийнятого рішення, колегія суддів не вбачає, не наведено таких підстав і стороною захисту, тому ухвала слідчого судді зміні або скасуванню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу підозрюваного ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 лютого 2025 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 України, ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11