УХВАЛА

7 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 190/118/24

провадження № 51-1201 ск 25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

перевіривши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року,

установила:

У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаного судового рішення в касаційному порядку.

Перевіривши подану касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що при зверненні не було додержано п. 4 ч. 2 цієї статті.

Відповідно до законодавчих положень у касаційній скарзі має бути зазначено правове обґрунтування заявленої вимоги, адже згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин; під час здійснення перегляду не досліджує доказів, не ревізує повноти розгляду, фактичних обставин кримінального провадження і наділений повноваженнями скасувати чи змінити оспорювані рішення виключно на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.

Зазначеного не було враховано при зверненні до Верховного Суду.

Як убачається зі змісту поданої скарги, у ній її автор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанціїі призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК.

Проте, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, скаржник не наводить цьому обґрунтування в розумінні положень ст. 413 вказаного Кодексу і не зазначає аргументів, які би свідчили про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, ураховуючи точний зміст правил ч. 2 ст. 63, ч. 2 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі - КК), за котрими у разі, якщо хоча би один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, при складанні покарань остаточне за сукупністю кримінальних правопорушень може бути призначено в межах максимального строку, встановленого для цього виду покарання в Загальній частині вказаного Кодексу.

Водночас автор скарги не наводить доводів на підтвердження саме явної несправедливості заходу примусу, як це передбачено ст. 414 КПК, з огляду на приписи статей 50, 65 КК у їх взаємозв`язку та дискреційні повноваження суду. У касаційній скарзі не викладено аргументів, котрі доводять, що застосоване від імені держави до ОСОБА_6 , визнаного винним у вчиненні злочинів серед, яких є тяжкий, передбачене законом обмеження прав і свобод є вочевидь надмірно суворим.

Крім того, у тексті касаційної скарги містяться суперечності, адже в її мотивувальній частині відображено твердження про необхідність скасувати вирок місцевого суду, а в прохальній - ідеться про скасування ухвали суду апеляційної інстанції. Захисник також указує на залишенні поза увагою порушення вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 ЦПК, хоча кримінальне провадження здійснювалося за процедурою, регламентованою КПК. Окреслені розбіжності не корелюються з принципом юридичної визначеності й перешкоджають правильному встановленню меж касаційного перегляду.

Отже, скаржником не обґрунтовано заявленої вимоги про скасування оспорюваної ухвали.

Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала згадану скаргу.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів

постановила:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків упродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3