Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/251/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2025 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у письмовому провадженні у м.Кропивницькому апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Бобринецького районного суду Кіровоградської області знаходиться кримінальне провадження №0000028 від 18 січня 2023 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.2 ст.146 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 07.02.2025 суд за клопотанням прокурора продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на два місяці, тобто до 07 квітня 2025 року, з правом внесення застави відповідно до ухвали Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07.03.2024 року.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обставин, які б свідчили про зменшення ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які були встановлені під час обрання та продовженні обвинуваченому запобіжного заходу не встановлено.

Також судом враховано те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені умисних тяжких та особливо тяжких злочинів, санкція одного з яких передбачає покарання у виді позбавлення волі до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, а також те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, має не зняті та не погашені судимості, суворість можливого покарання ОСОБА_6 та визнав за реальну небезпеку можливість його ухилення від правосуддя та виконання судового рішення у разі зміни обраного щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, місцевий суд прийшов до висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не забезпечить попередження ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що дана ухвала суду винесена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому є незаконною, такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Так, захисник та обвинувачений ОСОБА_6 заперечували проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши про те, що ризики на які посилається прокурор є необґрунтованими та просили застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту або ж зменшити розмір застави до 242 240 грн. Вказували про те, що прокурором не доведено ризиків, передбачених ст.177 КПК України, просили змінити на більш м`який не пов`язаний з триманням під вартою, крім того зазначили, що матеріали справи не містять доказів вини обвинуваченого.

Захисник вважає, що прокурор не довів, що на даному етапі провадження продовжують існувати ризики передбачені ст.177 КПК України, а саме: неявки обвинуваченого до суду, незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, продовження ним злочинної діяльності та переховування від суду.

Обвинувачений, захисник, прокурор, клопотань про участь сторін під час розгляду апеляційної скарги не заявляли, тому відповідно до вимог ч.4 ст.422-1 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.31 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст.331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали місцевого суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом належно дотримані.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, у вказаному кримінальному провадженні до обвинуваченого ОСОБА_6 під час досудового розслідування обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Так ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 20.01.2023 року обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.12.2024 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на два місяці, тобто до 20 лютого 2025 року з правом внесення застави відповідно до ухвали Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07.03.2024 року.

За змістом ч.2 ст.177, ст.197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Частиною першою ст.194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

У ході вирішення питання про доцільність тримання під вартою ОСОБА_6 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що у разі застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, останній може переховуватися від суду, виїхавши за межі України; незаконно впливати на свідків, потерпілого, з метою зміни та надання ними показань на його користь, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Отже, за висновком суду першої інстанції мають місце ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України. При цьому ризик переховуватися від суду з метою уникнути можливої кримінальної відповідальності, на думку колегії, є значним. Наявність даного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів. При оцінці даного ризику колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, яке поставлено у провину обвинуваченому та його особу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч.1,2 ст.23, ст.224, ч.4 ст.95 КПК України.

Отже з огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Також колегія суддів вважає, що є реальний ризик з боку обвинуваченого продовжити злочинну діяльність, оскільки ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, має не зняті та не погашені судимості, знову обвинувачується у вчиненні особливо тяжких умисних, корисливих злочинів.

Обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, колегією суддів не встановлено, а тому є обґрунтований висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики передбачені ст.177 КПК України та належне виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Колегія суддів вважає, що при вирішені питання продовження обвинуваченому запобіжного заходу, суд першої інстанції належним чином врахував обставини, з наявністю яких закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Що стосується доводів апеляційної скарги про безпідставність обвинувачення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо не підтвердження під час судового розгляду обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні - не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду.

При цьому, як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_6 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, не є слушними, оскільки обмеження його права на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти його втечі та забезпечити належне виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Окрім того, колегія суддів вважає, що не можливо застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, оскільки в апеляційній скарзі відсутні відомості про адресу, за якою обвинувачений міг би знаходитись під домашнім арештом.

Також і в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості щодо власника житла та право власності особи, а також відсутня згода власника та осіб, які в ньому проживають, на встановлення за місцем їх проживання домашнього арешту обвинуваченого ОСОБА_6 .

Інших переконливих доводів щодо незаконності ухвали суду першої інстанції апелянтом не наведено.

Беручи до уваги ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, підстави для скасування оскаржуваної ухвали з тих підстав, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому ухвалу суду першої інстанції щодо продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, залишає без зміни.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4