УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 760/3373/23

провадження № 51-1165 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 січня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000914 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначено покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупності кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України. На підставі ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу, призначене ОСОБА_5 на підставі вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року постановлено виконувати самостійно. Вирішено питання щодо речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, 11 травня 2022 року приблизно о 10:00 год, ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою м. Київ, просп. Любомира Гузара, 14, звернув увагу, що біля сміттєвого баку знаходиться банківська картка «ПриватБанку» за номером НОМЕР_1 , яка є офіційним документом, що належить потерпілій ОСОБА_6 . У цей же день, час, місці та за вказаних обставин ОСОБА_5 з корисливих мотивів підійняв зазначену пластикову кредитну банківську картку, яка є офіційним документом, тобто електронним платіжним документом, засобом доступу до банківського рахунку, таким чином привласнив її. Після чого, утримуючи вищевказаний офіційний документ при собі, місце вчинення кримінального правопорушення залишив та розпорядився привласненим майном на власний розсуд.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому продовжено, у тому числі на підставі Указу Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Крім того, 12 травня 2022 року ОСОБА_5 , діючи з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, за рахунок інших осіб приблизно о 18:00 год, перебуваючи у приміщенні магазину «Козачок», що за адресою: м. Київ, вул. Гарматна, 38-Б, використовуючи картку «ПриватБанку» по номеру № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_6 , здійснив дві транзакцій з купівлі товарів на суму 74,50 грн та 185,70 грн.

Надалі, 13, 14 та 16 травня 2022 року ОСОБА_5 утримуючи при собі привласнену банківську картку, що належить ОСОБА_7 , здійснив оплату товарів за адресами та у період часу, які зазначені у вироку суду, тим самим своїми діями спричинив майнову шкоду потерпілій ОСОБА_6 на загальну суму 39997,10 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 08 січня 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнив частково. Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_5 змінив. Виключив з вироку посилання суду на самостійне виконання покарання у виді штрафу, призначеного ОСОБА_5 вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2020 року. У решті вирок залишив без змін.

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанцій, просить скасувати його та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що апеляційний суд:

? безпідставно погодився із рішенням місцевого суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

? не надав належну оцінку тому, що ОСОБА_5 вчинив умисний тяжкий корисливий злочин під час невідбутого покарання за попереднім вироком в умовах воєнного стану, а також, що до ОСОБА_5 раніше застосовувалося покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі, проте останній на шлях виправлення не став, що підвищує ступінь його небезпеки;

? не звернув увагу на те, що ОСОБА_5 сплатив штраф, призначений попереднім вироком, лише під час апеляційного розгляду;

? допустив неправильне застосування ст. 67 КК України, визнавши обтяжуючою обставиною рецидив злочинів, водночас не звернув уваги на відсутність щирого каяття з боку ОСОБА_5 .

Ухвала суду апеляційної інстанції є не вмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Статею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Заразом, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання із звільненням від його відбування, повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який, зокрема офіційно не працевлаштований, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває.

Крім того, цей суд також урахував наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку, а також обставину, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання - рецидив злочинів.

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у межах санкцій статей та обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Водночас як убачається із постановленої за наслідками розгляду ухвали суду апеляційної інстанції, місцевий суд, при вирішенні питання про застосування до ОСОБА_5 приписів ст. 75 КК України, врахував у сукупності, як обставини кримінального правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого, дані про особу обвинуваченого, поведінку обвинуваченого після вчинення ним кримінальних правопорушень, яка виразилась у добровільному відшкодуванні потерпілій завданої їй шкоди шляхом сплати на користь останньої 40000 грн, а також стану здоров`я обвинуваченого, який має 3 групу інвалідності.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції врахував надану стороною захисту довідку № 32/21 Солом`янського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» у м. Києві та Київській області, відповідно до якої ОСОБА_5 06 листопада 2024 року знятий з обліку у зв`язку зі сплатою всієї суми штрафу, призначеного вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2020 року.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку про те, що на день апеляційного розгляду ОСОБА_5 в порядку п. 2-1 ч. 1 ст. 89 КК України визнається таким, що не має судимості за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2020 року, а тому підстави для застосування ст. 71 КК України при призначення покарання відсутні.

Щодо доводів прокурора про те, що апеляційний суд допустив неправильне застосування ст. 67 КК України, визнавши обтяжуючою обставиною рецидив злочинів

У касаційній скарзі прокурор наголошує на тому, що на час вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_5 мав непогашену судимість за скоєння кримінального проступку. На думку сторони обвинувачення, у положеннях п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України зазначається, що обставиною, яка обтяжує покарання, є саме рецидив злочинів, що не охоплює кримінальні проступки.

Колегія суддів також не погоджується із доводами прокурора в цій частині, зважаючи на те, що відповідно до ст. 34 КК України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення (кримінального проступку або злочину) особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Отже, тлумачення прокурором Закону України про кримінальну відповідальність є помилковим та не узгоджується із практикою Верховного Суду (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 644/3158/18, від 21 березня 2024 року у справі № 759/4608/22).

Тож, доводи прокурора в цій частині не є слушними.

Суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Крім того, висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст. 75 КК України.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням прийнято судом з дотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність, а дані про особу обвинуваченого свідчать про можливість його виправлення без реального відбування покарання.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі прокурора відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст. 75 КК України до засудженого, Суд вважає, що призначене покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

У той же час касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали Київського апеляційного суду від 08 січня 2025 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 січня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3