У Х В А Л А
підготовчого судового засідання
01.04.2025 р. Франківський районний суд м. Львова в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Костопіль Костопільського району Рівненської області, громадянки України, українки, проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимої, за даними обвинувального акта в.о. завідувача 10-го відділення КНП ЛОР "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня"
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України,
Учасники судового провадження:
Сторона обвинувачення - прокурор Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4
Сторона захисту - адвокат ОСОБА_5
Згідно змісту обвинувального акта, який перевірявся судом на предмет його відповідності вимогам ст. 291 КПК України та іншим вимогам процесуального законодавства, у тому числі повноважень процесуальних осіб на його складання та затвердження, ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що займаючи посаду в.о. завідувача 10-го відділення КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», усвідомлюючи протиправність своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з єдиним прямим умислом, з метою особистого незаконного збагачення, з корисливих мотивів, наприкінці червня 2024 року, перебуваючи на території КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» вказала ОСОБА_6 про можливість здійснення нею впливу на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави за грошову винагороду та 08.10.2024 близько 13 год. 00 хв. під час особистої зустрічі на території КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», по вул. Кульпарківська, 95 у м. Львові, одержала від ОСОБА_6 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі 300 доларів США (що відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют, станом на 08.10.2024 становить 12 338 гривень) частину яких, а саме 200 доларів США ОСОБА_3 повинна передати завідувачу 15-го відділення КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», за прийняття рішення про поміщення ОСОБА_6 на стаціонарне обстеження у КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та вплив на прийняття позитивного рішення лікарською-консультативною комісією в КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» щодо ОСОБА_6 та виготовлення акту обстеження, який в подальшому слугуватиме підставою для зниження ступеню придатності до військової служби за станом здоров?я та 23.10.2024 одержала від ОСОБА_6 іншу частину неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів в сумі 300 доларів США (що відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют, станом на 23.10.2024 становить 12 399 гривень) за здійснення впливу на лікарсько-консультативну комісію у КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та видачу ОСОБА_6 акта дослідження стану здоров?я призовника № 595 від 04.10.2024 на ім?я ОСОБА_6 , який в подальшому слугуватиме ОСОБА_6 підставою для проходження військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв?язку, оперативного забезпечення, охорони та знизить ступінь придатності для військової служби у зв?язку із станом здоров?я.
Дані дії ОСОБА_3 органом досудового розслідування та прокурором - процесуальним керівником у кримінальному провадженні кваліфіковані як одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, тобто як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України, що на думку суду, не відповідає фактичним обставинам які прокурор вважав встановленими та які кваліфікує саме за вказаною нормою закону.
При цьому, суд виходив виключно з аналізу викладених в обвинувальному акті кваліфікуючих ознак інкримінованого кримінального правопорушення з урахуванням диспозиції ч. 2 ст. 369 -2 КК України в частині впливу, суб`єктом якого є виключно особа, уповноважен6а на виконання функцій держави або місцевого самоврядування не вдаючись при цьому до аналізу доказів у підтвердження фактичних обставин інкримінованого кримінального правопорушення.
Вказана обставина зобов`язала суд зосередитися на юридичній обґрунтованості визначення прокуратури для здійснення процесуального керівництва саме в особі Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, процесуальний порядок призначення прокурора та законність організації здійснення прокурором ОСОБА_4 повноважень прокурора у вказаному кримінальному провадженні.
В підготовчому судовому засіданні, суд на виконання вимог ст. 342 КПК України, в частині встановлення осіб - учасників кримінального провадження та їх повноважень, дотримуючись принципу рівності прав сторін кримінального провадження, передбачених ст. 22 вказаного Кодексу намагався з`ясувати у в підготовчому судовому засіданні прокурора ОСОБА_4 , підстави здійснення ним процесуального керівництва у вказаному кримінальному провадженні, а відтак і підтримання публічного обвинувачення.
Так, підслідність кримінальних проваджень визначається виключно кримінальним процесуальним законом, а саме ст. 216 КПК України. На підставі ч. 5 ст. 36 КПК Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення, окрім того, що віднесене до підслідності Національного антикорупційного бюро України, іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, лише у випадку здійснення органом, визначеним у ст. 216 КПК України, досудового розслідування у розпочатому кримінальному провадженні та встановлення за наслідками такого розслідування його неефективності.
Отримати судом пояснення у прокурора ОСОБА_8 та слідчої щодо прийнятих ними процесуальних рішень про визначення підслідності кримінального провадження, не надалось можливим, оскільки останні проігнорували виклик суду та виконання судового рішення у вигляді ухвали, якою суд зобов`язував їх прибути в судове засідання та яка набрала законної сили і підлягала беззаперечному виконанню.
В результаті, суд визнає їхню неявку на виклик суду як неповагу до суду, а невиконання судового рішення яке набрало законної сили, як умисне невиконання ухвали суду, що набрала законної сили, вчинені службовими особами, що у свою чергу містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України та відповідно застосовує до них заходи процесуального примусу в порядку, передбаченому Главою 12 КПК України з одночасним повідомленням Генерального прокурора України про необхідність прийняття рішення в порядку ст. 214 вказаного Кодексу, а саме в частині умисного невиконання судового рішення. Підстави для цього викладені в ухвалах.
Більш того, неприбуття в судове засідання на виклик суду заступника керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_8 , прокурор в судовому засіданні - ОСОБА_4 пояснив тим, що ОСОБА_8 звільнений з адміністративної посади, надавши при цьому копію наказу керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_9 від 24 березня 2025 № 153 к про звільнення ОСОБА_8 з посади заступника керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону з 24 березня 2025, у зв`язку з поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням (пункт перший частини першої ст. 41 Закону України «Про прокуратуру».
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про прокуратуру», систему прокуратури України складають: Генеральна прокуратура України, прокуратура Автономної Республіки Крим, прокуратури областей, міст Києва та Севастополя (на правах обласних), міст, районів, міжрайонні та інші прирівняні до них прокуратури, а також Національна академія прокуратури України.
Розмежування компетенції між територіальними і спеціальними прокуратурами визначаються Генеральним прокурором України.
Згідно з наказом Генерального прокурора України від 30 травня 2023 № 144 «Про затвердження «Положення про Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони ( на правах Департаменту) Офісу Генерального прокурора» із подальшими змінами, наказ Генерального прокурора від 30.04.2021 N 135 "Про затвердження Положення про Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері (на правах Департаменту) Офісу Генерального прокурора", втратив чинність.
Відповідно до Положення про Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони (на правах Департаменту) Офісу Генерального прокурора, що затверджене вказаним вище наказом:
- Організація і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, участь у судовому провадженні та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях про кримінальні правопорушення, у тому числі вчинені організованими групами і злочинними організаціями, а також передбачені статтями 2551, 2552, 2553 КК України: проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення); вчинені військовослужбовцями; військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, добровольцями добровольчих формувань територіальної громади; а також під час виконання службових обов`язків працівниками військових частин, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства оборони України, Збройних Сил України, інших військових формувань, оборонно-промислового комплексу України та органів державної влади, які комплектуються військовослужбовцями; вчинені на території розташування військових частин, установ, організацій Міністерства оборони України, Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, Державного космічного агентства України та підприємств оборонно-промислового комплексу України; у сфері службової діяльності та проти власності, об`єктом посягання яких є військове майно та (або) кошти для потреб оборони, у тому числі для військових адміністрацій з питань здійснення заходів правового режиму воєнного стану; інші кримінальні правопорушення у порядку, визначеному КПК України, у тому числі якщо хоча б один із співучасників кримінального правопорушення є вищезазначеним суб`єктом або хоча б одне правопорушення у кримінальному провадженні відповідає вищевказаним критеріям.
Зі змісту ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що посада керівника Спеціалізованої прокуратуру у сфері оборони, відсутня у переліку п. 3 ч. 5 ст. 216 КПК України.
При цьому, суд визнає, що вказані порушення є суттєвими у розрізі прав та інтересів учасників кримінального провадження, оскільки здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням неналежним органом і неналежно визначеною процесуальною особою, за своєю суттю є порушенням підслідності та ставить під загрозу визнання усіх зібраних доказів недопустимими.
Згідно ч. 3 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Так, згідно примітки до ст. 45 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 369 2 КК України є корупційним кримінальним правопорушенням.
Відтак, суд ще раз наголошує, що підслідність кримінальних проваджень визначається виключно кримінальним процесуальним законом, а саме ст. 216 КПК України.
На підставі ч. 5 ст. 36 КПК Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники (не окружних і не спеціалізованих) своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення, окрім того, що віднесене до підслідності Національного антикорупційного бюро України, іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, лише у випадку здійснення органом, визначеним у ст. 216 КПК, досудового розслідування у розпочатому кримінальному провадженні та встановлення за наслідками такого розслідування його неефективності.
По між іншим, обвинувальний акт не відповідає вимогам змісту ст.. 291 КПК України в частині зазначення списку прокурорів, які нібито здійснювали нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва в кількості 7 ( семи ) чоловік, а також списку групу слідчих в кількості 11 (одинадцять)чоловік із визначенням старшого групи слідчих - слідчу ОСОБА_7 та старшого групи прокурорів - прокурора ОСОБА_4 , які з невідомих причин, складаючи, підписуючи та затверджуючи обвинувальний акт змінили його зміст чітко визначений Законом.
Констатовані судом факти суперечать змісту п. 5 ст. 36, пунктам 4 та 5 ч. 2 ст. 291 та в цілому статтям 7 - 9 КПК України, є проявом правового та професійного нігілізму збоку органу досудового розслідування та органу, наділеного повноваженнями здійснювати нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва в частині спотворення процесуальних документів, зміст яких чітко визначений Законом, у тому числі їх розширення у спосіб , непередбачений як конституційними так і процесуальними нормами, а отже є неприпустимим.
Так, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити відомості прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора. Тобто очевидним є те, що мова йде про прокурора визначеного у порядку статей 36 37 КПК України, за положеннями яких, прокурор, здійснює нагляд за дотриманням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою ст. 313, частиною другою статті 341 цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.
Таким чином, законодавець конкретизував випадки можливої заміни прокурора, а саме:
-процесуальної участі прокурора вищого рівня у конкретному кримінальному провадженні з визначенням конкретних процесуальних дій (частини 4,5 ст. 36 КПК):
-у разі скасування рішення або визнання незаконним вчиненої дії чи бездіяльності (знову ж таки) прокурор вищого рівня має право здійснити заміну одного прокурора на іншого з числа службових осіб органів прокуратури того самого рівня в досудовому (не судовому) провадженні де було прийнято або вчинено незаконне рішення, дія чи бездіяльність (ч. 3 ст. 313 КПК);
-якщо прокурор вищого рівня відмовляє у погодженні обвинувального акта із зміненим обвинуваченням чи початок провадження щодо юридичної особи або постанови про відмову від підтримання державного (публічного ) обвинувачення, він усуває від участі в судовому розгляді прокурора, який ініціював таке питання та самостійно бере участь у ньому як прокурор або доручає участь іншому прокуророві (ч. 2 ст. 341 КПК);
-якщо прокурор, який у відповідному кримінальному провадженні здійснює повноваження прокурора, не може їх здійснювати через: задоволення заяви про його відвід; тяжку хворобу;звільнення з органу прокуратури; іншої поважної причини, що унеможливлює його участь у кримінальному провадженні, повноваження прокурора покладається на іншого прокурора керівником відповідного органу прокуратури. У виняткових випадках повноваження прокурора можуть бути покладені керівником органу прокуратури на іншого прокурора цього органу прокуратури через неефективне здійснення прокурором нагляду за дотриманням законів під час проведення досудового розслідування ( ключове, не під час підтримання публічного обвинувачення в суді, ч 3 ст. 37 КПК).
Суд наголошує, що аналіз вказаних норм чітко орієнтує на те, що законодавець не передбачає розширення процесуальних повноважень для зміни прокурора у кримінальному провадженні, і це є логічним, оскільки саме в такий спосіб забезпечує інститут вагомості прокурора у конкретному кримінальному провадженні, що у свою чергу впливає на якість досудового розслідування, а відтак і підтримання публічного обвинувачення та виключає безвідповідальність прокурора у кримінальному процесі на кшталт: «я не був старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні; я не затверджував обвинувальний акт; мені невідомо чому у кримінальному провадженні відсутні процесуальні документи, і.т.і.»
Відтак, суд вважає констатацією факту безпрецедентного привласнення органом досудового розслідування та органу, наділеного повноваженнями здійснювати нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням непритаманних їм функцій, - вносити зміни у положення норм закону, зокрема у статті 36, 37, 40, 214, 29, 313, 341, КПК України.
На констатованих порушеннях вимог Закону, і насамперед статей 35,37, 40, 110, 29, 313, 341 КПК України, ст. 19 Конституції України, суд неодноразово акцентував увагу керівництва прокуратури та органів досудового розслідування, проте останні не реагують, що розцінюється як неповага до суду та невиконання судових рішень у формі протокольних ухвал, що теж є неприпустимим.
З огляду на викладене, є очевидною невідповідність обвинувального акта вимогам процесуального законодавства, його пряма невідповідність п. п. 4, 5 ч. 2 ст. 291КПК України, як є очевидною також та обставина, що суд позбавлений можливості призначити обвинувальний акт до судового розгляду із зазначених вище підстав, тобто з підстав його складання, підписання та затвердження особами процесуальні повноваження яких у кримінальному провадженні є сумнівним, а тому, за даних обставин, обвинувальний акт не може бути предметом судового розгляду та згідно з вимогами п. 3 ч.2 ст. 314 КПК України, підлягає поверненню прокурору для приведення його у відповідність вимогам процесуального Закону.
Відповідно до ст. 113 - 114 КПК України та з метою забезпечення обвинуваченій прав, передбачених ст.. 28 КПК України та ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», для приведення обвинувального акта у відповідність вимогам процесуального Закону, слід встановити строк, який не може перевищувати 3 ( трьох) днів з часу закінчення строку на апеляційне оскарження проголошеної ухвали.
На підставі викладеного, керуючись статтями 62, 129, 129 - 1, 131 - 1 Конституції України, статтями 5, 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», статтями 3, 7 - 9, 21, 28, 36,37, 40, 283, 291, 314 - 316, 369 - 372, 376 КПК України,- У Х В А Л И В:
Встановити строк на приведення обвинувального акта у відповідність до вимог процесуального законодавства, який не може перевищувати 3 (трьох) днів з часу закінчення строку на апеляційне оскарження даної ухвали.
Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом семи днів з дня проголошення повного її тексту.

Повний текст ухвали виготовлено та проголошено в судовому засіданні об 08 год. 30 хв. 07 квітня 2024 року.

Суддя ОСОБА_10