Провадження №1-кп/761/511/2024
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Київ

Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду судовий розгляд кримінального провадження № 0002330 від 12.06.2018 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Тарасівка Володарського району Київської області, українки, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з пред`явленим обвинуваченням, ОСОБА_4 є приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу у відповідності до Реєстраційного посвідчення про реєстрацію нотаріальної діяльності № 494, виданого Київським міським управлінням юстиції 31 серпня 2005 року згідно до ст. 24 Закону України «Про нотаріат». ОСОБА_4 занесена до Єдиного реєстру нотаріусів відповідно до Наказу міністерства юстиції України від 13.10.2010 № 2501/5 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру нотаріусів», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.10.2010 за № 926/18221.

Свою нотаріальну діяльність ОСОБА_4 здійснює у нотаріальній конторі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Як приватний нотаріус Законом України «Про нотаріат» ОСОБА_4 зобов`язана за паспортом або іншим документом встановити особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії (ст. 43); перевірити справжність підписів учасників правочинів, які повинні бути виконані у присутності нотаріуса (ст. 45); відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо її вчинення суперечить законодавству України, а також якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (ст.49).

Відповідно до ст. 78 Закону України «Про нотаріат» нотаріус наділений повноваженнями щодо засвідчення справжності підписів осіб, тобто підтвердження, що підпис зроблено певною особою.

Так, 16.07.2015 у денний час доби приватний нотаріус ОСОБА_4 , яка перебувала у приміщенні своєї нотаріальної контори за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, із корисливих мотивів, з метою отримати плату за вчинення нотаріальних дій, виготовила за допомогою комп`ютерної техніки два примірника довіреності від 16.07.2015, один на спеціальному нотаріальному бланку, а інший на чистому аркуші паперу, яка уповноважила ОСОБА_6 розпоряджатися земельною ділянкою загальною площею 0,1000 га (кадастровий номер :82:104:0002) за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_7 .

При цьому ОСОБА_7 до нотаріуса з проханням посвідчити таку довіреність не звертався та в нотаріальній конторі був відсутній.

Після цього невстановлена особа виконала на вказаних двох примірниках довіреності підпис від імені ОСОБА_6 .

Доводячи до кінця свій злочинний умисел на вчинення складання підробленого документу на обох екземплярах вищевказаної довіреності за допомогою комп`ютерної техніки, приватний нотаріус ОСОБА_4 вчинила завідомо неправдивий напис наступного змісту: «Довіреність підписана ОСОБА_7 у моєї присутності. Особу його встановлено, дієздатність перевірено», а також власноручно виконала свій підпис та поставила відбиток печатки приватного нотаріуса.

У такий спосіб нотаріус ОСОБА_4 склала завідомо підроблений офіційний документ, який надає певні права.

Безпосередньо після складання цього документа вона зареєструвала його у реєстрі за № 785 та примірник довіреності, виконаний на білому аркуші паперу, залишила зберігати у своїй нотаріальній конторі за вказаною адресою.

Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинила складання нотаріусом завідомо підробленого офіційного документу, який надає певні права, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 358 КК України.

Крім того, 21.07.2015 у денний час доби, приватний нотаріус ОСОБА_4 , яка перебувала у приміщенні своєї нотаріальної контори за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, із користі, з метою отримати плату за вчинення нотаріальних дій, виготовила за допомогою комп`ютерної техніки два примірника довіреності від 21.07.2015, один на спеціальному нотаріальному бланку, а інший на чистому аркуші паперу, яка уповноважила ОСОБА_6 розпоряджатися земельною ділянкою загальною площею 0,1000 га (кадастровий номер :82:104:0002) за адресою: АДРЕСА_3 , та розташованим на ній житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 77,9 кв.м., які належать ОСОБА_7 .

При цьому ОСОБА_7 до нотаріуса з проханням посвідчити таку довіреність не звертався та в нотаріальній конторі був відсутній.

Після цього невстановлена особа виконала на вказаних двох примірниках довіреності підпис від імені ОСОБА_6 .

Доводячи до кінця свій злочинний умисел на вчинення складання підробленого документу на обох екземплярах вищевказаної довіреності за допомогою комп`ютерної техніки нотаріус ОСОБА_4 вчинила завідомо неправдивий напис наступного змісту: «Довіреність підписана ОСОБА_7 у моєї присутності. Особу його встановлено, дієздатність перевірено», а також власноручно виконала свій підпис та поставила відбиток печатки приватного нотаріуса.

У такий спосіб нотаріус ОСОБА_4 склала завідомо підроблений офіційний документ, який надає певні права.

Безпосередньо після складання цього документа вона зареєструвала його у реєстрі за № 799 та примірник довіреності, виконаний на білому аркуші паперу, залишила зберігати у своїй нотаріальній конторі за вказаною адресою.

Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повторно вчинила складання нотаріусом завідомо підробленого офіційного документу, який надає певні права, тобто злочин, передбачений ч. 3 ст. 358 КК України.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у скоєнні кримінального правопорушення не визнала.

Суду надала покази, зазначивши, що у 2015 році вона посвідчувала 2 довіреності від імені ОСОБА_7 . Так, 16.07.2015 вона посвідчувала довіреність ОСОБА_7 на його сина ОСОБА_6 щодо розпорядження будинком. 21.07.2015 ОСОБА_7 звернувся до неї повторно з претензією щодо не зазначення у довіреності від 16.07.2015 права розпорядження земельною ділянкою під будинком і просив видати нову довіреність на земельну ділянку. Обидва рази ОСОБА_7 пред`являв паспорт та ідентифікаційний код. Фото на паспорті мало схожість з особою, яка його пред`явила. Інших засобів ідентифікації перевірки у ОСОБА_4 на той час не було. Вона пам`ятає, що ОСОБА_7 був у окулярах, чорній в`язаній шапочці, одязі чорного кольору. Особисто читав проект довіреностей обидва рази, давав дозвіл на виведення їх на друк на бланку, читав та особисто підписував бланки довіреностей і від 15.07.2015 і від 21.07.2015. Заходив він до її кабінету разом з її помічником ОСОБА_8 . З ким він приходив до її нотаріальної контори, вона не бачила.

ОСОБА_4 просила суд постановити виправдувальний вирок.

В обґрунтування винуватості ОСОБА_4 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, сторона обвинувачення посилається на наступні докази, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, а саме:

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27.10.2015, з якого вбачається, що старший інспектор-черговий частини Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_9 27.10.2015 о 11 год. 00 хв. прийняв усну заяву від ОСОБА_7 за обставинами, що 16.05.2015 та 21.07.2015 його син ОСОБА_6 здійснив підробку доручення від нього на право розпоряджатися будинком АДРЕСА_3 та у подальшому 30.09.2015 шахрайським шляхом продав даний будинок громадянину ОСОБА_10 ;

- довіреність від 16.07.2015, складена ОСОБА_7 , якою він уповноважив ОСОБА_6 бути його представником, яка підписана ним особисто, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 , зареєстрована в реєстрі № 785;

- копія паспорта ОСОБА_7 , посвідчена 16.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 ;

- витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей, згідно якого до Єдиного реєстру довіреностей внесено реєстраційний запис посвідчення довіреності № 785;

- довіреність від 21.07.2015, складена ОСОБА_7 , якою він уповноважив ОСОБА_6 бути його представником, яка підписана ним особисто, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 , зареєстрована в реєстрі № 799;

- витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей, згідно якого до Єдиного реєстру довіреностей внесено реєстраційний запис посвідчення довіреності № 799;

- протокол огляду від 11.06.2018, об`єктом якого є довіреність від 16.07.2015 та довіреність від 21.07.2015;

- висновок експерта від 12.02.2016 № 467/1, який складений комісією експертів 4 центру (Центр судових і спеціальних експертиз) Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України, на підставі постанови слідчого СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_11 про призначення почеркознавчої експертизи від 14.11.2015, висновком якого є: підписи від імені ОСОБА_7 в графі «ПІДПИС:» у довіреності від 16.07.2015, зареєстрований в реєстрі № 785, та у довіреності від 21.07.2015, зареєстрований в реєстрі № 799, виконані не ОСОБА_7 , а іншою особою (особами), шляхом перерисовки на просвіт з підпису ОСОБА_7 , виконаного ним у оригіналі паспорту громадянина України НОМЕР_1 ; рукописні записи « ОСОБА_7 » в графі «ПІДПИС:» виконані не ОСОБА_7 , а іншою особою (особами) з наслідуванням справжнього почерку ОСОБА_7 ;

- покази потерпілого ОСОБА_7 , надані ним 15.03.2018 під час досудового розслідування в порядку ст. 225 КПК України, який показав, що він у 2015 році дізнався про відчуження своєї земельної ділянки, яка належала йому на праві власності та розташована у АДРЕСА_3 , після чого 29.09.2015 звернувся до Печерського райвідділу поліції із заявою про злочин. Стверджував, що нотаріус ОСОБА_4 підробила довіреності від його імені від 16.07.2015 та від 21.07.2015 про розпорядження вказаною земельною ділянкою та будинком. Він не підписував довіреність щодо права розпорядження земельною ділянкою площею 10 соток, розташованою по пров. Землянському у м. Києві та будинком розташованим на ній, у нотаріуса ОСОБА_4 він ніколи не був. У 2010 році, а саме 8 вересня, він писав заяву на передачу своєму сину ОСОБА_6 права користування земельною ділянкою площею 7 соток, яка перебувала у його користуванні за вказаною адресою, однак документ що давав право на право користування він сину не передавав, а вважає, що син його вкрав та розпорядився земельною ділянкою, після погрожував вбити батька. Відчуженням земельної ділянки площею 10 соток йому заподіяно шкоду у великих розмірах, конкретніш він шкоду назвати не зміг.

- інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що ОСОБА_7 був його батьком, в якого була у користуванні земельна ділянка площею 7 сотих по АДРЕСА_3 . Також за вказаною адресою у батька у власності перебувало 10 соток землі та будинок. У 2010 році батько передав йому нотаріально право розпоряджатися земельною ділянкою 7 сотих. Вказану ділянку, точніше права на неї, він передав ОСОБА_12 , гроші отримані за це батько дозволив використати сину самостійно. З 2012 по 2019 рік він з батьком спілкувався рідко. Батько проживав у свого колишнього сусіда ОСОБА_13 , однак у 2015 році батько зателефонував йому та сказав, що ОСОБА_13 його «допік», і що із земельною ділянкою площею «треба щось робити». Свідок запропонував батьку переписати цю ділянку на нього, на що батько погодився. В один із днів 2015 року до нього звернулися «адвокати» майбутнього покупця земельної ділянки, які надали йому довіреність від імені батька на розпорядження вказаною земельною ділянкою. Вже пізніше, у 2019 році, коли батько проживав з ним, останній йому розповідав, що його возили до якогось нотаріуса один раз для того щоб він підписав вказану довіреність, за якою він продав батькову земельну ділянку громадянину ОСОБА_14 , якого раніше не знав. Угода укладалася у нотаріуса в районі Майдану Незалежності у м. Києві, підготовкою усіх необхідних документів займався нотаріус покупця. При цьому свідок зазначив, що присутнім при підписанні його батьком - ОСОБА_15 довіреності щодо розпорядження земельною ділянкою площею 10 соток, по пров. Землянському у м. Києві, він не був, про обставини її підписання йому нічого, окрім того, що сказав його батько, не відомо. Зі слів батька йому стало відомо, що ОСОБА_13 , коли батько у нього проживав, з метою заволодіння правами на вказану земельну ділянку, впливав психологічно на батька, навіть знущався над ним. Однак, свідок жодних дій з цього приводу не вчиняв.

При цьому судом звернута увага, що свідок під час допиту повсякчас плутався у свідченнях, у деяких випадках давав суперечливі свідчення. Однак, ОСОБА_6 послався на те, що у 2018 році він пережив інсульт та міг багато чого точно не пам`ятати.

Допитаний свідок ОСОБА_13 показав, що до 2012 року проживав по сусідству із ОСОБА_7 . З січня 2013 року ОСОБА_7 проживав у нього декілька місяців, оскільки у його будинку не працювало опалення. З весни 2013 року ОСОБА_16 проживав у нього періодично. При цьому, у 2013 році ОСОБА_7 видав заповіт на ОСОБА_13 , незважаючи на наявність рідного сина, з яким у той час у потерпілого були складні відносини, і з яким він практично не спілкувався. З весни 2015 року до 2019 року, ОСОБА_7 проживав у свідка постійно. Документи на будинок ОСОБА_7 і на земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_3 , також зберігалися у будинку свідка. У жовтні 2015 ОСОБА_7 стало відомо, що його будинок і земельна ділянка були відчужені, на підставі довіреності, виданої ним на ім`я сина. Однак, він вказаної довіреності не давав. При цьому довіреності видані 16.07.2015 та 21.07.2015. Свідок у судовому засіданні стверджував про те, що ОСОБА_7 у ці дні не покидав його будинок та не брав свій паспорт й документи на право власності на будинок і земельну ділянку. При цьому, 21.07.2015 свідок запам`ятав добре, оскільки в цей день у них з дружиною річниця весілля. З приводу підробки довіреностей ОСОБА_7 звертався до правоохоронних органів. Свідок допомагав йому у цьому, представляв його інтереси за довіреністю від 2013 року та від 2016 року. Також свідок стверджував, що він разом з ОСОБА_7 прибули до нотаріуса ОСОБА_4 , де ОСОБА_7 «анулював» довіреність, видану начебто ним на ім`я свого сина. Щодо травми руки ОСОБА_7 свідок пояснив, що дійсно у грудні 2014 року, ОСОБА_7 травмував руку, і на місяць був накладений гіпс. Після цього, за словами свідка рука ОСОБА_7 функціонувала нормально. У квітні 2019 року ОСОБА_7 захотів переїхати жити до свого сина ОСОБА_6 , що і зробив. Однак заповіт на ім`я свідка не скасував.

Допитаний свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показав, що в період з 2012 року по вересень 2016 року працював помічником нотаріуса ОСОБА_4 . Перед цим він працював юрисконсультом у банку, у службі охорони якого працював ОСОБА_6 . Так, в один із днів у 2015 році він випадково зустрівся з ОСОБА_6 , і той, дізнавшись, що свідок працює у нотаріуса, попросив допомогти в оформленні довіреності від його батька на розпорядження земельною ділянкою, на що він погодився допомоги. Так, в один із днів влітку 2015 року, ОСОБА_6 зі своїм батьком прибули до нотаріальної контори ОСОБА_4 в офіс по АДРЕСА_4 . Свідок запам`ятав цей випадок у зв`язку з тим, що особисто спускався до входу у під`їзд та допомагав підніматися батьку ОСОБА_6 , (як пізніше виявилося - ОСОБА_7 ). Останньому на вигляд було 60-70 років, але виявилося, після ознайомлення з документами, що він набагато старше. Особу ОСОБА_7 встановлювали за паспортом. ОСОБА_8 особисто спілкувався із ОСОБА_7 , перевіряв справжність його волевиявлення на надання довіреності своєму сину ОСОБА_6 на розпорядження земельною ділянкою. З ОСОБА_7 особисто спілкувалася і ОСОБА_4 , також особисто перевіряла його особу за наданими документами. ОСОБА_7 перебував у цілковито здоровому стані, добровільно надав згоду на видачу довіреності своєму сину ОСОБА_6 . Особу ОСОБА_6 , як особу якій довіряють розпоряджатися майном, не перевіряли за документами, оскільки це не передбачено законодавством. ОСОБА_7 особисто прочитав текст довіреності, підписав його власноручно на столі, дав дозвіл на виведення тексту на нотаріальний бланк, з яким також особисто ознайомився та власноручно підписав довіреність на бланку. Також ОСОБА_7 власноручно розписався у реєстрі нотаріальних дій. Після отримання довіреності, ОСОБА_17 розрахувалися з нотаріусом та покинули приміщення нотаріальної контори. На чому вони приїжджали до нотаріуса чи хто їх привозив, свідку не відомо. При цьому свідок пояснив, що на протязі 1-2 місяців після вищезазначених подій, батько та син ОСОБА_17 знову приїхали до нотаріуса ОСОБА_4 для надання ОСОБА_7 довіреності ОСОБА_6 на розпорядження будинком. Свідок також зустрічав ОСОБА_17 при вході до під`їзду, перевіряв особи довірителя, роз`яснював наслідки видання довіреності, ці ж дії здійснювала з ОСОБА_7 і ОСОБА_4 . При цьому, ОСОБА_7 перебував у доброму стані здоров`я, повністю усвідомлював значення та наслідки своїх дій, власноручно розписався у довіреності на надання своєму сину ОСОБА_6 права розпоряджатися будинком. При цьому, свідок зазначив, що ОСОБА_7 був у нотаріуса ОСОБА_4 і перший і другий раз у шапці. Він пояснював це наявною у нього мігренню. Однак перебування у головному уборі жодним чином не впливало на можливість ідентифікації його особи по наданим документам. Також свідок на уточнюючі запитання підтвердив, що він особисто знав ОСОБА_6 та підтвердив, що до нотаріуса ОСОБА_4 за вищевказаних обставин приїжджав саме він зі своїм батьком. Вищевказані обставини свідок запам`ятав, оскільки у 2016 році він вперше дізнався про претензії правоохоронних органів до ОСОБА_4 у зв`язку з посвідченням вказаних довіреностей, після цього згадував ті події та давав свідчення на досудовому розслідуванні слідчому.

Інші докази, надані у розпорядження суду, доказового значення у кримінальному провадженні не мають, оскільки вони не є доказами в розумінні ст. 84 КПК України зважаючи на те, що не містять наявності чи відсутності фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а тому у вироку суду відсутні посилання на них.

Розглянувши справу в межах пред`явленого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, проаналізувавши всі наявні в матеріалах кримінального провадження докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на користь такої особи.

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

При цьому, саме прокурор, слідчий, згідно з вимогами ст. 25 КПК України, зобов`язані в межах своєї компетенції, розпочавши досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила, а також відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

У відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України однією з обставин, що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні є винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі №12-р/п 2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Так, згідно обвинувального акту ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення у складанні нотаріусом завідомо підробленого офіційного документу, який надає певні права, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 358 КК України, а також у повторному складанні нотаріусом завідомо підробленого офіційного документу, який надає певні права, тобто злочин, передбачений ч. 3 ст. 358 КК України.

У викладі фактичних обставин справи та формулюванні обвинувачення зазначено, що умисел ОСОБА_4 полягав у корисливих мотивах з метою отримати плату за вчинення нотаріальних дій.

Стороною захисту подано клопотання про визнання недопустимими докази: висновок експерта № 467/1 від 12.02.2016, супровідний лист № 18/4-1141 від 19.02.2016 та довідку фактичної вартості проведення судово-почеркознавчої експертизи, заяву ОСОБА_7 про добровільне надання зразків почерку та підписів для проведення експертного дослідження, протокол від 14.11.2015 отримання зразків підписів ОСОБА_7 для проведення експертного дослідження, протокол від 03.12.2015 отримання зразків почерку ОСОБА_7 для проведення експертного дослідження, а також допиту потерпілого ОСОБА_7 під час досудового розслідування.

Суд не бере до уваги посилання сторони захисту на недопустимість як доказу супровідного листа № 18/4-1141 від 19.02.2016, довідки фактичної вартості проведення судово-почеркознавчої експертизи, заяви ОСОБА_7 про добровільне надання зразків почерку та підписів для проведення експертного дослідження, протокол від 14.11.2015 отримання зразків підписів ОСОБА_7 для проведення експертного дослідження, протокол від 03.12.2015 отримання зразків почерку ОСОБА_7 для проведення експертного дослідження, оскільки вони не є доказами у кримінальному провадженні в розумінні ст. 84 КПК України.

Також суд відхиляє доводи сторони захисту про визнання недопустимим як доказу допит потерпілого ОСОБА_7 під час досудового розслідування, оскільки він був проведений з дотриманням вимог ст. 225 КПК України, за наявності для цього правових підстав та з чітким дотриманням процедури. При цьому положеннями КПК України не передбачено, що при допиті свідка в порядку положень ст. 225 цього Кодексу обов`язковою є участь підозрюваного, враховуючи також те, що на момент допиту ОСОБА_7 у кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру.

При цьому, під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_7 не був допитаний безпосередньо судом, оскільки згідно копії актового запису про смерть № 43 від 15.01.2020 останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд відхиляє доводи сторони захисту щодо порушення підслідності кримінального провадження оскільки в матеріалах справи наявна постанова першого заступника прокурора м. Києва ОСОБА_18 від 26.01.2018 про доручення у відповідності до ч. 5 ст. 36 КПК України здійснення досудового розслідування СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві у кримінальному провадженні № 0000506 від 17.01.2013 (з якого в подальшому виділено кримінальне провадження № 0002330 від 12.06.2018 за підозрою ОСОБА_4 ).

Щодо посилання сторони захисту на те, що прокурор Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_19 , який виніс постанову від 07.05.2018 про об`єднання матеріалів кримінального провадження №№ 0000506, 0001834 та 0001835 в одне провадження, не мав на це відповідних повноважень, суд відхиляє, оскільки з наданих стороною обвинувачення копій постанов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_20 від 31.01.2018, 07.05.2018, 07.05.2018 та 11.06.2018 встановлено, що в зазначених кримінальних провадженнях прокурор ОСОБА_19 призначений в групу прокурорів.

Посилання сторони захисту на відсутність повноважень прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_21 , який виніс постанову від 12.06.2018 про виділення із матеріалів кримінального провадження № 0000506 в окреме провадження № 0002330 за підозрою ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 358 КК України, оскільки він не входив до складу групи прокурорів, спростовуються наданою постановою заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_20 від 11.06.2018, відповідно до якої прокурор ОСОБА_21 призначений в групу прокурорів у кримінальному провадженні № 0000506 від 17.01.2013.

Разом з цим, суд приймає до уваги клопотання сторони захисту про визнання висновку експерта від 12.02.2016 № 467/1 недопустимим доказом з огляду на наступне.

Із дослідженої судом постанови слідчого СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_11 про призначення почеркознавчої експертизи від 14.11.2015 встановлено, що в рамках кримінального провадження призначено почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського НДЕКЦ МВС України.

При цьому, із долученого висновку експерта, на який посилається сторона обвинувачення як доказ винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, встановлено, що експертиза проведена комісією експертів 4 центру (Центр судових і спеціальних експертиз) Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України.

Крім цього, з долучених оригіналів довіреностей від 16.07.2015 № 785 та від 21.07.2015 № 799 наявний вхідний штамп Служби безпеки України.

Згідно ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Таким чином, судом встановлено, що експерти Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України, якими складено висновок експерта від 12.02.2016 № 467/1, не залучалися сторонами кримінального провадження, зокрема, стороною обвинувачення, для проведення почеркознавчої експертизи, що викликає вагомі сумніви у походженні даного висновку.

Заслуговує на увагу також те, що у висновку експерта від 12.02.2016 № 467/1 зазначено, що на вирішення експертів поставлено питання, яке викладено дослівно з постанови слідчого про призначення почеркознавчої експертизи від 14.11.2015, а саме: «Чи виконаний підпис та рукопис від імені ОСОБА_7 чи іншою особою, наступного змісту «підпис ОСОБА_7 », який міститься на довіреності від 16.07.2015, зареєстрований в реєстрі за № 799 та довіреності від 21.07.2015, зареєстрований в реєстрі за № 785?»

При цьому, у примітці до вказаного абзацу експертами вказано, що у постанові слідчого про призначення почеркознавчої експертизи від 14.11.2015 вказано: «довіреності від 21.07.2015, зареєстрованій в реєстрі за № 785», фактично у документі - «№799» та «довіреності від 16.07.2015, зареєстрованій в реєстрі за № 799», фактично у документі - «№785».

Однак, у долученій стороною обвинувачення постанові від 14.11.2015 вказане наступне питання: «Чи виконаний рукопис гр. ОСОБА_7 , наступного змісту «підпис ОСОБА_7 » на довіреності від 16.07.2015 та 21.07.2015 та заявах (зверненнях) до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради?».

У той же час, експертам для проведення експертизи не надавалися будь-які заяви ОСОБА_7 до Департаменту земельних ресурсів.

Таким чином, судом встановлені суттєві суперечності між постановою слідчого про призначення почеркознавчої експертизи від 14.11.2015 та у виконаному на її виконання висновку експерта № 467/1 від 12.02.2016.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.08.2022 у справі № 756/10060/17 сформулювала висновок, що невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність.

У підсумку, враховуючи наведені вище суперечності, які викликають вагомі сумніви у походженні та надійності висновку експерта № 467/1 від 12.02.2016, суд визнає його недопустимим доказом.

Суд також бере до уваги посилання сторони захисту щодо відсутності у прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_22 повноважень на винесення постанови від 18.01.2018 про об`єднання матеріалів кримінального провадження №№ 0000506, 0000249, 0008349, 0001781 та 0005459 в одне кримінальне провадження № 0000506, оскільки в матеріалах справи відсутні постанови про призначення його в групу прокурорів у вказаних кримінальних провадженнях.

Крім того, заслуговує на увагу те, що прокурором Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_22 при винесенні вказаної постанови об`єднано кримінальне провадження № 0005459 від 21.08.2015, яке закрите постановою слідчого СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві від 20.12.2017 у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Відомостей про скасування даної постанови матеріали справи не містять.

Підсумовуючи викладене, враховуючи, що постанова прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_22 від 18.01.2018 про об`єднання матеріалів кримінального провадження винесена з суттєвими порушеннями КПК України, у зв`язку з чим отриманні докази після її винесення, а саме показання потерпілого ОСОБА_7 , надані ним 15.03.2018 під час досудового розслідування в порядку ст. 225 КПК України, суд визнає недопустимим доказом.

Також, суд бере до уваги посилання сторони захисту на те, що підозра пред`явлена ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 358 КК України, а обвинувальний акт складано за обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, а отже досудове розслідування за ч. 2 ст. 358 КК України взагалі не проводилося.

За таких обставин, доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_4 вчинила складання нотаріусом завідомо підробленого офіційного документу, який надає певні права, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 358 КК України, а також те, що вона повторно вчинила складання нотаріусом завідомо підробленого офіційного документу, який надає певні права, тобто злочин, передбачений ч. 3 ст. 358 КК України, не підтверджуються жодними доказами.

Оцінюючи матеріали судового провадження за своїм внутрішнім переконанням, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності, аналізуючи їх у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, з урахуванням процедури отримання таких доказів, суд дійшов стійкого переконання, що стороною обвинувачення не доведено, що було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_4 .

Зважаючи на викладене, окрема оцінка інших доводів захисту про недопустимість доказів обвинувачення є зайвою.

Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, в основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок .

Статтею 7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У ст. 17 КПК України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

У своїх рішеннях у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року (п. 65) ЄСПЛ повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Таким чином, суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши надані стороною обвинувачення докази та давши їм належну оцінку, керуючись ст.94 КПК України, яка вимагає, щоб суд оцінював докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального правопорушення, керуючись законом, в їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, вважає, що в рамках даного кримінального провадження відносно обвинуваченої не здобуто жодних переконливих доказів, які б підтверджували пред`явлене їй обвинувачення, і оцінка яких була б позбавлена відповідних сумнівів щодо вчинення даних кримінальних правопорушень, а тому ОСОБА_4 підлягає виправданню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що вчинені кримінальні правопорушення, в яких вона обвинувачується.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30.11.2015 у справі № 757/44877/15-к, підлягає скасуванню.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження по справі не застосовувались.

У зв`язку з виправданням ОСОБА_4 судом не може бути покладений обов`язок відшкодування нею процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Питання речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 369-371, 373-376, 395 КПК, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України та виправдати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому вона обвинувачується.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30.11.2015 у справі № 757/44877/15-к на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 0,1000 га (кадастровий номер 82:104:002), земельна ділянку за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер 82:104:021) та житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 - скасувати.

Речові докази: довіреність від 16.07.2015, зареєстрована в реєстрі № 785; довіреність від 21.07.2015, зареєстрована в реєстрі № 799 - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні віднести на рахунок держави.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій та прокурору.

Суддя ОСОБА_1