печерський районний суд міста києва
Справа № 757/5495/25-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляд слідчого судді надійшло клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту на майно ОСОБА_4 , що вилучене 31.01.2025 в ході обшуку автомобіля марки MERCEDES-BENZ GLC 220 D д.н.з. НОМЕР_1 , що на праві власності належить останній, а саме на грошові кошти в сумі 170 тис. грн. (170 купюр номіналом 1000 грн.).

На переконання сторони обвинувачення, наявні матеріали кримінального провадження на цій стадії кримінального провадження достатньо доводять мету накладення арешту на майно, яка полягає у збереженні речових доказів; відповідність закону, а саме вимогам п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України зазначеної мети накладення арешту, необхідність такого втручання у права і свободи, як арешт майна у даному випадку, яка обумовлена виконанням завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України (ч. 1 ст.173 КПК України), наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України, які полягають в існуванні обґрунтованої вірогідності приховування, перетворення, відчуження грошових коштів, про арешт яких клопоче сторона обвинувачення; розумність та співрозмірність арешту майна із виконанням завдань кримінального провадження, оскільки йдеться про обрання такого його способу, який буде полягати лише у забороні розпорядження майновими об`єктами.

Прокурор в кримінальному провадженні ОСОБА_3 подав до суду заяву про розгляд клопотання про арешт майна за його відсутності, вимоги клопотання підтримав повністю.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася. Просила проводити розгляд клопотання без її участі, надавши письмові заперечення. Проти задоволення клопотання заперечила, посилаючись на його необґрунтованість, оскільки вилучені грошові кошти отримані ОСОБА_4 від продажу транспортного засобу та зберігались у бардачку обшуканого автомобіля для сплати поточного платежу за кредитним договором на це й же транспортний засіб, про що наголошувалося під час проведення обшуку.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України неявка осіб, що не з`явилися, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України розгляд клопотання здійснено без повідомлення власника майна, оскільки це необхідно з метою забезпечення арешту майна.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя надходить до наступних висновків.

Слідчою групою Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, за процесуального керівництва прокурорів Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000908 від 16.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України.

У ході досудового розслідування, досліджуються можливі факти перевищення військовими службовими особами Командування Сил логістики Збройних Сил України, Командування Сил підтримки Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_2 службових повноважень під час укладання договорів на придбання лопат саперних та лопат піхотних з чохлом.

З метою збирання доказів у кримінальному провадженні, встановлення всіх осіб, які причетні до вчинення кримінального правопорушення, викриття ролі кожного учасника можливої злочинної схеми, у органу досудового розслідування виникла необхідність у проведенні обшуку у фінансового директора ТОВ «Укрвідбудова» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка використовує автомобіль марки MERCEDES-BENZ GLC 220D, д.н.3. НОМЕР_1 , та який належить останній на праві власності.

Так, 31.01.2025 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_6 від 13.01.2025 року № 757/467/25-к було проведено обшук автомобіля марки MERCEDES-BENZ GLC 220 D д.н.з. НОМЕР_1 VIN: НОМЕР_3 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , в ході якого серед іншого відшукано та вилучено речі та предмети дозвіл на відшукання яких не наданий в ухвалі слідчого судді, а саме: грошові кошти в сумі 170 тис. грн. (170 купюр номіналом 1000 грн.).

Постановою слідчого грошові кошти в сумі 170 тис. грн., які вилучені 31.01.2025 в ході обшуку автомобіля MERCEDES-BENZ GLC 220 D д.н.з. НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 7, 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «ОСОБА_3 проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до п. 2 ч. 3. ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Отже, процесуальний закон ставить в чітку залежність застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком слідчого/прокурора довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який прокурор зазначає у своєму клопотанні.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

Так, прокурор у клопотанні про накладення арешту на майно посилається, що вилучені грошові кошти являються об`єктами, які могли бути знаряддями вчинення злочину та/або могли зберегти на собі його сліди.

Разом з тим, прокурором не зазначено та необґрунтовано, що вилучене в ході проведення обшуку майно відповідає хоча б одному із критеріїв речових доказів в рамках кримінального провадження, відсутнє також обґрунтування необхідності накладення арешту на зазначене майно, що позбавляє можливості встановити відповідність вилученого майна категорії речових доказів. Прокурор лише формально посилається на норми кримінального процесуального законодавства.

Натомість, на підтвердження законності походження грошових коштів, які були знайдені у бардачку в ході проведення обшуку автомобіля MERCEDES-BENZ GLC 220 D д.н.з. НОМЕР_1 - стороною захисту надано договір купівлі-продажу транспортного засобу від 07.11.2024, який належав ОСОБА_4 , кредитним договором від 26.08.2024 року, відповідно до умов якого, остання щомісячно зобов`язана сплачувати кредитну заборгованість та договором застави транспортного засобу.

Таким чином, слідчий суддя не може прийти до переконання, що на теперішній час арешт майна буде відповідати засадам розумності та співрозмірності, та відповідно, що такий захід забезпечення обґрунтовано обмежуватиме право власності власника майна.

Окрім того, відсутні достатні докази, які б свідчили про те, що вилучені грошові кошти були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані внаслідок вчинення розслідуваних кримінальних правопорушень, відповідно до яких є необхідність у накладенні арешту на майно, їх збереження як речових доказів.

Прокурор не довів та не зазначив конкретних фактичних обставин, які виправдовували б такий спосіб втручання у права та інтереси особи, щодо майна якого вирішується питання.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що матеріали клопотання не містять відомостей, які б слугували належним обґрунтуванням доводів, викладених у ньому, слідчий суддя дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, у зв`язку з відсутністю для цього правових підстав.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 170-173, ст. 309, 372 КПК України слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1