ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/767/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/972/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.125 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03 лютого 2025 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, не одруженого, з середньою спеціальною освітою, офіційно працевлаштованого в КП «Жовтневе трамвайне депо» на посаді водія трамвая (пасажирського), зареєстрованого та який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 08 травня 2023 року за ч.4 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст.75 КК України, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень 00 копійок.

Вирок Ленінського районного суду м.Харкова від 08 травня 2023 року, яким ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді 5 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, ухвалено виконувати самостійно.

Долю речових доказів вирішено згідно ст.100 КПК України.

Як встановив суд, ОСОБА_7 , 23 грудня 2024 року близько 17:30, знаходячись в кафе «Бочка» за адресою: м.Харків, вул. Тарасівська, 12, під час розпиття спиртних напоїв, на ґрунті особистих неприязних стосунків з ОСОБА_10 , що виникли раптово, стоячи обличчям до ОСОБА_10 на рівні витягнутої руки, застосував сльозоточивмй газ останньому в обличчя, чим спричинив тілесне ушкодження у вигляді хімічного опіку кон`юктиви 1 ст. обох очей, що викликало незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів.

Відповідно до висновку експерта №09-38/2025 від 08 січня 2025 року та висновку експерта №09-130/2025 від 22 січня 2025 року хімічний опік кон`юктиви 1 ст. рогівки 1 ст. обох очей, що викликав незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, - за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Отже, усвідомлюючи суспільно-небезпечних характер своїх , передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, ОСОБА_7 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 . Тобто своїми діями ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України: умисне легке тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню ст.71 КК України в частині призначення покарання за сукупністю вироків, а також необґрунтованим застосуванням ст.75 КК України, що потягло безпідставне та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України у виді 120 годин громадських робіт. На підставі ч.1 ст.71, ст.72 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 08 травня 2023 року та остаточно ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 15 днів. В іншій частині вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Зазначає, що судом першої інстанції не достатньо враховано особу обвинуваченого, який раніше вчинив тяжкий злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України, за яким засуджений вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 08 травня 2023 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, однак під час іспитового строку знову вчинив умисне кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, що свідчить про відсутність бажання дотримуватись усталених норм поведінки у суспільстві. Звертає увагу на те, що у випадку вчинення злочину під час іспитового строку, покарання, від якого особа була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Таким чином, суд першої інстанції при винесенні вироку не застосував положення ст.71 КК України, оскільки не врахував те, що невідбута частина покарання за вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 08 травня 2023 року складає 5 років позбавлення волі, у зв`язку з чим, судом неправильно застосовано п.1 ч.1 ст.413 КПК України, тобто незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити, а також пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та вважали вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, було здійснено в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій останнього за ч.1 ст.125 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряються.

Відповідно ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги прокурора, конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі виконав вимоги ст. 65 КК України.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, а також відомості про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання в м. Харкові, офіційне місце роботи, за місцем проживання зарекомендував себе посередньо, за даними облікової документації на диспансерному (профілактичному) обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, перебував на військовому обліку, не прибув для постановки на облік військовозобов`язаних (як засуджений, військову службу не проходив).

Крім того, судом першої інстанції врахована заява потерпілого ОСОБА_10 , відповідно до якої, потерпілий претензій до обвинуваченого не має, просить суд суворо не карати та призначити покарання, яке не пов`язане з обмеженням волі.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді штрафу в максимальному розмірі та ухвалено рішення щодо самостійного виконання вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 08 травня 2023 року.

Разом з цим, на думку колегії суддів, при призначенні обвинуваченому покарання у виді штрафу, суд першої інстанції не в достатній мірі врахував обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, який раніше вже притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисного корисливого кримінального правопорушення, а також має непогашену судимість за вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 08 травня 2023 року, яким його засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки, на підставі ст.75 КК України. Разом з тим, обвинувачений на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши у період іспитового строку нове кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України.

Зазначені обставини свідчать про небажання обвинуваченого дотримуватись загальноприйнятих у суспільстві норм та правил поведінки, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України покарання у виді штрафу не відповідає принципам справедливості, обґрунтованості та співмірності вчиненому, а також не сприятиме запобіганню вчиненню нових аналогічних кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, через невиправдану м`якість.

Поряд із цим, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому остаточного покарання, колегія суддів також вважає обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, у частині 3 ст.78 КК України зазначено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Отже, призначаючи покарання за кількома вироками, суд повинен визначити вид і розмір основного покарання за новий вчинений злочин (злочини), а потім повністю або частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком із посиланням на ст.71 КК України. При цьому належить точно встановлювати вид та розмір невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Невідбутою частиною покарання треба вважати, зокрема, покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше судимий за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 08 травня 2023 року за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. Вирок набрав законної сили 08 червня 2023 року (арк.107).

Кримінальне правопорушення у цьому кримінальному провадженні, обвинувачений вчинив 23 грудня 2024 року, тобто в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в межах санкції, яка передбачена ч.1 ст.125 КК України та ухвалено рішення щодо самостійного виконання вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 08 травня 2023 року.

Натомість, відповідно до роз`яснень, що викладені в абз. 1 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, за сукупністю вироків (ст. 71 КК України) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбуття основного покарання чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також, коли новий злочин вчинено після оголошення вироку, але до набрання ним законної сили. Під час складання покарань у порядку зазначеної норми остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Вищевказана позиція щодо призначення покарання за сукупністю вироків висловлена також і в постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі №511/37/16-к та від 14 липня 2021 року у справі №443/806/19.

Колегія суддів також бере до уваги правові висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 01 липня 2020 року у справі №766/39/17, в якій зазначено, що при визначені того, які з правил призначення остаточного покарання підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

Згідно положень ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 243/2528/19 положення ч. 3 ст. 72 КК не тільки не виключають можливості застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Таким чином, при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 1 ст. 71 КК України, не визначив остаточне покарання за сукупністю вироків, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, колегія суддів погоджується з обґрунтованістю доводів прокурора про те, що судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню ст.71 КК України, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409, п.1 ч.1 ст.413 КПК України, є підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання не може бути визнаний законним та обґрунтованим, тому, на підставі п.4 ч.1 ст.409, ч.2 ст.409 КПК України, підлягає скасуванню з ухваленням, згідно ст.420 КПК України, в цій частині нового вироку.

Крім того, оскільки остаточне покарання ОСОБА_7 належить призначити за правилами ч.1 ст.71 КК України, тому, відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України, є необхідність застосування більш суворого покарання, що є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, є кримінальним проступком, а також особу обвинуваченого, який раніше судимий, кримінальне правопорушення вчинив протягом іспитового строку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, на утриманні малолітніх дітей або осіб похилого віку не має, офіційно працевлаштований, за місцем проживання зарекомендував себе посередньо.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , відповідно до ст.66 КК України, колегія суддів визнає щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Колегією суддів також враховується заява потерпілого ОСОБА_10 про те, що він не має до ОСОБА_7 матеріальних претензій, у зв`язку з чим, просить суд суворо не карати та призначити покарання, яке не пов`язане з обмеженням волі (арк.134).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді громадських робіт в середньому розмірі, що передбачений санкцією ч.1 ст.125 КК України, яке буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, остаточне покарання ОСОБА_7 належить призначити на підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 08 травня 2023 року.

Саме таке покарання, на думку колегії, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України, та принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що, якщо за попереднім вироком було призначено покарання у виді громадських робіт, яке слід відбувати реально, то під час ухвалення нового вироку, із застосуванням положень ст.71 КК України, суд не може звільнити обвинуваченого від відбування призначеного за цим вироком покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідні правові висновки зазначені в постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі №686/3226/20, від 09 серпня 2022 року у справі №359/4720/20, від 01 березня 2023 року у справі №758/15350/21.

Будь-яких законних підстав для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, в тому числі призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок районного суду в частині призначення покарання скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.

Колегія суддів також роз`яснює обвинуваченому ОСОБА_7 , що після набрання вироком законної сили він не позбавлений процесуальної можливості звернутись до суду першої інстанції за місцем відбування покарання з клопотанням в порядку, передбаченому ст.537-539 КПК України, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби на підставі ст.81-1 КК України.

Поряд з цим належить врахувати, що, відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку, суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді 120 (сто двадцять) годин громадських робіт.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком у виді 120 годин громадських робіт, перевівши їх на підставі п «г» ч.1 ст.72 КК України, у 15 (п`ятнадцять) днів позбавлення волі, повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 08 травня 2023 року у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років 15 (п`ятнадцяти) днів позбавлення волі.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 рахувати з дня фактичного його затримання в порядку звернення вироку до виконання.

В решті вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді: