Провадження № 1-кп/643/308/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року Московський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003502, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України, -

в с т а н о в и в:

В провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває зазначене кримінальне провадження.

Станом на 18.12.2024 кримінальне провадження по суті не розглянуто.

Cтосовно обвинуваченої ОСОБА_5 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави у розмірі 214720 гривень.

Прокурор ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про продовження строку застосування до обвинуваченої ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, з можливістю внесення застави у розмірі, визначеному ухвалою суду від 25.06.2024 214720 грн. В обгрунтування клопотання зазначила, що ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 13.10.2023 на стадії досудового слідства до ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави як альтернативного запобіжного заходу. Підставою для застосування виключного запобіжного заходу стала наявність обгрунтованої підозри та сукупності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема можливість з боку ОСОБА_5 переховуватись від органів досудового розслідування та суду, ризик вчинення нею інших кримінальних правопорушень. На цей час ОСОБА_5 має статус обвинуваченої, вона обгрунтовано обвинувачується у вчиненні нетяжкого злочину та ряду тяжких злочинів. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12.11.2024 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_5 продовжено на 60 діб, тобто до 10.01.2025. Проте закінчити судовий розгляд вказаного кримінального провадження у межах строків дії зазначеної ухвали неможливо, оскільки ще триває стадія дослідження доказів. Сторона обвинувачення вважає, що з метою забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_5 на цій стадії розгляду кримінального провадження доцільно продовжити застосований до останньої запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з огляду на таке. Так, на цей час існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. а саме: можливість переховування ОСОБА_5 від суду, враховуючи тяжкість покарання, що їй загрожує у разі визнання її судом винуватою (реальне відбуття покарання у вигляді позбавлення волі). Розглядаючи вказаний ризик в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначає, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Так, слід врахувати, що обвинувачена ОСОБА_5 не володіє міцними соціальними зв`язками, оскільки незаміжня, дітей чи інших непрацездатних осіб на утриманні не має, не працевлаштована. Також ОСОБА_5 вже притягалася до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, оскільки засуджена вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 16.11.2022 за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року обмеження волі, звільнена від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік. На цей час ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні ряду злочинів у період іспитового строку, визначеного судом. Наведене свідчить про те. що обвинувачена схильна до вчинення кримінальних правопорушень у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин. а також про те, що ризик вчинення обвинуваченою інших кримінальних правопорушень, зокрема у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів існує. На підставі викладеного, прокурор вважала, що до ОСОБА_5 не може бути застосований інший, більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить виключення наведених вище ризиків та не забезпечить виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків.

Захисник заперечувала проти клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та звернулася до суду з письмовим клопотанням про зміну запобіжного заходу, зменшення розміру застави, в якому просила змінити відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на застосувати до неї більш м`який запобіжний захід, а саме: домашній арешт за адресою її реєстрації: АДРЕСА_1 ; в разі залишення прийнятого судом першої інстанції рішення щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зменшити розмір застави до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60560 грн. В обгрунтування клопотання захисник зазначила, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції обвинуваченого, шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи. Згідно ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Відповідно до змісту ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є в сукупності, по-перше: наявність обгрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, по-друге: наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. З приводу ризиків, на які вказує сторона обвинувачення, зазначено, зокрема ризик: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду - обгрунтованості такого висновку як ухилення від слідства неодноразово надавав Верховний Суд у власних постановах від 19 березня 2015 року по справі №5-1 кс15 та від 30 травня 2019 року по справі №51-656 км 19. Судом відзначалось, що особа має вчиняти умисні дії з власного переховування від правоохоронних органів і розуміти, що вона обгрунтовано підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення. Підзахисна ОСОБА_5 жодних спроб щодо переховування не вчиняла, опору працівникам правоохоронних органів вона не чинила.

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення - жодним доказом не підтверджений;

3)незаконно впливати на свідка - жодних підтверджуючих даних про наявність чи продовження існування подібного ризику або його незменшення стороною обвинувачення не було наведено під час судового розгляду.

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується - жодних інших повідомлень про підозру підзахисному ОСОБА_5 не вручено. Зазначає, що ОСОБА_5 має двох пристарілих батьків, які мають ряд хронічних захворювань та за якими вона, як донька, доглядала та піклувалась. Головіна має позитивну характеристику із ДУ «Харківський слідчий ізолятор». При вирішенні питання про продовження строків тримання обвинувачених під вартою, суд враховує Рішення Конституційного Суду України від 23.11.17 року по справі № 1-28/2017 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України(конституційності) положення третього речення частини третьої статті 315 КПК України, в якому зазначено, що згідно з практикою Європейського суд з прав людини тримання під вартою без відповідного судового рішення, особливо протягом періоду після закінчення слідства та до початку судового розгляду, а також на підставі судових рішень, які не містять визначених строків подальшого тримання під вартою, суперечить вимогам статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні свавільному чи невиправданому позбавленню свободи (пункт ЗО рішення Європейського суду з прав людини від 3 жовтня 2006 року у справі «МакКей проти Сполученого Королівства»).

Конституційний Суд України виходячи з положень частин 1, 2 ст. 29 Основного Закону України та сформульованих ним юридичних позицій, а також беручи до уваги наведені положення міжнародних правових актів щодо захисту права людини на свободу та особисту недоторканість, вважає що право на свободу та особисту недоторканість не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та у порядку, визначених законами України. Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканість має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та виключно на підставі вмотивованого рішення суду.

Конституційний Суд України зазначає, що висновки слідчого судді щодо будь-яких обставин, які стосувались суті підозри, обвинувачення та були взяті до уваги при обгрунтуванні запобіжного заходу, обраного під час досудового розслідування, для суду на стадії судового провадження не є преюдиційними.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обгрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправдуванням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого.

З оглядом на вищезазначене Рішення Конституційного Суду України, суд приходить до висновку, що встановлена слідчим суддею при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень вже не може бути єдиною підставою для тримання обвинуваченого під вартою під час судового розгляду кримінального провадження. Крім того, згідно з ч.4 ст.182 КПК України, розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може

Обвинувачена ОСОБА_5 підтримала клопотання захисника.

Прокурор заперечувала проти клопотання захисника в повному обсязі та наполягала на задоволенні клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 4 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження судом за клопотанням прокурора.

Виходячи з положень розділу ІІ КПК України, зокрема ст.ст. 131, 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 333 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно з ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до частин першої та другої статті 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Частиною першою статті 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, перевіривши доводи клопотань та матеріали справи, враховуючи конкретні обставини справи та особу обвинуваченої вважає, що клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_5 на цій стадії судового провадження запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає задоволенню, оскільки остання обвинувачується у вчиненні нетяжкого та кількох тяжких злочинів (ст. 12 КК України), за які передбачене покарання до 10 років позбавлення волі, раніше також судима за вчинення кримінального правопорушення у сафері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, не має стійких соціальних зв`язків, не працевлаштована, що свідчить про відсутність законних джерел отримання доходів, в зв`язку з чим є ризики, що вона може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, ОСОБА_5 не єдина дитина в сім`ї. Як вбачається з наданої захисником довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: АДРЕСА_1 , за цією ж адресою зареєстрована сестра ОСОБА_5 ОСОБА_6 , 1976 року народження, їх батьки та інші родичі.

Також судове провадження знаходиться на стадії допиту свідків, зокрема закупних осіб, тому приймаючи рішення про продовження обвинуваченій ОСОБА_5 на цій стадії судового провадження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує ризик впливу обвинуваченої на свідків.

Враховуючи викладене, суд вважає, що стосовно обвинуваченої ОСОБА_5 необхідно продовжити строк тримання під вартою на шістдесят днів.

Разом з цим, суд не ігнорує ті аргументи, які наводяться захисником та обвинуваченою, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважують вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченої і виконання нею покладених судом обов`язків у справі.

Підстав для задоволення клопотання захисника адвоката ОСОБА_4 про зміну стосовно обвинуваченої запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт суд не вбачає, оскільки не спростовує висновків суду щодо доцільності продовження строків тримання обвинуваченої під вартою.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченої ОСОБА_5 , на даному етапі розгляду кримінального провадження, не встановлено та сторонами не доведено.

Крім цього, будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченої ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків, а саме зменшення розміру застави.

Разом з тим, суд з урахуванням викладених обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченої, ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, вважає за необхідне залишити ОСОБА_5 без змін визначений судом розмір застави в розмірі 214720,00 грн., та вважає її достатньою для забезпечення виконання обвинуваченою обов`язків, передбачених КПК України.

При цьому, в разі внесення застави, суд вважає за необхідне покласти на обвинувачену обов`язки, передбачені п.п. 1, 2, 3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України.

Більш того, даних про неможливість ОСОБА_5 перебувати під вартою в умовах СІЗО, матеріали, надані суду, не містять та стороною захисту не надані.

Згідно з п.5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно з сформованою практикою Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає обґрунтованим клопотання прокурора про необхідність продовження щодо обвинуваченої виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначених вище ризиків, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону і правовими позиціями ЄСПЛ.

Керуючись ст.ст. 183 ч.2 п.5, 177, 178, 181, 182, 197, 205, 331, 376 ч.2 КПК України, суд -

у х в а л и в:

В задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_4 про зміну обвинуваченій запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт або зменшення розміру застави відмовити.

Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» продовжити на шістдесят днів, тобто до 15 лютого 2025 року включно.

Визначити суму застави у розмірі 214720 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень 00 коп., які необхідно внести на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Харківській області (одержувач: ТУ ДСА України в Харківській області; код одержувача: 26281249; банк одержувача: ДКСУ м. Київ; МФО одержувача: 820172; Р/отримувача: UA 0006674) до сплину терміну тримання під вартою.

При внесенні визначеної суми застави ОСОБА_5 з-під варти звільнити.

У разі внесення застави, покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:

1) прибувати до суду за першою вимогою;

2) не відлучатися з постійного місця проживання в м. Харкові без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Відповідно до вимог ст. 182 КПК України роз`яснити обвинуваченій, що в разі невиконання покладених на неї обов`язків, застава буде звернена в дохід держави та зарахована до спеціального фонду Державного бюджету України.

Роз`яснити заставодавцю, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні нетяжкого та тяжкого кримінальних правопорушень, за які передбачене законом покарання до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, та попередити його про обов`язки із забезпечення належної поведінки обвинуваченої та її явки за викликом до суду, а також про наслідки невиконання цих обов`язків.

Покласти на заставодавця наступні обов`язки: забезпечувати належну поведінку обвинуваченої; забезпечувати явку належно повідомленої обвинуваченої до суду; повідомляти суд про причини неявки обвинуваченої.

Зобов`язати заставодавця забезпечити виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків щодо повідомлення суду про зміну свого місця проживання або перебування, обов`язку не відлучатися з м. Харкова без дозволу суду.

Попередити заставодавця, що в разі невиконання покладених на нього та самої обвинуваченої обов`язків, застава буде звернена в дохід держави та зарахована до спеціального фонду Державного бюджету України.

Встановити строк дії ухвали до 15 лютого 2025 року.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня оголошення.

Повну ухвалу суду оголосити о 15.30 год. 23 грудня 2024 р.

Суддя ОСОБА_1