ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/3826/24 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/926/25 Суддя доповідач: ОСОБА_2 ,
Категорія: продовження строків тримання під вартою
УХВАЛА

Іменем України

03 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 лютого 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора ОСОБА_6 задоволено частково.

Продовжено, в тому числі, відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 17 квітня 2025 року включно.

На підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України не визначено обвинуваченому ОСОБА_8 розмір застави у кримінальному провадженні.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 лютого 2025 року, змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці з покладенням обов`язків на обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом не враховано, що ОСОБА_8 від слідства та суду не переховувався, затриманню не перешкоджав, має постійне місце проживання, яке збігається з місцем реєстрації проживання, одружений, має стійкі соціальні зв`язки.

Крім того, поза увагою суду залишились доводи сторони захисту про відсутність з боку сторони обвинувачення доводів щодо того, чому призначення більш м`якого запобіжного заходу, такого як домашній арешт, не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Також судом не враховано, що ОСОБА_8 є інвалідом 2 групи, та є особою без із ампутаційною культя на рівні н/з лівого стегна. Більш того, судом не враховано, що ОСОБА_8 було повідомлено про підозру 06.02.2024 та того самого дня йому було вручено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Того самого дня через погіршення стану здоров`я ОСОБА_8 було госпіталізовано до лікарні із діагнозом: ампутаційна культя на рівні н/з лівого стегна, енцефалопатія складного генезу (дискуляторна, постковідна, дисметаболічна) ІІ ст., стадія декомпенсації у вигляді помірного вестибуло-атактичного синдрому, розсіянної органічної симптоматики на фоні ГХ ІІ ст., подагра. Тобто, таким чином суд обмежив ОСОБА_8 в його правах на медичну допомогу та взагалі нормальне існування як людини. Та, дивлячись на знаходженні на стаціонарному лікуванні, всупереч рекомендаціям лікарів, 08 лютого 2024 року приїхав до суду для розгляду вказаного клопотання, навіть не отримавши жодних повісток та повідомлень, як це передбачено вимогами КПК.

Більш того, на теперішній час допитаний потерпілий у вказаному кримінальному провадженні, який під час допиту пояснив, що ОСОБА_9 бачив один раз, описати його зовнішність в судовому засіданні не зміг. Пояснив, що ОСОБА_8 не вимагав в нього грошові кошти, а лише казав про мобільні телефони та пропонував йому віддати свій старий телефон, доплатити гроші та взяти новий, таким чином вважав, що повертає борг своїй колишній дівчині, який він повертав раніше.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, який спричинив загибель людини.

При прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував, що на даний час є наявними ризики, передбачені п.1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та з урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінується обвинуваченому, даних про його особу, вважав, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав як інтересів суспільства, так і потерпілого, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема особистої поруки, домашнього арешту чи застави, недостатнє для запобігання встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а тому застосовує стосовно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, суд відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.177, 178 КПК України, не визначив розмір застави у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання їх під вартою, оскільки останній обвинувачується, зокрема, у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, які вчинено із застосуванням насильства.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції щодо продовження строку дії запобіжного заходу є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.189, тобто у вимозі передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, пошкодження та знищення чужого майна (вимагання), що завдало значної шкоди, вчинене організованою групою, в умовах воєнного стану, та ч.1 ст. 263 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким та особливо тяжким злочинами, за найтяжче з яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна, раніше неодноразово судимий, офіційно не працевлаштований. Зі слів обвинуваченого має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, проте матеріали провадження не містять відповідних відомостей, тому такі данні до уваги колегією суддів не приймаються.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття слідчим суддею необґрунтованого рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо визначення обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_8 згідно відомостей обвинувального акту проживає у м. Дніпро, а судовий розгляд кримінального провадження здійснюється судом, розташованим у м. Харкові, у зв`язку з чим, такий запобіжний захід, як домашній арешт, є недоцільним у цьому кримінальному провадженні відносно обвинуваченого ОСОБА_8 .

Водночас, апеляційний суд вважає слушними посилання сторони захисту щодо тривалості тримання під вартою обвинуваченого, стан його здоров`я, а також, що вважає, що прокурором нових підстав, крім висунутого обвинувачення, які б унеможливлювали визначити альтернативну запобіжному заходу у вигляді тримання під вартою, не було наведено.

Суд апеляційної інстанції, з врахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини щодо підстав продовження позбавлення свободи, які мають бути «відповідними» та «достатніми», а органи влади повинні переконливо обґрунтувати будь-який період тримання під вартою, яким би коротким він не був, та зобов`язані розглянути альтернативні засоби забезпечення присутності особи у судовому засіданні (справа «Багатий проти України», заява № 14748/24), дійшов висновку про існування підстав для часткового задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, та зміни ухвали суду першої інстанції в частині встановлення альтернативи запобіжному заходу у вигляді тримання під вартою, а саме визначення розміру застави.

Визначаючи розмір застави, колегія суддів враховує приписи п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, відповідно до якого розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчинення особливо тяжкого злочину встановлюється у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого злочину, його особу та майновий стан, а також наявність доведених ризиків, приймаючи до уваги суму завданої матеріальної шкоди потерпілому згідно обвинувального акту, апеляційний суд вважає за можливе визначити заставу в розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, із покладенням на обвинуваченого у разі внесення застави обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу захисника задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 лютого 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 змінити.

Передбачити в якості альтернативи заставу в розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 302 800 (триста дві тисячі вісімсот) гривень.

При сплаті застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язки, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених судом;

5) не відвідувати місця, визначені судом;

6) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: