ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/397/24 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000054 від 07 жовтня 2021року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницький, українця, громадянина України, військовослужбовиця військової частини НОМЕР_1 , із середньою спеціальною освітою, не одруженого, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та призначено йому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання за даним вироком визначено рахувати з моменту звернення його до виконання.

Згідно вироку суду, 26 лютого 2020 року ОСОБА_7 призвано на військову службу за контрактом. 30 квітня 2020 року солдат ОСОБА_9 прибув для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та у подальшому призначений на посаду звукометриста-радіотелефоніста третьої обслуги першого взводу звукометричної розвідки батареї звукометричної розвідки дивізіону артилерійської розвідки вказаної військової частини.

Солдат військової служби за контрактом ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, всупереч вимог ст.ст.9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в у мовах особливого періоду, крім воєнного стану, з метою тимчасового ухилення від військової служби, вчасно на військову службу до військової частини НОМЕР_1 , яка розташована у АДРЕСА_2 , без поважних причин о 08 год 30 хв. 27 жовтня 2021 року не з`явився, та в подальшому, проводячи час на власний розсуд, за винятком строків перебування на лікуванні у медичних закладах (з 17.11.2021 р. по 11.02.2022 р., з 03.03.2022 р. по 04.03.2022 р., з 28.03.2022 р. по 01.04.2022 р., з 02.05.2022 р. по 16.05.2022 р.), об 11 год. 35 хв. 31 серпня 2022 р. добровільно прибув до Тернопільської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду першої інстанції таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження через те, що висновки суду не попідвереджуються доказами , дослідженими під час судового розгляду та судом не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Зокрема, звертає увагу, що у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги період його стаціонарного лікування і відкинув період амбулаторно лікування.

Зазначає, що судом не взято до уваги періоди його звернення за медичною допомогою (консультації та амбулаторне лікування) з 12.02.2022 по 02.03.2022, з 05.03.2022 по 27.03.2022, з 02.04.2022 по 01.05.2022, з 17.05.2022 по 19.05.2022, 24.05.2022, які підтверджені листом Комунального підприємства Хмельницький міський лікувально-діагностичний центр Хмельницької міської ради від 02.09.2022 р.

Крім того, вказує на періоди з 21.03.2022 по 25.03.2022 року, 14.06.2022 року, 04.08.2022 року та 17.08.2022 року, коли він також звертався за медичною допомогою, що підтверджується медичними документами, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Стверджує, що за вказані період обвинуваченого слід виправдати, оскільки в його діях відсутній склад інкримінованого йому злочину і це значно знижує його суспільну небезпеку та наслідки.

Також, апелянт вважає, що призначене йому судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що судом не враховано те, що він не ухилявся від явки до слідчого, прокурора, суду; добровільно прибув до прокуратури; давав послідовні покази; йому не обирався запобіжний захід; за час досудового розслідування нових кримінальних правопорушень не вчинив.; він знаходитися на черзі по заміні суглобів.

Просить врахувати, що ОСОБА_7 дійсно та відверто, а не уявно, частково визнав свою провину у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро жалкує з цього привожу та осуджує свою поведінку, а також готовий понести справедливе покарання за вчинене, бажає виправити наслідки вчиненого, а саме готовий повернутись на військову службу, але за станом здоров`я він цього зробити не може.

Стверджує, що суд безпідставно не врахував таку пом`якшуючу обставинну, як щире каяття.

Вважає також обставиною, що пом`якшує покарання - вчинення кримінального правопорушення у зв`язку із поганим станом здоров`я.

Зазначає, що на час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, редакція статті 75 КК України дає право на її застосування.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2024 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції Закону від 12.05.205 р.) за період з 12.02.2022 по 02.03.2022, з 05.03.2022 по 27.03.2022, з 02.04.2022 по 01.05.2022, з 17.05.2022 по 19.05.2022, 24.05.2022, 14.06.2022 року, 04.08.2022 року та 17.08.2022 року у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції Закону від 12.05.205 р.) та призначити йому покарання ближче до мінімальної межі санкції ч.4 ст.407 КК України, застосувати ст.75 КК України та покласти обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Аналогічну за змістом до апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 апеляційну скаргу подав обвинувачений ОСОБА_7 , відповідно до якої, наводячи такі ж аргументи як і його захисник, також ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового, яким просить виправдати його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції Закону від 12.05.205 р.) за період з 12.02.2022 по 02.03.2022, з 05.03.2022 по 27.03.2022, з 02.04.2022 по 01.05.2022, з 17.05.2022 по 19.05.2022, 24.05.2022, 14.06.2022 року, 04.08.2022 року та 17.08.2022 року у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення; визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції Закону від 12.05.205 р.) та призначити йому покарання ближче до мінімальної межі санкції ч.4 ст.407 КК України, застосувавши ст.75 КК України та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подані ними апеляційній скарги і, навівши аналогічні викладеним у них мотиви, просять задовольнити апеляційний скарги; прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим і просить залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінально правопорушення та кваліфікації його дій, дотримався вказаних вимог закону.

З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення.

При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК України належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , суд у вироку належним чином проаналізував показання допитаного в судовому засіданні свідків, а також письмові докази, які, у своїй сукупності, доводять винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Так, допитана у судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_10 пояснила, що 14 березня 2022 року у військову частину надійшов рапорт від командира підрозділу про те, що ОСОБА_7 не прибув на службу з лікувального закладу Хмельницької лікарні, на підставі чого, було призначено службове розслідування. Також, свідок повідомила, що в жовтні 2021 року обвинувачений був направлений в госпіталь міста Львова, де останній повинен був проходити лікування, проте ОСОБА_7 приблизно 39 днів був відсутній на військовій службі без поважних причин, документи які підтвердили б факт де саме знаходився ОСОБА_7 до військової частини не надходили.

Свідок ОСОБА_11 під час допиту в суді першої інстанції засвідчив, що 2021 року після закінчення відпустки ОСОБА_7 не з`явився на службу у військову частину, оскільки повідомив, що хворий. Періодично обвинувачений надавав медичні довідки та його відпусткали зі служби для проходження лікування. Охарактеризував ОСОБА_7 як проблемного солдата який не виконував службові накази та свої прямі обов`язки.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що ОСОБА_7 був його підлеглим. Повідомив, що останній є безвідповідальним та самовільно залишив військову частину. Пропозицію лягти у військовий госпіталь проігнорував та присилав довідки з медичних закладів. Не виходив на службу. Один раз ОСОБА_7 доставили у військову частину та після чого останній знову зник і потім повідомив, що знаходиться у місті Хмельницькому та не вказав причину по якій відсутній на службі. Також свідок повідомив, що дозвіл ОСОБА_7 на виїзд з частина не надавав і про інші дозволи нічого не знає.

Свідок ОСОБА_13 місцевому суду пояснив, що у жовтні 2021 року їздив у місто Хмельницький до ОСОБА_7 , щоб пояснити останньому чому він має повернутися на службу. У січні 2022 року вдруге з ОСОБА_14 повертали ОСОБА_7 у військову частину, де останній перебував один день, після чого знову залишив військову частину.

Показання свідків, надані ними у суді першої інстанції, які фактично підтверджують причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до інкримінованого йому стороною обвинувачення кримінального правопорушення, об`єктивно стверджуються іншими доказами, які були предметом дослідження суду першої інстанції.

Так, рапортом командира дивізіону артилерійської розвідки від 14.03.2022 р. проінформовано командира військової частини НОМЕР_1 про те, що солдат ОСОБА_7 не прибув у розташування після завершення лікування у КП Хмельницький міський лікувально-діагностичний центр та не надав підтверджуючих документів про лікування і станом на 14.03.2022 р. його місце перебування невідоме. (т.1 а.п.4)

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2022 № 279, що досліджувався місцевим судом, за фактом відсутності на військовій службі солдата ОСОБА_7 призначене службове розслідування. (т.1 а. п.3)

Як вбачається з дослідженого судом наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2022 № 313, за фактом відсутності на військовій службі солдата ОСОБА_7 службове розслідування завершено, та встановлені періоди самовільної відсутності на військовій службі, які не підтверджені документальними доказами щодо поважності причини його відсутності, а саме - період з 26.10.2021 р. по 16.11.2021 р., 26.11.2021 р., з 12.02.2022 р. по 02.03.2022р, з 05.03.2022 р. по 27.03.2022 р.та 01.04.2022 р. по 26.07.2022 р. (т.1 а. п.6-9)

Відповідно до інформації, наданої Військово-медичним центром Західного регіону на запит слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Тернопіль) ТУ ДБР (№125вх-22/Л від 25.01.2022), судом встановлення, що ОСОБА_7 26.10.2021 р. звертався амбулаторно до клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги Військово-медичного клінічного центру Західного регіону. Разом з тим, з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. на стаціонарному та амбулаторному лікуванні не перебував і військово-лікарською комісією не оглядався. (т.1 а. п.16)

Довідкою військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_2 від 19.09.2022 р. стверджується, що солдат військової служби за контрактом в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_7 пройшов ВЛК на визначення ступеня придатності до військової служби та визнаний обмежено придатним до військової служби, непридатним до служби в ДШВ, плавскладі, морській піхоті, спец спорудах, придатний до служби в частинах забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах. (т.1 а. п.42)

Також місцевим судом досліджено ряд документів, якими підтверджується факт перебування ОСОБА_7 на лікуванні, що унеможливлювало проходження ним військової служби у такий період Зокрема, відповідь директора КНП «Хмельницька обласна лікарня» Хмельницької обласної ради на запит слідчого про те, що ОСОБА_7 перебував у неврологічному відділені з 17.11.2021 по 26.11.2021 року; відповідь КП Хмельницький міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Хмельницької міської ради на запит слідчого про те, що ОСОБА_7 проходив лікування з 27.11.2021 р. по 10.12.2021 р. та 11.12.2021 р. по 31.01.2022 р. та інші. (т.1 а. п.17, 18, 19, 20)

Вказані періоди відсутності на службі ОСОБА_7 не включені в його обвинувачення за ч.4 ст.407 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що за змістом ч.4 ст.407 КК України нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що, залишивши військову частину або місце служби на законній підставі та маючи можливість для повернення в установлений час, військовослужбовець своєчасно до частини не з`являється і перебуває поза її розташуванням понад установлений строк без офіційного дозволу командування.

Початком нез`явлення вчасно без поважних причин на службу вважається закінчення встановленої тривалості правомірного перебування поза службою.

При цьому, навіть при наявності поважної причини, яка перешкодила вчасно з`явитись на службу, військовослужбовцю необхідно вжити певні дії, при яких нез`явлення вчасно на службу не потягне за собою кримінальної відповідальності.

Зокрема, військовослужбовець повинен доповісти про поважні причини, що унеможливлюють його вчасне прибуття до розташування військової частини або місця служби своєму безпосередньому керівнику або начальнику органу управління Служби правопорядку або керівнику ТЦК та СП.

Окрім того, питання щодо необхідність проходження лікування військовослужбовцем врегульовано приписами статті 254 Статуту внутрішньої служби, відповідно до якої військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Тому, оцінюючи доводи сторони захисту щодо невинуватості обвинуваченого ОСОБА_15 у вчиненні інкримінованого йому злочину за періоди, вказані в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, з мотивів проходження лікування, колегія суддів вважає їх безпідставними з кількох причин.

По-перше, матеріали кримінального провадження містять достатньо доказів, які підтверджують факт самовільного залишення ОСОБА_7 військової частини після завершення лікування та терміну відпустки на реабілітацію, що доведено показаннями свідків, наказами військової частини та іншими документами, які засвідчують відсутність обвинуваченого на службі.

По-друге, твердження обвинуваченого про те, що він звертався за медичною допомогою не звільняє його від обов`язку своєчасно повернутися до місця несення служби або повідомити командування про свій стан здоров`я. Факт звернення за медичною допомогою не є виправданням для самовільного залишення частини, оскільки обвинувачений повинен був або з`явитися на службу, або звернутися до військово-медичної комісії для підтвердження неможливості продовжувати службу.

По-третє, навіть за умови, якщо ОСОБА_7 , в силу зазначених ним в апеляційній скарзі обставин, не зміг з`явитись у військову частину, це не звільняє його від обов`язку дотримуватися статутних вимог, які регламентують повернення до військової частини після завершення реабілітаційного періоду. Військовослужбовець несе відповідальність за свою дисципліну та повинен діяти в інтересах військової служби.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що надані стороною обвинувачення докази, які були досліджені судом першої інстанції, є достатніми для підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_7 , як військовослужбовець порушив вимоги статутів і допустив нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, що утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

Доводи обвинуваченого щодо поважності причини його відсутності за місцем служби, що він обґрунтовує своїми власними показаннями та документами про надання йому медичної допомоги, є непереконливими з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що показання обвинуваченого, надані ним в суді першої інстанції щодо причин нез`явлення вчасно на військову службу не підтверджують правомірність його дій, оскільки він не надав достатніх доказів наявності об`єктивних підстав (поважності), які б беззаперечно підтверджували неможливість з`явитися у військову частину.

Сам факт надання медичної допомоги обвинуваченому та проходження реабілітації не звільняє ОСОБА_7 від обов`язку повернутися до військової частини після завершення відпустки або належним чином оформити продовження лікування, що він не зробив.

Апеляційний суд, розглянувши матеріали кримінального провадження, погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України.

Судом правильно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , солдат військової служби за контрактом, в порушення вимог Статуту внутрішньої служби та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України не з`явився вчасно на службу без поважних причин, що вчинено в умовах особливого період, крім воєнного стану, що підтверджується сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення, включаючи письмові докази, які були дослідженні судом першої інстанції, показання самого обвинуваченого, а також свідків, які підтвердили факт відсутності ОСОБА_7 на службі.

Разом з тим, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, обставини його вчинення, та особу обвинуваченого, зокрема і те, що ОСОБА_7 має ряд захворювань і визнаний обмежено придатним до військової служби.

Наведені обставини, у своїй сукупності, свідчать про те, що застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 покарання у виді 6 років позбавлення волі, вказує на його надмірну суворість, а відтак, недотримання загальних засад призначення покарання, що унеможливлює досягнення його мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції помилково не врахував як пом`якшуючу обставину, щире каяття, оскільки апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 фактично визнав свою провину у вчиненні злочину, хоча надавав свою юридичну оцінку таким діям, з урахуванням наведених ним обставин своєчасного не з`явлення ним у військову частину за періоди вказані ним в апеляційній скарзі.

Тому, апеляційний суд вважає, що до обставин, які пом`якшують покарання слід віднести часткове визнання вини обвинуваченим ОСОБА_7 ; його щире каяття; статус учасника бойових дій та поганий стан здоров`я, що підтверджується навивним у справі медичними документами, які хоч і не спростовують його провину у учиненому злочині, однак підтверджують наявність у нього захворювань, через які його було визнано обмежено придатним до військової служби.

Таким чином, колегія суддів вважає, що встановлені обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, - його щире каяття; часткове визнання вини; наявність статусу учасника бойових дій та стан здоров`я, у сукупності з даними про його особу, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а тому дають підстави вважати, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе за коротший строк, ніж визначено йому судом першої інстанції при призначенні покарання за ч. 4 ст. 407 КК України.

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 слід пом`якшити покарання, призначене йому судом першої інстанції, визначивши покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк передбачений санкцією статті кримінального правопорушення ч.4 ст.407 КК України, однак з реальним його відбуванням. Таке покарання, з урахуванням сукупності наведених вище обставин, відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципу індивідуалізації покарання.

Що стосується доводів обвинуваченого та його захисника про застосування ст.75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення правових норм, які регламентують порядок та умови призначення кримінального покарання, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Колегія суддів враховує, що у кримінальному праві виправлення засудженого є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що перебуває на військовій службі, без поважних причин вчасно не повернувся у розташування військової частини, і навіть коли в країні виник особливий, надскладний період - воєнний стан, коли держава та суспільство вживають усіх можливих заходів з метою надання відсічі ворогу, ОСОБА_7 так і не повернувся до військової частини для виконання своїх обов`язків.

Тобто, обвинувачений ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, був відсутній у військовій частині тривалий проміжок часу і не вживав будь-яких дій для повернення на службу, що свідчить про його негативне ставлення до служби та свого військового обов`язку і військової дисципліни.

З огляду на викладене, застосування статті 75 КК України, на переконання колегії суддів, не сприятиме виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових злочинів.

За наведених обстаивн, підстав для застосування положень статті 75 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, про що також ставить питання сторона захисту, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 408, 4018 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2024 р. відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, змінити

Пом`якшити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 407 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

На вирок може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді