Провадження №11-кп/801/1395/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників судового провадження:

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2024 року,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора ОСОБА_7 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 задоволено.

Продовжено ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 12.01.2025 включно із визначеною сумою застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60 560 грн., відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 25.01.2024.

У разі внесення застави, покладено на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки, визначені ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.01.2024.

Мотивуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції зазначив, що в судовому засіданні прокурором доведено продовження існування ризиків, які були підставою для застосування запобіжного заходу, та на даному етапі провадження застосування більш м`яких запобіжних заходів, не забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений не заперечує щодо продовження строку тримання під вартою, однак просить судове рішення скасувати та застосувати до нього Закон України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі Закон № 3886-IX).

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є незаконна та необґрунтована, винесена без урахування всіх фактичних обставин справи та Закону України № 3886-IX.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити, не заперечував щодо проведення судового розгляду у відсутність прокурора.

Прокурор ОСОБА_7 надіслав до апеляційного суду заяву про проведення судового розгляду в його відсутність через зайнятість у іншому кримінальному провадженні.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

За правилами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити вищезазначені дії.

На переконання апеляційного суду, висновки суду першої інстанції про необхідність продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованими.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи або продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як убачається з ухвали суду, прокурором під час судового засідання доведені ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Судом першої інстанції установлено, що обвинувачений ОСОБА_6 не має стійких соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходу, раніше неодноразово переховувався від суду та був оголошений у розшук.

З огляду на це, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачений, не перебуваючи під вартою, може і надалі переховуватись від суду, може чинити тиск на свідків у вказаному кримінальному провадженні, оскільки йому відоме їх місце проживання, а також може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому з матеріалів провадження вбачається, що при вирішенні питання щодо продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків переховування обвинуваченого від суду, впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

На переконання апеляційного суду, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Таким чином, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції в частині продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою апеляційний суд не вбачає.

Що ж стосується вимог обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування до нього Закону України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», то апеляційний суд зазначає наступне.

З системного аналізу вимог ст. ст.184, 199 КПК України при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, встановлювати конкретну кваліфікацію діяння, за яке особа повинна притягуватися до кримінальної відповідальності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Таким чином, вимоги обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування до нього положень Закону України № 3886-IX спочатку мають бути перевірені судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті при ухваленні остаточного судового рішення, а не під час перевірки апеляційним судом ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За таких обставин, підстав для скасування ухвали про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відповідно до викладених у апеляційній скарзі доводів апеляційний суд не вбачає.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 для дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки та розгляду кримінального провадження в розумні строки.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4