Номер провадження: 11-кп/813/1463/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000334 від 19.06.2023 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20.02.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Світловодська, Кіровоградської області, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-16.08.2017 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі,

-14.06.2022 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.190 КК України до 2 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання із іспитовим строком на 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 4 ст. 186 КК України,

встановив:

В Приморському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000334 від 19.06.2023 рокуза обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому строк тримання під вартою, без визначення застави,строком до 21.04.2025 року.

Цією ж ухвалою, відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій висловлює незгоду з прийнятим судом рішенням.

Обвинувачений посилається на те, що місцевим судом винесено ухвалу 21.02.2025 року, а не 20.02.2025 року (як зазначено судом), його дії кваліфіковані не вірно, а також на відсутність ризиків, які слугують підставами для продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Прокурор, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, тому апеляційний розгляд скарги обвинуваченого проведено за відсутності сторони обвинувачення.

Також, апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого та його захисника, які не ставили питання про здійснення розгляду за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали суду про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, який відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватим, а також з урахуванням його віку, стану здоров`я, майнового стану, міцності соціальних зв`язків та існування ризиків того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, продовжити злочинну діяльність, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, може переховуватися від суду та незаконно впливати на учасників кримінального провадження, суд дійшов висновку, що прокурором доведені ризики передбачені ч. 1 ст.177 КПК України, а судом першої інстанції детально досліджені вказані обставини, а тому на думку колегії суддів жоден з більш м`яких запобіжних заходів може виявитися не здатним забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

Запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, без застосуванням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, у відповідності до вимог п.1 ч.4 ст.183 КПК, оскільки менш суворі запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення належної поведінки обвинуваченого на стадії судового розгляду.

Колегія суддів наголошує, що на даній стадії апеляційний суд не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

За наведених обставин, доводи обвинуваченого щодо неправильності кваліфікації його дій, колегія суддів визнає необґрунтованими та передчасними.

Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останнійможе здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів звертає увагу, що злочин, який інкримінується ОСОБА_5 вчинено в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком, а стосовно обвинуваченого на теперішній час на розгляді у судах першої інстанції перебувають обвинувальні акти за вчинення умисних, корисливих кримінальних правопорушень. Вказані обставини, вказують на те, що існують реальні ризики як вчинення інших кримінальних правопорушень, так і можливого переховування обвинуваченого від суду, оскільки знаючи, про наявність низки кримінальних проваджень щодо нього, обвинувачений може вдатись до спроб переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним та такими, що зменшились або відпали.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків, потерпілого та експертів в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи обвинуваченого щодо відсутності ризику незаконного впливу на учасників у кримінальному провадженні, оскільки покази тих осіб, які ще не допитані судом, або в повторному допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений, як самостійно так і через інших осіб, може здійснювати незаконний вплив на даних осіб схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, та апелянтом не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування останнього під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, про що також зазначив суд першої інстанції, а обвинувачений або його захисник не позбавлені можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Доводи обвинуваченого про невірну дату ухвали суду колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

За наведених обставин доводи обвинуваченого стосовно існування підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, які будуть здатні забезпечити належну процесуальну поведінку останнього, колегія суддів визнає безпідставними.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20.02.2025 року, якою ОСОБА_5 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000334 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4