Дата документу 07.04.2025 Справа№ 336/662/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/662/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/415/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_11 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мар?ївка Запорізької області, громадянина України, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. На підстав ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 рік. Згідно зі ст. 76 КК України покладено протягом строку випробування обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 3768,24 гривень.

В порядку ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів,

В С Т А Н О В И Л А:

21 листопаду 2019 року приблизно о 19.25 годині водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ЗАЗ Деу, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Героїв 55 бригади з боку вул. Чарівної в напрямку пр. Моторобудівників у м. Запоріжжя.

В цей же час в районі будинку № 61 вул. Героїв 55 бригади пішохід ОСОБА_12 перетинав проїзну частину вул. Героїв 55 бригади зліва-направо по ходу руху автомобілю поза пішохідним переходом.

Під час руху водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну спроможність виявити пішохода ОСОБА_12 , в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, своєчасних заходів для зменшення швидкості автомобілю не застосував, в результаті чого допустив наїзд передньою частиною керованого ним автомобілю на пішохода ОСОБА_12 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, а саме: численні садна, синці, забійні рани в області обличчя з крововиливом у підлягаючі м`які тканини та сухожильний шолом, багатоуламковий та лінійний переломи кісток склепіння та основи черепу, субдуральний крововилив, шоломоподібний субарахноідальний церебральний крововилив, масивні вогнища забою головного мозку у корі лівої скроневої області, в епендимі бічних шлуночків, вогнищеві крововиливи в стовбурних відділах, синець з крововиливом у підлеглі м`які тканини правої ключиці, поперечний перелом середньої третини правої ключиці, травматичне ушкодження легень, численні садна, синці, крововиливи в м`які тканини верхніх та нижніх кінцівок, косопоперечний перелом верхньої третини мало та великогомілкових кісток правої гомілки. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_2 настала смерть ОСОБА_12 .

За результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов до висновку, що обвинувачений скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з вироком суду першої інстанції, вважаючи його незаконним і необґрунтованим у зв`язку з істотним порушенням вимог процесуального закону.

В обґрунтування скарги вказує, що суд першої інстанції, ігноруючи заперечення сторони захисту (зокрема письмові заперечення від 04.08.2021 року), своєю ухвалою від 04.08.2021 року фактично надав стороні обвинувачення можливість повторно зібрати докази, зобов`язавши орган досудового розслідування провести повторний слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_13 .

При цьому, як указує ОСОБА_7 , уже було проведено аналогічний слідчий експеримент 18.12.2019 року, втім із порушеннями норм процесуального закону, на що прямо вказано в ухвалі суду.

Апелянт переконаний, що виправляючи помилки слідства та допомагаючи зібрати нові докази, суд вийшов за межі своїх повноважень, виявивши упередженість і порушивши принцип змагальності.

Як зауважено в апеляційній скарзі, слідчий ОСОБА_14 виконував ухвалу від 04.08.2021 року близько двох років, а під час відповідних експериментів (зокрема 04.09.2021 року та 28.11.2022 року) не було враховано чи належно зафіксовано низку істотних обставин.

Згідно з доводами обвинуваченого, ці обставини підтверджують його невинуватість, а саме: відсутність зовнішнього освітлення на смузі зустрічного руху, з якої нібито збіг або зістрибнув потерпілий у темну пору доби; відмінність у яскравості ліхтарів на момент ДТП порівняно з моментом проведення експерименту; висота пагорба (1,6 м), з якого людина могла зістрибнути та збільшити швидкість руху; фактичне розташування свідка й умови, у яких вона бачила подію; наявність чагарників на пагорбі, що ускладнювали видимість; розміщення двох торговельних кіосків у зоні повороту, які існували на час ДТП, але на момент проведення слідчих дій один із них був відсутній тощо.

Всі ці деталі, за доводами апелянта, суд першої інстанції проігнорував і призначив нову експертизу на підставі неповних чи недостовірних даних, що істотно вплинуло на результати експертного дослідження.

Крім цього, обвинувачений акцентує, що висновки суду не узгоджуються з фактичними обставинами.

У справі проведено три експертизи (№ 1, № 2 та № 3), але суд, пославшись на нібито найбільшу повноту досліджених матеріалів, визнав достовірною лише експертизу № 3, хоча обвинувачення, на думку ОСОБА_7 , надало їй сумнівні відомості, здобуті з порушенням процесуальних норм під час повторного слідчого експерименту.

Водночас, як зазначено, суд сам раніше визнав наявність процесуальних недоліків у слідчому експерименті 18.12.2019 року, проте ті ж самі недоліки були допущені й під час нових експериментів, що зумовило недостовірність вихідних даних.

Посилання прокурора на суперечності у висновках перших двох експертиз, на переконання обвинуваченого, не відповідає дійсності, оскільки ці дослідження виконувалися за різних вихідних даних, а тому й логічно, що результати в чомусь різняться.

Апелянт наголошує, що сторона обвинувачення не довела його вину поза розумним сумнівом, водночас суд неналежно перевірив докази та фактично став на бік сторони обвинувачення, допомагаючи виправляти недоліки досудового розслідування, порушуючи статтю 92 КПК України, за якою обов`язок доказування покладено саме на сторону обвинувачення.

Захист подав клопотання про визнання недопустимими протоколів слідчого експерименту від 18.12.2019 року та від 28.11.2022 року, а також висновків експертів, які базуються на цих протоколах, проте суд його проігнорував і навіть не згадав у вироку.

Аналогічно не було взято до уваги листа фахівців Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», де містилися роз`яснення щодо впливу описаних порушень на результати експертиз.

Посилаючись на вимоги статей 85, 92 та 370 КПК України, обвинувачений вважає, що судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Проте у цій справі, з його точки зору, принципи належності, допустимості й достовірності доказів порушено, а сумніви не було трактовано на користь обвинуваченого, як того вимагає стаття 17 КПК України та стаття 62 Конституції України.

Просить апеляційний суд скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2024 року та ухвалити виправдувальний вирок, кримінальне провадження закрити.

В апеляційній скарги прокурор ОСОБА_11 , не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та кримінально-правову кваліфікацію його дій, вважає, що вирок стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через його м`якість в частині безпідставного незастосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Вказує, що суд при винесенні вироку недостатньо врахував підвищену суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 тяжкого злочину, який пов`язаний з порушенням ПДР України, що спричинило смерть потерпілого.

Внаслідок дій ОСОБА_7 настали незворотні наслідки у вигляді смерті людини.

Вважає, що посилання суду на наявність в обвинуваченого пом`якшуючих обставин, передбачених ст.66 КК України, а саме: раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, та має на утриманні неповнолітню дитину та має низку хвороб, носить суто формальний характер.

Поза увагою суду залишена посткримінальна поведінка обвинуваченого, яка виражалась у відсутності щирого каяття та бажанні компенсувати завдану шкоду.

Крім того, суд не врахував, що ОСОБА_7 під час досудового розслідування не відшкодував матеріальну та моральну шкоду.

Обвинуваченим не вчинилися будь-які дії, які були б направленні на надання будь-якої допомоги родині або родичам загиблого.

Апелянт вказує, що позбавлення права керування транспортними засобами є найбільш ефективним способом попередження правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, оскільки не дозволяє керувати особам, які грубо порушили ПДР України, у подальшому керувати автомобілем. За таких обставин, призначення даного виду покарання є необхідним у разі вчинення злочинів у сфері безпеки дорожнього руху.

Пом`якшуючі обставини та дані про особу обвинуваченого не вказують на можливість призначення ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами.

Просить апеляційний суд вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік, покласти обов`язки, передбачені ст.76 КК України. В іншій частині залишити без змін.

Крім того, апелянт просить під час апеляційного перегляду дослідити докази, а саме відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Заперечував проти доводів апеляційної скарги прокурора.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечувала проти доводів скарги прокурора. Вважала вирок незаконним, оскільки в діях ОСОБА_7 відсутній склад інкримінованого йому правопорушення. Під час призначення експертизи суд порушив вимоги ст. 333 КПК України. Фактично суд надав перевагу стороні обвинувачення з метою виправлення недоліків, допущених під час досудового розслідування. Щодо доводів прокурора про позбавлення права керування, захисник вважає їх необґрунтованими, оскільки обвинувачений не лише не визнає свою вину, а вважає себе невинуватим, оскільки саме інша особа порушила правила дорожнього руху, що й стало підставою для порушення цього провадження. Також наголошує, що обвинувачений за п`ять років розгляду справи переніс операцію на серці, отримав ІІ групу інвалідності та страждає на цукровий діабет і артроз суглобів, що, у свою чергу, унеможливлює застосування саме такого виду додаткового покарання.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 та заперечував проти апеляційних доводів обвинуваченого ОСОБА_7 . Вважав, що всупереч доводів апеляційної скарги обвинуваченого та позиції його захисника, суд першої інстанції, діючи відповідно до вимог ч. 3 ст. 333 КПК України, правомірно доручив проведення слідчих дій з метою встановлення всіх обставин кримінального провадження для належного його розгляду. Разом з тим вважав, що суд першої інстанції під час судового розгляду неправильно оцінив наслідки дій обвинуваченого, а саме смерть потерпілого, у зв`язку з чим сторона обвинувачення наполягає на застосуванні додаткового виду покарання у вигляді позбавлення права керування всіма транспортними засобами. Зазначив, що наявність захворювань у обвинуваченого не може бути підставою для незастосування додаткового виду кримінального покарання.

Потерпіла ОСОБА_9 підтримала позицію прокурора та заперечувала проти доводів обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, потерпілої, обвинуваченого та його захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні злочину не визнав та показав, що 21 листопада 2019 року близько 19:25, керуючи автомобілем ЗАЗ Деу зі швидкістю приблизно 50 км/год по вул. Героїв 55 бригади за сухого дорожнього покриття, у районі перехрестя з вул. Марка Безручка зліва на дорогу раптово вибіг пішохід. Сталося зіткнення, після чого водій зупинився, від`їхав назад, вийшов з автомобіля та викликав швидку допомогу. За словами обвинуваченого, пішохід вибіг з ґрунтового насипу, був у темному одязі без світловідбивальних елементів, а сам ОСОБА_7 , помітивши його, одразу почав гальмувати, проте не встиг уникнути наїзду.

В ході судового розгляду в суді першої інстанції було допитано потерпілу ОСОБА_9 , яка показала, що загиблий ОСОБА_12 був її сином. Обставин події не знає. Приблизно через місяць після ДТП їй зателефонував ОСОБА_7 та запропонував грошову допомогу як компенсацію, але вона відмовилася.

Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції показала, що 21.11.2019 року ввечері чекала маршрутне таксі на зупинці, коли з боку гаражів з насипу на дорогу вибіг чоловік у темному одязі, якого збив автомобіль. Після ДТП водій зупинився та вийшов з авто. Свідок згодом брала участь у слідчому експерименті.

Свідок ОСОБА_15 в суді першої інстанції показала, що того вечора перебувала на зупинці разом з ОСОБА_13 . Почула хлопок, обернулась і побачила людину перед автомобілем. ОСОБА_13 викликала поліцію та швидку.

Свідок ОСОБА_14 , який проводив досудове розслідування, не зміг пояснити розбіжності у вимірах ширини проїзної частини та не пам`ятав, що саме змінилось на місці ДТП, окрім того, що з перехрестя прибрали кіоск.

Свідок ОСОБА_16 брав участь у слідчих експериментах у 2019 та 2022 роках як статист. У 2019 році він тричі пробігав по дорозі, збігав із пагорбу та стрибав з нього. Вказав, що у 2022 році освітлення на місці події значно покращилось, на відміну від 2019 року, коли він користувався ліхтариком. Також з узбіч прибрали чагарники, а з перехрестя кіоск.

Окрім показань свідків, потерпілого й обвинуваченого в суді першої інстанції було безпосередньо досліджено докази, які доводять винуватість ОСОБА_7 .

Зокрема, у ході розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 судом досліджено низку доказів, які мають ключове значення для встановлення обставин події, оцінки дій обвинуваченого та встановлення причинно-наслідкового зв`язку між його діями та смертю потерпілого.

Надані матеріали мають різне процесуальне значення, однак у своїй сукупності створюють цілісну картину подій, що сталися ввечері 21 листопада 2019 року.

Першим з таких доказів є протокол огляду місця події від 21.11.2019 року, яким зафіксовано технічний стан транспортного засобу автомобіля ЗАЗ Деу, під керуванням ОСОБА_7 . У цьому протоколі вказано, що гальмівна система, рульове керування та інші основні технічні вузли авто перебували у справному стані, що виключає можливість виникнення ДТП через технічну несправність.

Також у ході огляду місця події не виявлено жодних слідів гальмування, що вказує на те, що водій не застосовував гальмування до моменту наїзду. Цей документ був підписаний самим ОСОБА_7 без зауважень, що підтверджує його достовірність і відсутність процесуальних порушень при його складанні.

Наступним доказом є протокол додаткового огляду місця події від 04.12.2019 року, проведеного за участю обвинуваченого та його захисника. Під час його проведення обвинувачений ОСОБА_7 демонстрував рух пішохода, за результатами чого було визначено темп 1,98 секунди для подолання 5 метрів. Встановлено, що видимість пішохода для водія наступала не менше, ніж за 2,58 секунди до зіткнення. Проте адвокат ОСОБА_8 висловила заперечення до протоколу, вказавши на відмінність погодних умов (наявність снігу) порівняно з вечором ДТП, а також на те, що темп руху пішохода визначався з урахуванням фізичних параметрів самого обвинуваченого, які не відповідають статурі загиблого.

У зв`язку з цим 11.12.2019 року було проведено ще один додатковий огляд місця події, цього разу з дотриманням погодних умов, максимально наближених до умов ДТП. У ході проведення використовувався статист, що відповідав віковим і фізіологічним характеристикам ОСОБА_12 . За його участю визначено темп руху пішохода 1,4 секунди для подолання 6,5 метрів. Видимість пішохода, який перебував на пагорбі, становила 34,8 метрів, що відповідає 2,5 секундам до моменту зіткнення. Навіть за умови прямого напрямку руху обвинувачений мав достатній часовий проміжок для реагування.

18.12.2019 року було проведено слідчий експеримент за участі свідка - очевидця події ДТП ОСОБА_13 . Під час експерименту вона вказала місце наїзду на пішохода та зазначила, що його було чітко видно на краю проїзної частини з відстані 38,9 м, що відповідає 2,8 секундам до зіткнення, а з моменту, коли він ще перебував на пагорбі з відстані, еквівалентній 3,3 секундам.

Ці показання, що базуються на реальному спостереженні, суттєво підкріплюють тезу про наявність у водія технічної та фізичної можливості уникнути ДТП за умови належної уваги та реакції.

Окрему увагу заслуговує висновок комплексної експертизи № 9-817, згідно з яким технічний стан автомобіля був справний. Це усуває будь-які припущення, що причиною ДТП могла бути несправність гальм чи системи керування.

У свою чергу, висновок експертизи № 9-878 ґрунтується на показаннях самого обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 і чітко вказує на порушення з боку водія вимог пункту 12.3 ПДР України, які встановлюють обов`язок зменшити швидкість або зупинити транспортний засіб при виникненні небезпеки. Саме бездіяльність ОСОБА_7 у цьому аспекті перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Водночас, за клопотанням сторони захисту 13.03.2020 року було проведено альтернативну експертизу, яка дійшла протилежного висновку: водій нібито не мав технічної можливості зупинити авто до моменту наїзду. Однак ця експертиза ґрунтується виключно на даних, наданих самим обвинуваченим і не враховує ані показів очевидців, ані результати слідчих експериментів, що суттєво знижує її об`єктивність і доказову силу.

Вагомим доказом також є експертиза № 776-23 від 20.11.2023 року, призначена судом за клопотанням прокурора.

Вона базується на матеріалах кримінального провадження в повному обсязі, включно з протоколами оглядів місця події та двома слідчими експериментами від 18.12.2019 року та 28.11.2022 року. У висновку зазначено, що при виявленні пішохода, який почав перебігати дорогу з пагорба, водій мав достатній час та технічну можливість застосувати екстрене гальмування і уникнути зіткнення. Експерт також акцентував, що обставини ДТП поява пішохода в полі зору водія підпадали під дію вимог пункту 12.3 ПДР України, які водій порушив.

Слідчий експеримент від 28.11.2022 року підтвердив попередні висновки. Він проведений із дотриманням методичних вимог, у присутності сторін та з використанням статиста. Встановлено, що видимість пішохода з моменту виходу на проїзну частину складала щонайменше 2,5 секунди. Це підтверджено показаннями всіх присутніх. Обвинувачений, натомість, вказав, що бачив лише «силует», що лише підтверджує, що об`єктивно пішохода було видно.

Слід зазначити, що слідчий експеримент від 14.09.2021 року не відповідав вимогам ухвали суду, внаслідок чого він був визнаний таким, що не відповідає вимогам закону та не брався судом під час вирішення вказаного кримінального провадження.

Підтвердженням обставин ДТП, в наслідок якої настала смерть пішохода, є висновок судово-медичної експертизи № 1077, згідно з яким смерть потерпілого настала внаслідок масивних травм, отриманих при зіткненні з автомобілем у момент, коли пішохід перебував у русі. Тип і локалізація ушкоджень свідчать про фронтальний удар передньою частиною кузова авто.

Отже, сукупність наведених доказів свідчить про те, що водій ОСОБА_7 мав як об`єктивну можливість, так і технічні засоби для того, щоб уникнути наїзду на пішохода, однак не вжив жодних ефективних заходів для запобігання настанню тяжких наслідків.

Дії обвинуваченого є безпосереднім порушенням правил дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого та підтверджено об`єктивними, допустимими і достовірними доказами, що в сукупності відповідає складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Судова колегія, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 базується на вибірковому тлумаченні матеріалів кримінального провадження та не спростовує належним чином установлених обставин кримінального провадження, які покладені в основу вироку першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі фактично не заперечує, що 21 листопада 2019 року, керуючи автомобілем ЗАЗ Деу, державний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 у м. Запоріжжя, що призвело до тяжких тілесних ушкоджень потерпілого і подальшої його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Водночас апелянт наполягає, що подія сталася виключно з вини пішохода, а суд, з його точки зору, вийшов за межі своїх повноважень, сприяючи стороні обвинувачення у зборі доказів та не врахував належним чином позицію захисту.

Ці твердження є необґрунтованими у світлі всебічного, повного та неупередженого дослідження доказів, здійсненого судом першої інстанції, що детально викладено у мотивувальній частині вироку.

Так, судом було встановлено, що водій ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, у темну пору доби, в районі будинку № 61 по вул. Героїв 55 бригади в м. Запоріжжя, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості чи зупинки автомобіля, порушив вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, що й призвело до наїзду на пішохода ОСОБА_12 , який у результаті отриманих травм загинув.

Суд першої інстанції, дослідивши як показання свідків (зокрема свідка-очевидця ОСОБА_13 ), так і численні письмові докази та експертні висновки, дійшов беззаперечного висновку, що ОСОБА_7 не дотримався належної обачності як водій, зокрема не зреагував на появу пішохода, як того вимагає пункт 12.3 ПДР України, який встановлює обов`язок водія в разі виникнення небезпеки негайно вжити заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу.

Як випливає з матеріалів провадження та досліджених доказів, обвинувачений ОСОБА_7 мав достатньо часу та технічну можливість виявити пішохода та уникнути наїзду.

Це підтверджено, зокрема, висновком комплексної автотехнічної експертизи № 776-23 від 20.11.2023 року, яка була призначена ухвалою суду за участі обох сторін обвинувачення та захисту.

У процесі проведення експертизи було досліджено умови дорожньо-транспортної пригоди, враховано результати кількох слідчих експериментів, та встановлено, що за дійсного розвитку подій водій мав можливість уникнути наїзду шляхом екстреного гальмування.

Зокрема, як зазначено у висновку, водій мав видимість пішохода щонайменше за 2,5секунди до моменту наїзду, що при швидкості 50 км/год є достатнім часом для застосування гальмування.

Автомобіль, згідно з технічним оглядом, перебував у справному стані гальмова система та рульове керування були працездатні.

Апелянт у своїй скарзі наголошує на тому, що вказані висновки не є достовірними, оскільки ґрунтуються на нібито «некоректних» вихідних даних, отриманих під час слідчих експериментів.

Проте вирок суду містить докладне обґрунтування, чому саме останній експеримент 28.11.2022 року є найбільш достовірним, оскільки він проведений з урахуванням реальних погодних умов, схожих на ті, що були під час ДТП, за участі статиста, фізіологічні параметри якого максимально наближені до загиблого, а також в присутності обох сторін, без процесуальних заперечень з боку захисника.

Питання щодо порушень при попередніх експериментах (зокрема 04.12.2019 року) дійсно визнавались судом, і саме тому призначалась нова експертиза, що жодним чином не є «виправленням недоліків сторони обвинувачення», а реалізацією обов`язку суду вжити всіх заходів для винесення справедливого судового рішення.

Крім того, апеляційний суд наголошує, що такі дії суду першої інстанції відповідають вимогам ст. 23 та ч. 3 ст. 333 КПК України, оскільки судом вжилися заходи для усунення суперечностей.

Також апелянт посилається на наявність «альтернативної» експертизи, проведеної на замовлення сторони захисту 13.03.2020 року, в якій зазначено, що обвинувачений нібито не мав технічної можливості уникнути наїзду.

Проте, як правильно зазначено у вироку, ця експертиза базувалася виключно на вихідних даних, наданих самим обвинуваченим, та не враховувала результати слідчого експерименту від 18.12.2019 року зі свідком ОСОБА_13 , які, у свою чергу, були підтверджені подальшим дослідженням.

Суд першої інстанції обґрунтовано надав перевагу експертизі № 776-23, оскільки вона є найбільш повною, враховує комплекс доказів та здійснена в умовах максимально наближених до реальної дорожньої обстановки.

Пояснення експерта ОСОБА_17 у судовому засіданні також підтверджують достовірність методики та результатів такого дослідження.

Посилання апелянта на лист Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. проф. М.С. Бокаріуса» є юридично неспроможним аргументом і не може спростовувати висновки суду.

Цей документ не є експертним висновком у розумінні ст. 101 КПК України, не містить аналізу матеріалів конкретного кримінального провадження, не наданий уповноваженим експертом на підставі процесуального доручення та не був предметом безпосереднього судового дослідження. Його положення мають загальноінформаційний, консультативний характер, містять лише методичні рекомендації щодо проведення експертних дій у типових випадках і не враховують специфіку обставин цієї конкретної справи.

Таким чином, згаданий лист не може вважатися доказом у розумінні КПК України, не має доказової сили та не спростовує допустимості доказів, які були належно зібрані в межах процесуального порядку.

Щодо доводів апелянта про порушення принципу змагальності та ст. 92 КПК України, необхідно зазначити, що саме сторона обвинувачення надала достатній обсяг доказів, зокрема письмових, експертних, показань свідків, які узгоджуються між собою та підтверджують вину обвинуваченого.

Суд не виходив за межі своїх повноважень, а діяв виключно в межах повноважень, передбачених КПК України, і не вчинив жодних дій, що б свідчили про упередженість або перевагу одній зі сторін.

Фактично сторона захисту у судовому засіданні не заперечувала настання дорожньо-транспортної пригоди, не спростувала наявність причинного зв`язку між діями водія і наслідками, натомість зосередилася на доведенні, що нібито виключно дії пішохода призвели до ДТП та тяжких наслідків.

Проте, як встановлено судом, навіть з урахуванням порушень з боку пішохода ОСОБА_12 (перетин дороги у не встановленому місці, відсутність світлоповертальних елементів), водій ОСОБА_7 залишався зобов`язаним вжити заходів безпеки, яких він не вжив.

Це і стало визначальним у кваліфікації його дій як необережного порушення правил дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого.

У сукупності всі зазначені обставини свідчать про об`єктивність, всебічність та неупередженість судового розгляду.

Висновки суду в частині визнання обвинуваченого ОСОБА_7 винуватим в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення є вмотивованими, ґрунтуються на допустимих і достовірних доказах, здобутих належним процесуальним шляхом.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не містить доводів, які б могли поставити під сумнів законність та обґрунтованість судового рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, то колегія суддів частково погоджується з ними, виходячи з наступного.

Прокурором ставиться питання щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання вимогам кримінального закону через його м`якість, зокрема в частині незастосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Згідно зі статтею 50 Кримінального кодексу України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Воно має на меті не лише кару, а й виправлення особи та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самою особою, так і іншими особами.

Відповідно до частини першої статті 55 КК України, позбавлення права керувати транспортними засобами є одним із видів додаткового покарання, яке може бути застосоване судом на строк до десяти років.

Стаття 65 КК України встановлює, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових правопорушень, при цьому суд повинен враховувати ступінь тяжкості злочину, особу винного, обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає, крім основного покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, також можливість застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Зазначена альтернатива вимагає від суду індивідуального підходу до кожного випадку, враховуючи конкретні обставини вчиненого злочину.

У даному кримінальному провадженні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 допустив грубе порушення правил дорожнього руху, передбачених п. 12.3 ПДР України, що призвело до настання тяжких наслідків - смерті пішохода ОСОБА_12 .

Вказане правопорушення кваліфіковано судом першої інстанції правильно за ч. 2 ст. 286 КК України.

Проте при визначенні виду та розміру покарання, судом було призначено лише основне покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України та не було призначено додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що таке рішення не в повній мірі відповідає вимогам справедливості, не досягає цілей покарання, визначених у ст. 50 КК України.

Згідно з практикою Верховного Суду, у тому числі з висновком, сформульованим у постанові від 04.09.2023 року у справі № 702/301/20, додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами є дієвим інструментом запобігання рецидиву порушень правил дорожнього руху.

Таке покарання має не лише каральне, а й превентивне значення, оскільки впливає на зміну поведінки засудженого, обмежуючи його у праві на керування транспортними засобами, тим самим усуваючи ризики повторного вчинення аналогічного правопорушення.

У провадженні відносно ОСОБА_7 , попри наявність обставин, які пом`якшують покарання, - відсутність судимостей, наявність родини, хронічні захворювання, наявність неповнолітньої дитини, - фактом залишається те, що його дії спричинили смерть іншої особи.

Суспільна небезпека таких дій є значною, оскільки посяганням охоплено одне з найвищих прав - право на життя.

У постанові Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 290/669/18 наголошено, що позитивна характеристика обвинуваченого та його сімейний стан не можуть нівелювати суспільну небезпеку злочину, якщо внаслідок дій обвинуваченого настали тяжкі або летальні наслідки.

Колегія суддів вважає, що призначене покарання у виді лише позбавлення волі із подальшим звільненням від його відбування із випробуванням та без позбавлення права керування транспортними засобами є надмірно м`яким, не забезпечує виконання покладених на покарання функцій ні виправлення особи, ні загальної та спеціальної превенції, ні справедливості.

Зазначене покарання не враховує того, що обвинувачений, допустивши грубе порушення правил дорожнього руху, створив реальну небезпеку для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, яка матеріалізувалася у вигляді смерті потерпілого.

У цьому контексті доцільним і необхідним є застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Така санкція виконує не лише функцію справедливої відповіді держави на порушення, а й має практичне значення для усунення загрози, яку особа може становити в майбутньому, перебуваючи за кермом транспортного засобу.

Судова колегія вказує, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами реалізує свою мету як шляхом прямого обмеження - тимчасової заборони на керування, - так і через покладання на особу певних обов`язків в межах випробувального строку, які контролюються уповноваженими органами з питань пробації.

Застосування такої санкції також є важливим з огляду на потребу у формуванні правової культури учасників дорожнього руху та демонстрації неминучості відповідальності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 , не врахував у повній мірі ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, конкретні обставини кримінального провадження, а також правові підстави та необхідність застосування додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

У межах апеляційного перегляду, керуючись вимогами законності, справедливості, пропорційності та досягнення мети кримінального покарання, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок у частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначивши обвинуваченому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Новий вирок апеляційної інстанції в цій частині має на меті забезпечення балансу між правами потерпілих, інтересами суспільства, справедливістю та перспективами виправлення засудженого.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2024 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбачено ч. 2 ст. 286 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування всіма транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) один рік.

Згідно зі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 протягом строку випробування обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4