Справа № 444/2374/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/1798/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Жовківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2024 року про накладення арешту,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

власника майна ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7

встановила:

вищевказаною ухвалою клопотання старшого слідчого СВ відділу поліції №2 Львівського районного управління поліції №1 ГУ НП у Львівській області капітана поліції ОСОБА_9 - задоволено.

Накладено арешт на майно, яке було виявлено та вилучено під час проведення обшуку у АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: мобільний телефон «Iphone 16 ProMax» серійний номер НОМЕР_1 : НОМЕР_2 IME12: НОМЕР_3 , з метою забезпечення збереження речових доказів, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню та встановленню істини у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000051 від 20.09.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України.

Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Жовківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2024 року та постановити нову ухвалу, якою повністю відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ відділу поліції №2 Львівського районного управління поліції №1 ГУ НП у Львівській області капітана поліції ОСОБА_9 про арешт майна.

Окрім того просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Жовківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2024 року, оскільки ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, а отримано оскаржувану ухвалу нарочно ОСОБА_6 тільки 03.12.2024.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт покликається на те, що ухвала винесена внаслідок неповноти судового розгляду, із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушення вимог кримінального процесуального закону.

Звертає увагу на те, що з клопотанням про накладення арешту на майно звернувся неналежний суб`єкт (слідчий), який не наділений відповідним правом, що повністю проігноровано слідчим суддею при винесені оскаржуваної ухвали.

Зазначає, що клопотання про арешт майна подано до суду після спливу встановленого законом строку у 48 годин після вилучення майна на 26 день після вилучення майна.

Вказує, що твердження слідчого щодо ризиків блокування вилученого телефону його власником жодним доказом не підтверджені та спростовуються наявним в матеріалах справи протоколом обшуку від 30.10.2024, в якому чітко зазначено, що вилучений телефон ОСОБА_6 передала добровільно з відкритою системою логічного захисту.

Крім цього, змістом протоколу від 30.10.2024 підтверджено, що слідчий оглянув телефон під час обшуку.

Акцентує увагу на тому, що єдиний мотив слідчого судді факт визнання вилученого у ОСОБА_6 майна речовим доказом. Інші мотиви в оскаржуваній ухвалі не наведені.

Зазначає, що слідчий ввів в оману суд та в своєму клопотанні стверджує, що телефон був вилучений під час обшуку місця проживання ОСОБА_10 . Однак за змістом протоколу обшуку чітко відображено, що обшук проводився за місцем проживання ОСОБА_6 , а не ОСОБА_10 , який ніколи не проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування станом на дату розгляду клопотання слідчого. Проте ст. слідчим СВ відділу поліції №2 Львівського РУП №1 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 навмисно не повідомлено відповідно до закону слідчих суддів Жовківського районного суду Львівської області про визначення вищого органу розслідування у кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді, виступ представника власника майна адвоката ОСОБА_7 та власника майна ОСОБА_6 , на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечив проти апеляційних вимог, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Поважність причин пропуску адвокатом ОСОБА_7 строку на подачу апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому цей строк необхідно поновити.

Відповідно до пункту 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження. Статтею 132 КПК України встановлені загальні умови, що не допускають застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно ст. 170 КПК України - арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про його арешт.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно з вимогами ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України), наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК), розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Під час апеляційного розгляду колегією встановлено, що зазначені вимоги закону слідчим суддею належним чином дотримані.

Досудовим розслідуванням встановлено, що службові особи ТОВ «Автомагістраль-Південь», з метою заволодіння бюджетними коштами, внесли завідомо недостовірні відомості до офіційних документів - актів приймання-передачі виконаних робіт форми КБ-2в, шляхом внесення недостовірних відомостей про обсяги та вартість виконаних робіт, а також залучення техніки та ресурсів, внаслідок чого заволоділи бюджетними коштами у великих розмірах.

Відомості про дане кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000051 від 20.09.2022 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

Постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ НІ України від 31 жовтня 2024 року мобільний телефон «Iphone 16 ProMax» серійний номер НОМЕР_4 і IMEIl: НОМЕР_5 : НОМЕР_3 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні N? 0000051 від 20.09.2022 року.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст.170 КПК України.

Під час розгляду клопотання сторони обвинувачення слідчий суддя правильно встановив, що враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, наслідки арешту, розумність та співрозмірність обмеження права власності, завдання кримінального провадження, інші обставини, а тому, з метою забезпечення кримінального провадження, з метою збереження речових доказів, недопущення їх втрати чи зміни та використання їх у доказуванні клопотання підлягає задоволенню.

Колегія суддів також враховує, що зазначений захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які, в свою чергу, чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України. Поряд з цим, власник або інший володілець майна, відповідно до вимог ст. 174 КПК України, має право звернутися із клопотанням про скасування накладеного арешту.

Щодо доводів скарги про те, що клопотання про арешт майна подано до суду після спливу встановленого законом строку у 48 годин після вилучення майна, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Вказана норма закону, виходячи з її змісту, не передбачає неможливості розгляду слідчим суддею клопотання про арешт майна в разі порушення строків звернення з таким клопотанням до суду, а лише регулює дії слідчого та прокурора у випадку недотримання ними зазначеної норми закону. За умови доведеності прокурором передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на майно, факт порушення встановленого законом строку звернення з клопотанням до суду сам по собі не являється достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого чи прокурора про арешт майна.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апелянта про те, що слідчим суддею повністю проігноровано, при винесені оскаржуваної ухвали, що з клопотанням про накладення арешту на майно звернувся неналежний суб`єкт (слідчий), з огляду на таке.

Так, згідно з положеннями ч.1 та ч.2 ст.64-2 КПК третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Таким чином, процесуальним законом визначено коло осіб, які мають право на звернення з клопотанням про арешт майна, до якого входять зокрема прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Відносно доводів апелянта щодо неналежного суб`єкта звернення із клопотання, колегія суддів зазначає, що частина 2 у зв`язку з частиною 1 статті 64-2 КПК є нормою дефініцією, яка визначає одного з учасників кримінального провадження. Тому, її завданням не є встановлення диференційованого порядку звернення із клопотанням про арешт майна в порівнянні з приписом ч. 1 ст. 171 КПК, за яким з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

В даному кримінальному провадженні з клопотанням про арешт майна звернувся слідчий за погодженням із прокурором, тому твердження представника власника майна про порушення вимог ст.64-2 КПК визнається колегією суддів безпідставним.

Колегія суддів звертає увагу, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно в даному кримінальному провадженні було погоджено прокурором, що свідчить про здійснення прокурорського нагляду за змістом цього клопотання та погодження прокурора із необхідністю застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що твердження слідчого щодо ризиків блокування вилученого телефону його власником жодним доказом не підтверджені та спростовуються наявним в матеріалах справи протоколом обшуку від 30.10.2024, в якому чітко зазначено, що вилучений телефон ОСОБА_6 передала добровільно з відкритою системою логічного захисту, є безпідставними, оскільки майно, на яке старший слідчий просить накласти арешт, має, як речовий доказ, важливе значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, що є необхідним для забезпечення повноти досудового розслідування і встановлення дійсних та фактичних обставин, які підлягають доказуванню.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Порушень норм кримінального процесуального закону, невідповідності висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає, а тому доводи представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді є непереконливими та безпідставними і такі апеляційний суд відхиляє.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

поновити представнику власника майна ОСОБА_6 адвокату ОСОБА_7 строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Жовківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2024 року.

Ухвалу слідчого судді Жовківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді