ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3683/24 Справа № 190/2159/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали об`єднаного кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2024 року про приведення вироку у відповідність до вимог КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2024 року задоволено клопотання засудженого, на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, звільнено засудженого ОСОБА_7 від покарання, призначеного вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України у зв`язку з усуненням караності діяння.

Постановлено вважати ОСОБА_7 таким, що засуджений вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 30 травня 2022 року за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року та остаточно призначити покарання 5 років 7 місяців 10 днів позбавлення волі.

Мотивуючи постановлене рішення суд виходив з того, що ОСОБА_7 в листопаді 2017 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, завдавши потерпілому матеріальну шкоду в розмірі 1032,51 грн.; 08.02.2018 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, завдавши потерпілому матеріальну шкоду в розмірі 562,50 грн., в той час як два неоподатковуваних мінімумів доходів громадян станом на 2017 рік становило 1600 грн., станом на 2018 рік становило 1762 грн., відтак враховуючи, що сума викраденого майна за епізодами від листопада 2017 рокута 08.02.2018 року є меншою ніж неоподатковуваних мінімумів доходів громадян станом на день скоєння крадіжки майна, вчинені ним діяння відповідно до вимог Закону України №3886-ІХ не є кримінально-караними на теперішній час.

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_7 підлягає звільненню від покарання за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, в той же час кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України за вчинення яких ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року та кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 186 КК України за вчинення яких ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 30 травня 2022 року, відповідно до вимог закону не є таким, що входить до поняття «дрібного викрадення чужого майна», тому підстави для звільнення ОСОБА_7 від покарання за вказаним вироком відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з постановленим рішенням засуджений подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення суду першої інстанції, через неправильне з`ясування ним всіх обставин та судових рішення за яким його було засуджено, та не прийняття до увагу, що за епізодом від 2021 року його було засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 7 місяців 10 днів де матеріальна шкода ним була завдана на загальну суму 127 грн. 20 коп. безпідставно не застосував до нього положення ч. 2 ст. 74 КК України, у зв`язку з чим засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та звільнити його з місць позбавлення волі.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції засуджений підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги засудженого, ухвалу суду вважала законною та просила залишити її без змін.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі, а доводи апеляційної скарги засудженого щодо декриміналізації його діяння за вироком суду від 06 червня 2024 року є неспроможними, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За частиною 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип неявно гарантований і ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

За приписами ч. 6 ст. 3 КК зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

09 серпня 2024 року набув чинності Закон України Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів від 18 липня 2024 року №3886-IX (далі - Закон №3886-IX).

Вказаним Законом №3886-IX внесені зміни у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якими підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином статті 185, 190, 191 КК фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Отже, із часу набуття 09 серпня 2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК може настати, лише якщо розмір викраденого майна перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

При цьому, апеляційний суд враховує висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі №278/1566/21, провадження №51-2555кмо24, відповідно до якого Закон № 3886-IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом № 3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

З матеріалів провадження видно, що ОСОБА_7 засуджений за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 30 травня 2022 року за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року та остаточно призначено покарання 5 років 7 місяців 10 днів позбавлення волі.

Разом з цим, вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом повного складання покарань за даним вироком повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 16.05.2019 року та остаточно призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

Згідно з вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року ОСОБА_7 вчинив, зокрема кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 185 КК України в листопаді 2017 року та 08 лютого 2018 року й вартійсть майна, яким він заволодів становила 1032,51 грн. та 562,50 грн. відповідно.

Станом на станом на 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1600 гривні та 50 відсотків від цього розміру становлять 800 гривні, станом на 1 січня 2018 року становив 1762 грн. та 50 відсотків від цього розміру становлять 881 гривні

Відповідно до Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, у 2017 та 2018 році становила 1600 гривні та 1762 гривні відповідно.

З огляду на те, що вартість майна, яким заволодів ОСОБА_7 за кожним епізодом згідно з вироком від 24 грудня 2019 року на час вчинення діяння не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 1600 та 1762 гривні за відповідний рік, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до цього діяння має застосуватися положення ст. 5 КК України, оскільки це діяння не є кримінально караним та не підпадає під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 190 КК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Суд першої інстанції, враховуючи вищевикладене та вимоги ч. 2 ст. 74 КК України, обґрунтовано звільнив засудженого ОСОБА_7 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 185 КК України за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року.

Разом з цим, згідно з вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року ОСОБА_7 , окрім іншого засуджений і за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України, а згідно з вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 30 травня 2022 року за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 186 КК України, на які Закон України про кримінальну відповідальність №3886-IX не розповсюджується, про, що обгрунтовано зазначив суд першої інстанції.

Що стосується посилання засудженого на те, що за епізодом від 2021 року ним було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 127 грн.20 коп., що на його думку не перевищує поріг кримінальної відповідальності, внаслідок чого його дії мають бути також декриміналізованими та його звільнено від кримінальної відповідальності, апеляційний суд зазначає таке.

З вироку Млинівського районного суду Рівненської області від 30 травня 2022 року видно, що ОСОБА_7 було засуджено за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 186 КК України, які ним були вчиненні 23.10.2021 року та його злочинними діями потерпілій було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 127 грн.20 коп..

Разом з цим, суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, педбаченого ст. 186 КК України характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.

Основним безпосереднім об`єктом грабежу є право власності, а у разі вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, додатковим безпосереднім об`єктом виступають здоров`я, життя, психічна або фізична недоторканність людини.

Для такого злочину як грабіж не встановлено нижньої межі шкоди, яка може бути завдана власнику майна.

Аналогічні висновки містяться в постановах ККС ВС від 13.11.2018 у справі №401/2807/16-к, від 14.09.2021 у справі №164/154/20 та від 17.02.2022 у справі №372/868/20.

Натомість, Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX (далі - Закон № 3886-IX) внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), зокрема до ст. 51 КУпАП, якими змінено в бік збільшення (до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) поріг відмежування адміністративної та кримінальної відповідальності за викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Тобто, зазначені зміни стосуються кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185, 190 та 191 КК України.

Таким чином, оскільки ОСОБА_7 засуджений за вчинення 23.10.2021 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та вищевказаний Закон про кримінальну відповідальність не розповсюджується на вказану статтю закону України про кримінальну відповідальність, суд першої інстанції дійшов обгрутованого висновку про відмову в задоволенні клопотання засудженого в цій частині.

За таких обставин, доводи засудженого про звільнення його від призначеного покарання за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 30 травня 2022 року, який його було засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 186 КК України, є безпідставними, а висновки суду першої інстанції є належними та підтверджуються матеріалами справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про звільнення засудженого ОСОБА_7 від покарання за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України у зв`язку з усуненням караності діяння та відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від покарання за цим вироком за вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України та за вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 30 травня 2022 року за вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 186 КК України.

З огляду на викладене, колегією суддів не встановлено підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого, а відтак її слід залишити без задоволення, а ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, тому не підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 74, 404, 405, 407, 539 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2024 року про приведення вироку у відповідність до вимог КК України залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4