КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/2216/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

09 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 27 вересня 2024 року,-

за участю:

прокурора ( в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 вересня 2024 року, серед іншого, у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_6 - відмовлено. Клопотання прокурора задоволено та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , строком на 60 (шістдесят) діб, тобто до 25.11.2024 року, включно. Визначено ОСОБА_6 розмір застави, що становить 650 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1 968 200 (один мільйон дев`ятсот шістдесят вісім тисяч двісті) гривень, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів проти власності та нетяжких злочинів проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, та дійшов висновку, що ризики та обставини, передбачені ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може ухилятись від суду, тиснути на потерпілих та свідків, які ще не були допитані в судовому засіданні, і на підставі наведеного дійшов висновку, що ризики, які існували на момент обрання та продовження запобіжного заходу, на даний час не зменшились. Також суд зазначив про відсутність даних про міцні соціальні зв`язки, що дало б змогу застосувати більш м`який запобіжний захід. Оскільки обвинуваченому інкримінується вчинення особливо тяжких злочинів, з огляду на встановлені ризики та обставини, суд визначив заставу у більшому розмірі, ніж передбачено законом, який на думку суду гарантує належну процесуальну поведінку.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить відмовити прокурору у задоволенні клопотання в частині продовження строку тримання під вартою, змінити запобіжний захід з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 . У разі встановлення йому застави, визначити її розмір в межах п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, з урахуванням його обмеженої платоспроможності, відсутності майна та сімейним станом.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений зазначає, що на даний час жодних доказів вчинення ним кримінальних правопорушень не має. Він має міцні соціальні зв`язки, на його утриманні знаходиться його малолітній син та мати-пенсіонерка, у якої захворювання суглобів ніг, вже протягом чотирьох років вони проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, як зазначає обвинувачений, прокурор неодноразово наголошував інші адреси, куди нібито були направлені повістки про виклик до суду, де на думку обвинувачення, апелянт переховувався від слідства, але жодних доказів обумовленості цих адрес прокурор не надав.

Також апелянт вказує про відсутність у нього судимостей, упродовж дев`яти місяців перебування під вартою в ДУ «Київський СІЗО» він дотримується всіх вимог, які передбачені КВК України. Зазначає, що ризик втечі не виникає лише внаслідок відсутності місця реєстрації на не окупованій території, він проживає вже довгий час за однією адресою зі своєю родиною. Вказує також, що ризик втечі неминуче зменшується зі сплином часу, проведеного у в`язниці та у зв`язку з тим, що він вже 9 місяців перебуває під вартою, ризик втечі неминуче зменшився.

Щодо ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, то апелянт вказує, що на сьогоднішній день досудове розслідування завершено, обвинувальний акт направлено до суду, будь-яких інших речей та документів не існує фізично і вони не можуть впливати ні в якому разі на цей ризик.

Щодо ризику перешкоджання кримінального провадження іншим чином, апелянт зазначає, що він також не може оцінюватися абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами, втім жодних доказів цього у клопотанні не наведено. Також апелянт зазначає, що ризик здійснення тиску на свідків можу бути визнано належною підставою на початкових стадіях провадження та не може ґрунтуватись лише на ймовірності суворого покарання, а повинен бути пов`язаний із конкретними фактами. Однак зі сплином часу інтереси слідства стають недостатніми для обґрунтування тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики з часом зменшуються, відсутність роботи або сім`ї не дає підстав вважати, що особа схильна до повторного вчинення злочину, натомість обвинувачений зазначає, що у нього є сім`я та міцні соціальні зв`язки, про що він надав відповідні докази.

Апелянт наголошує, що він раніше не судимий, не притягувався до кримінальної до адміністративної відповідальності, та звертає увагу, що суд не розглядав матеріали, яке надало слідство, на предмет їх законності, достовірності та об`єктивності, а тому ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, ґрунтується тільки на припущенні прокурора і не є об`єктивним за відсутності доказів і обґрунтувань

Окрім іншого, апелянт вказує, що з урахуванням його майнового стану, відсутності рухомого та нерухомого майна, рахунків в банках, того, що він, його син, цивільна дружина та матір проживають в однокімнатній квартирі, він не має можливості сплатити заставу у розмірі, визначеному судом, а тому з урахуванням викладених ним обставин, просить зменшити розмір визначеної судом застави.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0000885 по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК Українита ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів з визначенням розміру застави.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.09.2024 клопотання прокурора задоволено та продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартоюстроком на 60 (шістдесят) діб, тобто до 25.11.2024 року, включно з визначенням розміру застави, що становить 650 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1 968 200 (один мільйон дев`ятсот шістдесят вісім тисяч двісті) гривень.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, потерпілих та представника потерпілого, обвинувачених та їх захисників для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як правильно встановив суд першої інстанції, характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів проти власності та нетяжких злочинів проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, організованою групою, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який будучи працездатним офіційно не працевлаштований, а отже не має постійного джерела доходів, перебував у розшуку, згідно із обвинувальним актом обвинувачується за аналогічними фактами за ч.4 ст. 190 КК України, вчинених у складі організованої групи, яке перебуває на розгляді Дніпровського районного суду м. Києва, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи обвинуваченого про наявність у нього постійного місця проживання у м. Києві, знаходження на його утриманні малолітнього сина та матері-пенсіонерки, як на наявність міцних соціальних зв`язків та відсутності ризику переховування від суду, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки, дані обставини, хоч і свідчать про наявність у обвинуваченого певних соціальних зв`язків, однак, з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставини кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому, не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Окрім того, як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, тобто постійного офіційного джерела доходів не має, що ставить під обґрунтований сумнів можливість останнього утримувати сина та матір. До того ж, жодних даних про наявність у обвинуваченого сина надані суду апеляційної інстанції матеріали не містять, як не долучено таких даних і обвинуваченим до апеляційної скарги.

Посилання обвинуваченого, на те, що перебуваючи упродовж 9 місяців під вартою в ДУ «Київський СІЗО» він дотримується всіх вимог передбачених КВК України, самі по собі не можуть мінімізувати встановлені на даний час у кримінальному провадженні ризики та, з огляду на підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, на даному етапі провадження не можуть бути підставою для застосування до нього іншого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, як про це просить обвинувачений.

Твердження обвинуваченого про те, що він раніше не судимий, а також не знав, що перебуває у розшуку, не спростовує обґрунтованість ризику та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також ж не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, на даному етапі провадження, яке наразі триває,докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на потерпілих та свідків, які ще не допитані у даному кримінальному провадженні, з метою зміни ними показань.

Щодо посилань обвинуваченого на те, що ризик здійснення тиску на свідків може бути визнаний на початкових стадіях провадження, то колегія суддів зауважує, що обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом безпосереднього дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, в тому числі, шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, тощо. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про відсутність ризиків, які можуть свідчити про те, що обвинувачений може знищити сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, колегія суддів до уваги не бере, оскільки відповідно до оскаржуваної ухвали, такі ризики судом першої інстанції встановлені не були.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про надмірний розмір застави, то колегія суддів, вважає їх безпідставними, з урахуванням встановлених на даний час ризиків, характеру та обставин інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується, та інших обставин, що мають значення, у даному випадку, зокрема, розміру шкоди, завданої інкримінованим кримінальним правопорушенням, а тому на переконання колегії суддів,визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі шістсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інші протиправні дії.

Враховуючи вищенаведене, колегія доходить висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 27 вересня 2024 року, в частині продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , строком на 60 (шістдесят) діб, тобто до 25.11.2024, включно з визначенням розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4