Справа № 522/4448/17
Провадження по справі № 1-кп/522/1965/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретарів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні об`єднанні обвинувальні акти в кримінальному провадженні № 0000096 від 27.11.2013, №0000180 від 22.02.2017, стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, маючого вищу освіту, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, інструктора спортивно- оздоровчого клубу «Yes», раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ст. 358 КК України,-

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеси, громадянина України, маючого вищу освіту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого, працюючого у ТОВ «Інтертранссервіс» на посаді заступника директора по комерційній частині,-

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України,-

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Одеси українця, громадянина України, маючого вищою освіту, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого, працюючого у ТОВ «Інтертранссервіс» на посаді менеджера з транспортної експедиторської діяльності,-

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України,

за участю прокурорів - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

захисників обвинувачених - адвокатів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

представника Міністерства оборони України - ОСОБА_17 ,

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 обвинувачуються в тому, що в липні 2013 року, ОСОБА_5 вступив у попередню змову із заступником директора державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» (далі - ДП МОУ «ОЗБМ») ОСОБА_6 та заступником директора з комерційних питань ДП МОУ «ОЗБМ» ОСОБА_7 , надавши їм згоду на пособництво у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовими особами своїм службовим становищем, тобто, сприяти вчиненню злочину іншими співучасниками шляхом усунення перешкод та іншим чином сприяти приховуванню злочину.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , будучи посадовими особами ДП МОУ «ОЗБМ», які виконують організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарчі функції, усвідомлювали, що відповідно до положень ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Як працівники ДП МОУ «ОЗБМ» вони знали, що відповідно до вимог ч.2 ст. 131 КЗпП України зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства і вживати заходів до запобігання шкоді, а також що відповідно до п. 6.1 статуту підприємства функції щодо управління його майном, яке є державною власністю, здійснює виключно Міністерство оборони України (Орган управління майном).

Таким чином, ОСОБА_18 та ОСОБА_7 , будучи заступниками директора ДП МОУ «ОЗБМ», повинні були вживати заходи щодо належної організації роботи підприємства та підпорядкованих осіб, збереження та використання майна підприємства за його призначенням та на користь підприємства. Однак, зловживаючи своїм службовим становищем та використовуючи його всупереч інтересам підприємства, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що нежитлове приміщення загальною площею 333 кв.м., розташоване на першому поверсі 9-ти поверхового будинку за адресою: АДРЕСА_5 , належить державі в особі Міністерства оборони України та перебуває у господарському віданні ДП МОУ «ОЗБМ», дізнавшись завдяки своєму службовому становищу, що право власності на вказане приміщення не оформлено за ДП МОУ «ОЗБМ» у встановленому законом порядку, вирішили незаконно заволодіти ним шляхом оформлення права власності на вказане приміщення на підконтрольну їм особу

та у подальшому перепродати.

З цією метою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підшукали ОСОБА_5 , який погодився незаконно оформити на своє ім`я право власності на нежитлове приміщення загальною площею 333 кв.м., розташоване на першому поверсі 9-ти поверхового будинку за адресою: АДРЕСА_5 та у подальшому з метою приховування злочину перепродати його, а також фізичну особу - підприємця ОСОБА_19 , який має право проводити технічну інвентаризацію об`єктів нерухомості, та який не знав про протиправні дії ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

25 липня 2013 року ОСОБА_5 з метою усунення перешкоди у вчиненні злочину звернувся до ОСОБА_19 в офіс АДРЕСА_6 з метою виготовлення технічного паспорту на нежитлове приміщення площею 333 м2, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , без отримання якого неможливо здійснити подальші дії по оформленню право власності на вказане приміщення, та надав свій паспорт громадянина України, ідентифікаційний код, а також завідомо підроблене свідоцтво № НОМЕР_1 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам держаних стандартів, будівельних норм і правил від 14.01.2010 на вказане приміщення, нібито виданий інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, завіривши при цьому ОСОБА_19 , що він має майнові права на цей об`єкт, однак інші необхідні документи втрачено.

Отримавши від ОСОБА_19 виготовлений технічний паспорт на приміщення, ОСОБА_5 31 липня 2013 року з метою усунення перешкод у вчиненні злочину подав до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції за адресою: м. Одеса, вул. Старицького, 10/А, заяву про державну реєстрацію права власності на вказане приміщення, оскільки співучасники розуміли, що без державної реєстрації на ОСОБА_5 права власності на приміщення вони не зможуть ним заволодіти та розпорядитись на власний розсуд. До заяви ОСОБА_5 долучив документи, у тому числі завідомо підроблене свідоцтво відповідності збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил НОМЕР_7 від 14.01.2010 на це приміщення, нібито видане інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, у якому ОСОБА_5 вказаний як замовник будівництва вказаного приміщення.

13.08.2013 о 17:23 годині державним реєстратором ОСОБА_20 з порушенням вимог ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952 - IV від 01.07.2004 було прийняте рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на приміщення АДРЕСА_7 , про що був сформований відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер витягу 7916036), який був виданий ОСОБА_5 разом із свідоцтвом на ім`я ОСОБА_5 про право власності від 13.08.2013 (індексний номер 7915831).

За результатом протиправних дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які за попередньою змовою групою осіб, зловживаючи своїм службовим становищем, за пособництвом ОСОБА_5 , незаконно заволоділи державним нерухомим майном у вигляді нежилого приміщення площею 333 м2, розміщеного за адресою: АДРЕСА_5, яке належить державі в особі Міністерства оборони України та перебуває у господарському віданні ДП МОУ «ОЗБМ», ринкова вартість якого станом на день відчуження - 13.08.2013, згідно висновку судово - будівельної експертизи складала 1 080 000 гривень, Міністерству оборони України спричинено матеріальну шкоду в особливо великому розмірі.

Крім того, ОСОБА_5 , достовірно розуміючи, що він не являється замовником об`єкту будівництва нежилого приміщення, розміщеного за адресою: АДРЕСА_5 та ніколи не подавав ніяких документів щодо його будівництва до інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, з метою отримання технічного паспорту на вищевказане приміщення 25.07.2013, перебуваючи за адресою розташування робочого місця фізичної особи - підприємця ОСОБА_21 , який мас право проводити технічну інвентаризацію об`єктів нерухомості, в офісі АДРЕСА_19, надав останньому, тобто використав заздалегідь підроблене свідоцтво НОМЕР_7 від 14.01.2010 про відповідність збудованого об`єкту проектній документації, вимогам держаних стандартів, будівельних норм і правил від 14.01.2010 на нежиле приміщення, розміщене за адресою: АДРЕСА_5, начебто видане інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, у якому ОСОБА_5 вказаний як замовник об`єкту будівництва вказаного приміщення.

Продовжуючи протиправні дії, ОСОБА_5 , з метою незаконного оформлення на своє ім`я права власності на нежитлове приміщення, розміщене за адресою: АДРЕСА_5, діючи умисно, приблизно о 16 годині 45 хвилин 31.07.2013, знаходячись у приміщенні реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Старицького, 10/А, подав до вказаної установи, тобто використав заздалегідь підроблене свідоцтво НОМЕР_7 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам держаних стандартів, будівельних норм і правил від 14.01.2010 на нежиле приміщення, розміщене за адресою: АДРЕСА_5, начебто видане інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, у якому ОСОБА_22 вказаний як замовник об`єкту будівництва вказаного приміщення.

Продовжуючи протиправні дії, ОСОБА_5 , маючи на меті незаконне оформлення на своє ім`я нежилого приміщення, розміщеного за адресою: АДРЕСА_5, з метою резервування нової адреси вищевказаного об`єкту нерухомості, діючи умисно, 12.08.2013, знаходячись у будівлі Одеської міської ради, розташованої за адресою: м. Одеса, пл. Думська, 1, надав до юридичного департаменту Одеської міської ради, тобто використав заздалегідь підроблене свідоцтво НОМЕР_7 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам держаних стандартів, будівельних норм і правил від 14.01.2010, у якому ОСОБА_5 вказаний як замовник об`єкту будівництва вказаного приміщення, у якому ОСОБА_5 вказаний як замовник об`єкту будівництва вказаного приміщення.

Згідно листа інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Одеській області від 19.11.2013 № 05/1-10937 свідоцтво НОМЕР_7 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 14.01.2010 на приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_5, не видавалося.

Відповідно до висновку судово - технічної експертизи документів, проведеної Одеським науко - дослідним інститутом судових експертиз № 1367/03 від 14.04.2014 включно друковані тексти, відтиск печатки, підпис у свідоцтві НОМЕР_7 про відповідність збудованого об`єкта проектній

документації, вимогам держаних стандартів, будівельних норм і правил від

14.01.2010 виконані електрофотографічним способом за допомогою

електрофотографічного апарату з кольоровим зображенням (копіювальний

апарат, багатофункціональний друкуючий пристрій) та який являє собою кольорову копію.

Продовжуючи протиправні дії, 21 серпня 2013 року ОСОБА_5 , діючи умисно, звернувся до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції із заявою про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з метою виправлення технічної помилки у прізвищі заявника, до якої додав документи, тобто використав завідомо підроблене свідоцтво про право власності від 13.08.2013 (індексний номер 7915831), а також завідомо підроблений витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.08.2013 (індексний номер 7916036), оскільки вказані документи містили недостовірні відомості про те, що ОСОБА_5 є власником приміщення АДРЕСА_7 .

Продовжуючи протиправні дії, ОСОБА_5 з метою заволодіння чужим майном шляхом обману 22.08.2013, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_8 , надав приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_23 , тобто використав завідомо підроблені витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.08.2013 (індексний номер 8294587), а також свідоцтво про право власності від 21.08.2013, у яких ОСОБА_5 вказаний як власник нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.04.2014 №815/116/14 рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_20 № 4965908 від 13.08.2013, яким проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення № 101, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , за ОСОБА_5 , визнано протиправним та скасовано.

Окрім того, у липні 2013 року, у ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які діяли за попередньою змовою, виник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи в особливо великому розмірі шляхом обману, а саме реалізації об`єкту нерухомості - нежилого приміщення площею 333 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , по підробленим документам за відсутністю майнових прав на нього.

Реалізуючи розроблений план, з метою маскування своїх злочинних дій та надання видимості законного права власності на вказане приміщення, 31.07.2013 ОСОБА_5 звернувся до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції за адресою: м. Одеса, вул. Старицького, 10/А, та надав документи, у тому числі завідомо підроблене свідоцтво відповідності збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил НОМЕР_7 від 14.01.2010 на приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_5, нібито видане інспекцією Державною архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, у якому ОСОБА_5 вказаний як замовник будівництва вказаного приміщення.

13.08.2013 державним реєстратором ОСОБА_24 було прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на приміщення АДРЕСА_7 , про що був сформований відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер витягу 7016036), який був виданий ОСОБА_5 разом із свідоцтвом на ім`я ОСОБА_5 про право власності від 13.08.2013 (індексний номер 7015831) на вказане приміщення.

21 серпня 2013 року ОСОБА_5 повторно звернувся до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції із заявою про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 4965908 від 13.08.2013, з метою виправлення технічної помилки у його прізвищі. 21.08.2013 державним реєстратором ОСОБА_20 було прийнято рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №5194584 від 21.08.2013, після чого нею був сформований новий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.08.2013 (індексний номер 8294587) та разом із свідоцтвом про право власності від 21.08.2013 на вищевказане приміщення видано ОСОБА_5 .

У свою чергу, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підшукали особу - ОСОБА_25 , якого завірили, що вони є власниками нежилого приміщення АДРЕСА_20, АДРЕСА_9 , хоча достовірно знали, що вказане приміщення належить ДП МОУ «ОЗБМ», показали приміщення та підроблені документи на нього, запропонувавши придбати його за 80 000 доларів США.

Повіривши ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_25 виявив бажання придбати це приміщення. Покупцем повинна була виступити сестра ОСОБА_25 - ОСОБА_26 , оскільки купівля приміщення планувалася за її особисті кошти.

22.08.2013 у супроводі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до приватного нотаріуса ОМНО ОСОБА_23 , за адресою: АДРЕСА_8 , прибув ОСОБА_5 та надав для оформлення угоди завідомо підроблені витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.08.2013 та свідоцтво на право власності від 21.08.2013, у яких було вказано, що ОСОБА_5 є власником нежилого приміщення № 101, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 .

У той же день приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_23 було

нотаріально засвідчено договір купівлі - продажу, за умов якого ОСОБА_5

передає у власність (продає), а ОСОБА_26 приймає у власність

(купує) нежиле приміщення № 101, загальною площею 333 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Після підписання угоди у приміщенні для розрахунків нотаріальної контори ОСОБА_25 у присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за попередньою домовленістю передав ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 80 000 доларів США, про що останній власноручно написав відповідну розписку. Після цього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 розділили між собою отримані кошти та використали їх на власний розсуд.

Реалізувавши розроблений план, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів, достовірно знаючи, що реалізований об`єкт нерухомості їм не належить та майнові права на нього ними здобуті незаконно, шляхом обману заволоділи грошовими коштами ОСОБА_26 у сумі 80 000 доларів США, що згідно до відомостей НБУ, станом на 22.08.2013 складало 639 200 гривень, заподіявши їй майнову шкоду в особливо великому розмірі.

Окрім того, в липні 2013 року, органом досудового розслідування ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 обвинувачувались в тому що з метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на заволодіння державним нерухомим майном в особливо великому розмірі, а саме нежитловим приміщенням загальною площею 333 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , яке належить державі в особі Міністерства оборони України та перебуває у господарському віданні ДП МОУ «ОЗБМ», ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_7 , працюючи на той час заступниками начальника ДП МОУ «ОЗБМ», будучи службовими особами, вирішили незаконно заволодіти майновими правами на вказаний об`єкт нерухомості та переоформити право власності на підконтрольну їм особу шляхом подачі до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області завідомо підроблених документів.

Реалізуючи розроблену схему, ОСОБА_6 спільно із ОСОБА_7 , зловживаючи своїм службовим становищем, діючи всупереч інтересам підприємства та поза межами наданих їм статутом ДП МОУ «ОЗБМ» повноважень, вступили у злочинну змову із ОСОБА_5 , який не являючись працівником ДП МОУ «ОЗБМ», надав згоду сприяти вчиненню злочину шляхом переоформлення нежилого приміщення загальною площею 333 м.кв., розташованого за адресою: АДРЕСА_5, на своє ім`я.

З цією метою, 31.07.2013 ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_27 та ОСОБА_7 подав до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, до якої долучив завідомо підроблений документ - свідоцтво відповідності збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил НОМЕР_7 від 14.01.2010 на нежиле приміщення, розміщене за адресою: АДРЕСА_5, начебто видане інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, у якому ОСОБА_5 вказаний як замовник об`єкту будівництва вказаного приміщення.

13 серпня 2013 року державним реєстратором ОСОБА_20 було прийняте рішення про державну реєстрацію права власності на приміщення АДРЕСА_7 , за ОСОБА_5 , про що був сформований витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, та виданий ОСОБА_5 разом із свідоцтвом про право власності, відповідно до яких останній є власником вказаного приміщення.

За результатом протиправних дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які будучи службовими особами, за попередньою змовою групою осіб, зловживаючи своїм службовим становищем, за пособництвом ОСОБА_5 незаконно заволоділи державним нерухомим майном у вигляді нежилого приміщення площею 333 м2, розміщеного за адресою: АДРЕСА_5, яке належить державі в особі Міністерства оборони України та перебуває у господарському віданні ДП МОУ «ОЗБМ», ринкова вартість якого станом на день відчуження - 13.08.2013, складала 1 080 000 гривень, тим самим спричинили державі у особі Міністерства оборони України матеріальну шкоду в особливо великому розмірі.

В подальшому у ОСОБА_5 , який діяв за попередньою змовою із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , розуміючи, що майно - нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , одержано ними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння - заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі, тобто, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення правочину з цим майном з метою легалізації (відмивання) доходів.

З цією метою ОСОБА_6 та та ОСОБА_7 підшукали осіб - ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , які погодились придбати нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , за 80000 доларів США.

22.08.2013 у супроводі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до приватного нотаріуса ОМНО ОСОБА_23 , за адресою: АДРЕСА_8 , прибув ОСОБА_5 та надав для оформлення угоди завідомо підроблений витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.08.2013 та свідоцтво про право власності від 21.08.2013, у яких було вказано, що ОСОБА_5 є власником нежилого приміщення № 101, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 .

У той же день приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_23 було

нотаріально засвідчено договір купівлі - продажу, за умов якого ОСОБА_5

передає у власність (продає), а громадянка ОСОБА_26 приймає у власність

(купує) нежиле приміщення № 101, загальною площею 333 кв.м., що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_5 .

Після підписання угоди у приміщенні для розрахунків нотаріальної контори ОСОБА_25 у присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за попередньою домовленістю передав ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 80000 доларів США, про що останній власноруч написав розписку про отримання. Після цього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 розділили між собою отримані кошти та використали їх на власний розсуд.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 повідомив, що з 2011 по 2017 рік займався тренерством. В 2013 році вирішив придбати зал для спорту щоб здійснювати підготовку пауерліфтеров. Одного дня йому зателефонував невідомий чоловік, який представився ОСОБА_28 та повідомив, що він являється юристом по супровіду операцій по нерухомості. При особистій зустрічі ОСОБА_29 представився представником власника та запропонував до продажу приміщення площею 333 м.кв. Він показував ОСОБА_5 план приміщення, довіреність на приміщення. Один раз ОСОБА_30 був у вказаному приміщенні, воно було пусте та у стані під ремонт. Вони декілька разів ще зустрічалися та обговорювали умови, зійшлися на вартості 200000 гривень. В реєстраційну службу ОСОБА_30 документи на подавав. Весь пакет документів подавав ОСОБА_29 . Обвинувачений ОСОБА_5 не сумнівався у діях ОСОБА_28 , так як він був юристом і в його інтересах було надання допомоги при купівлі приміщення.

За умовами домовленості ОСОБА_5 передав половину оговореної вартості, але потім змінив думку щодо покупки майна, на що ОСОБА_29 йому повідомив, що у такому разі ОСОБА_30 загубить вкладені гроші і запропонував продовжити оформлення приміщення, а потім він допоможе перепродати вказане приміщення іншій особі.

Через деякий час після оформлення ОСОБА_29 повідомив про наявність нового клієнта і необхідність зустрітися для оформлення договору купівлі - продажу приміщення.

У нотаріуса ОСОБА_31 надав йому 240800 тисяч гривень, на що ОСОБА_30 написав йому розписку про отримання 80 тисяч доларів США, так як про це його просив ОСОБА_32 . Договір купівлі - продажу був оформлений на ОСОБА_33 . Сторони підписали договір, після чого ОСОБА_30 не бачив покупців. У нотаріуса обвинувачений ОСОБА_5 навіть не спілкувався з ОСОБА_34 . Під час укладення угоди обвинувачених ОСОБА_35 та ОСОБА_36 не було. Вважає, що свідки вводять в оману суд, вказуючи проте, що, начебто, ОСОБА_35 та ОСОБА_37 були присутні з ним у нотаріуса.

Як пояснив ОСОБА_5 обвинувачених ОСОБА_35 і ОСОБА_36 він знає, але не пам`ятає за яких обставин з ними познайомився. Ближче познайомились уже під час досудового розслідування.

Проте, що є проблеми відносно майна заводу обвинувачений ОСОБА_38 дізнався вже в 2016 році, у зв`язку з чим він почав шукати координати ОСОБА_28 , але ніхто його не знав. Мобільний номер ОСОБА_28 на той момент вже був втрачений ОСОБА_56 під час викрадення у нього з машини його майна, у тому числі мобільного телефону з контактами ОСОБА_28 .

Як зазначив ОСОБА_5 , на момент укладення угоди йому не було відомо, що документи були підроблені, адже супровід угоди здійснював юрист, а усі процедури проходили узгодження в державних органах. Обвинувачений ОСОБА_30 вважає що він також є жертвою обставин, адже не знав про незаконність укладення угоди.

Під час досудового розслідування відбувався обвинувальний уклон, у зв`язку з чим він відмовився від надання свідчень відповідно до ст. 63 Конституції України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 повідомив суду, що з липня 2012 по серпень 2013 він працював на заводі на посаді директора з комерційних питань, тобто займався збутом продукції, спілкувався з постачальниками. На заводі працювало близько 100 людей. Завод виготовляв залізо - бетонні вироби, плити, палі для будівництва будинків, могли робити на замовлення вироби з металу, бетону, арматури, цементу.

Потім почалася зміна керівництва і його попросили звільнитися за власним бажанням.

Через декілька років його запросили до слідчого на вул. проспект Шевченка. Обвинувачений ОСОБА_7 повідомив, що він не має жодного відношення до продажу приміщення заводу, проте через деякий час отримав поштовим зв`язком відомості, що він перебуває у розшуку за підозрою у заволодінні майном заводу.

Вважає себе невинуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, адже на той момент він не був матеріально - відповідальною особою. За своїми функціональними обов`язками він не мав відношення до приміщення та документів на нього. Приміщення він нікому не показував. У нотаріуса при укладенні угоди він присутнім не був і не міг бути, адже зранку в робочий день та в робочу годину він не міг відлучитися з заводу. З обвинуваченим ОСОБА_5 він вперше спілкувався у слідчого. Потерпілу ОСОБА_39 обвинувачений ОСОБА_40 ніколи не бачив, не спілкувався, познайомився лише в ході досудового розслідування.

Обвинувачений ОСОБА_6 повідомив, що з 11.07.2012 він працював на заводі на посаді заступника директора, потім тимчасово виконував обов`язки директора, а з 24.07.2013 по 11.09.2013 знов займав посаду заступника директора, а потім звільнився з вказаної посади за власним бажанням.

Приблизно через 2 роки йому стало відомо, що на заводі незаконно було відчужено приміщення 333 м.кв. ОСОБА_6 пояснив суду, що не має до зазначеного факту жодного відношення. В той час ОСОБА_6 не був матеріально відповідальною особою.

З потерпілою ОСОБА_39 обвинувачений ОСОБА_6 знайомий не був, угоди з нею не складав, грошові кошти від потерпілої, або обвинуваченого ОСОБА_5 не отримував. Як зазначив обвинувачений ОСОБА_6 , в робочий час він не міг знаходитись у нотаріуса, адже не міг бути відсутній на роботі в робочий час.

Знає свідка ОСОБА_41 як орендувача приміщення розміром 3 м.кв. Коли ОСОБА_6 був т.в.о. директора, то фактично підписував договір оренди з ОСОБА_42 , тобто фактично тільки ставив резолюцію на договорі, так як займався цими питаннями адміністративно - фінансовий відділ заводу.

Завод був режимною територією, він був огороджений парканом, по периметру здійснювалась охорона заводу. На вході та виходу з території здійснювалась реєстрація.

Баланс заводу йому не передавали, тільки опис майна. Баланс він не хотів брати, так як у заводу були великі борги. Де знаходилась технічна документація на спірне майно, ОСОБА_6 не знає, так як відповідав за неї адміністративно - технічний відділ.

Допитана в якості потерпілої ОСОБА_26 повідомила суду, що в середені серпня 2013 її брат ОСОБА_43 запропонував вигідно вкласти грошові кошти. Через деякий час ОСОБА_26 та обвинувачений ОСОБА_30 склали угоду купівлі - продажу приміщення. Грошові кошти отримав ОСОБА_30 та розділив їх ще з двома особами, яких вона вже не пам`ятає. Вказані особи приєднались до ОСОБА_57 вже після підпису угоди, тобто у кабінеті де передавали грошові кошти. ОСОБА_30 написав розписку про отримання грошових коштів. Після чого ОСОБА_26 здавала в оренду вказане приміщення, доки не отримала лист з прокуратури про те, що документи на приміщення були підробленими. Грошові кошти потерпілій ОСОБА_26 не повернули. Приміщення повернули державі.

Допитаний в якості представника потерпілого ОСОБА_17 пояснив, що в 2014 році було подано позов до ОСОБА_26 про витребування нерухомого майна у власність держави. Власником майна являється Міністерство оборони України, що встановлено Приморським районним судом м. Одеси у цивільній справі. Ким на даний час завод використовується вказане приміщення, представнику потерпілого не відомо.

Допитана в якості свідка ОСОБА_20 пояснила, що працювала державним реєстратором з 2012 по 2014 -2015 рік. Зареєструвала приміщення по документам, які їй надали. Запити до ДАБК не направляла, могла направити запити до БТІ. Прийом громадян або документів вони не здійснювали, вона не контактувала з заявниками.

Свідок ОСОБА_20 пояснила, якщо б документи на приміщення викликали сумнів, то вона б відмовила в реєстрації або припинила реєстрацію.

Допитана в якості свідка ОСОБА_44 , повідомила суду, що працює у відділі державної реєстрації актів громадського стану Малиновського району в м. Одесі. Свідок ОСОБА_45 повідомила, що вона не може опізнати осіб, які в 2013 -2014 році подавали документи на реєстрацію приміщення 333 м.кв. Під час подачі документів, людина обов`язково пред`являє документи, що засвідчують особу (паспорт). В заяві на виготовлення документів заявник ставить свій підпис. В повноваження свідка не входило перевірення переліку документів, або їх дійсність. Вона лише працювала в канцелярії, тобто отримувала документи і передавала далі, іншим працівникам. Рішення щодо реєстрації об`єктів не приймала.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_19 повідомив, що він зробив технічний паспорт на приміщення АДРЕСА_7 . Замовляв паспорт обвинувачений ОСОБА_5 .

На той час приміщення було відчиненим, проте потребувало ремонту. Серед документів, які надав йому ОСОБА_5 , або інша особа, яка діяла від нього, було також свідоцтво про здачу об`єкту в експлуатацію. На момент прийняття документів свідок ОСОБА_19 вважав, що свідоцтво є оригіналом, а вже потім, слідчий йому повідомив, що свідоцтво є кольоровою копією.

Допитана в якості свідка нотаріус ОСОБА_23 повідомила, що посвідчувала договір купівлі - продажу приміщення від 22.08.2023 між ОСОБА_56 та ОСОБА_43. 22.08.2023 нею внесено до реєстру прав власності відомості, що вказане приміщення належить ОСОБА_46 .

Зазвичай сторони підписують договір у її кабінеті. Шаблон договору є стандартним. Сторони (продавець) надають правоустановчі документи, вона заходить в електронний реєстр. Коли посвідчують суму купівлі - продажу, нотаріус виходить з того, що кажуть сторони. Документи приносять за день - два, для того щоб вивчити по реєстрам заборон, перевірити паспорти по фінмоніторингу та інше. Про суму конкретно цього правочину, вона не пам`ятає. Сума відповідає оцінці експертів. Хто надавав документи - сторони правочину, або їх помічники, вона не пам`ятає. Сторони завжди перед правочином підтверджують про повний розрахунок.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_47 повідомив, що знав ОСОБА_48 , який попросив знайти покупця на приміщення, щоб ОСОБА_49 і в подальшому міг його орендувати. Після того, як ОСОБА_43 погодився купити приміщення, домовились про дату укладення договору.

ОСОБА_50 представляв ОСОБА_35 та ОСОБА_36 як директора та заступника директора заводу.

ОСОБА_47 побачив їх уперше біля нотаріальної контори, коли повинен був здійснений правочин, з обвинуваченими не розмовляв.

У документах була наявна якась помилка, у зв`язку з чим дату складання угоди було перенесено. Свідок ОСОБА_47 не був присутнім при складанні угоди.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_51 пояснив, що знімав приміщення під магазин у ОСОБА_35 та ОСОБА_36, які були директором та заступником директора заводу. ОСОБА_50 спочатку зробив там ремонт, працював, проте через деякий час йому повідомили, що завод продається та він повинен виїхати, або купити приміщення. ОСОБА_51 звернувся до ОСОБА_47 , щоб той знайшов покупцівна приміщення. Він знайшов ОСОБА_52 , який купив приміщення. Потім помінялась дирекція заводу і пред`явили їм права на приміщення. Вперше бачив ОСОБА_53 у день, коли надавав йому документи для перевірки, які отримав від ОСОБА_35 та ОСОБА_36, а другий раз біля офісу нотаріуса. У нотаріуса при заключенні угоди не був. Хто з ким розраховувався, як ділили гроші, він не бачив. Потім його виселили з приміщення на підставі припису суду.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_25 повідомив, що влітку 2013 року, ОСОБА_54 запропонував йому купити приміщення, щоб здати його в оренду з орендарями. Вони з ОСОБА_47 та орендарем ОСОБА_55 зустрілися та призначили дату огляду приміщення. В подальшому ОСОБА_25 зустрівся з керівниками заводу, а саме ОСОБА_86, ОСОБА_35 та ОСОБА_56 . Під час зустрічі свідок оглядав приміщення та документи, які в подальшому надав нотаріусу для перевірки їх справжності. Після того, як нотаріус підтвердив, що з документами все гаразд, сторони домовились про дату укладення угоди.

З першого разу оформити документи не представилось можливим, адже в прізвищі ОСОБА_57 була помилка. На наступний раз ОСОБА_25 в кабінеті нотаріуса віддала грошові кошти ОСОБА_58 , а він розділив гроші з ОСОБА_35 та ОСОБА_86. Після цього ОСОБА_30 написав розписку про отримання грошових коштів. Підписали договір купівлі - продажу, а в подальшому договір оренди з ОСОБА_42 .

Через деякий час вони отримали лист від воєнної прокуратури про те, що вказане приміщення було незаконним способом відчужено у держави. Почалося досудове розслідування, допити, очні ставки.

На даний момент приміщення повернуто державі.

Ураховуючи показання обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які не визнали своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, в ході судового розгляду судом були досліджені письмові докази в кримінальному провадженні, надані стороною обвинувачення в підтвердження вини ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях:

-Витяг з кримінального провадження № 0000096 від 27.11.2013 щодо незаконних дій, передбачених ст.190 ч. 4, ст. 209 ч. 3, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 України ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , внаслідок яких державі в особі Міністерства оборони України спричинено шкоду в сумі 1080000 гривень та ОСОБА_26 в сумі 639200 гривень; щодо незаконних дій ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 358 КК України;

-Заява тво директора ДП МОУ «ОЗБМ» щодо проведення перевірки законності продажу державного майна - нежитлового приміщення їдальні державного підприємства, площею 333 м.кв, приватним особам без погодження з власником;

-Лист ОСОБА_59 про відмову від сплати рахунку виставленого ДП МОУ «ОЗБМ» та щодо наявності з 22.08.2013 договору оренди з іншим власником;

-Копія договору №101 від 22.08.2013, складеного між ОСОБА_26 та ОСОБА_55 на нежитлове приміщення загальною площею 333 м.кв, яке розташоване на 1 поверсі будівлі №5 за адресою: АДРЕСА_10 ;

-Відповідь КП «БТІ» ОМР від 04.10.2013 про те, що станом на 31.12.2012 по АДРЕСА_17, право власності на нежитлові приміщення не зареєстровано;

-Рахунок ДП МОУ «ОЗБМ» до ОСОБА_59 на суму 6888 гривень;

-Договір найму від 01.05.2013, складеного між ДП МОУ «ОЗБМ» в особі тво ОСОБА_6 та ОСОБА_55 на приміщення загальною площею 3 м.кв;

-Копія договору зберігання від 02.01.2013 та від 01.05.2013, складеного між ОСОБА_55 та тво ОСОБА_6 ;

-Рішення виконавчого комітету Приморської районної Ради від 31.12.1986 про затвердження акту держаної комісії про прийом до експлуатації 9 етажного гуртожитка для малосімейних в/ч НОМЕР_2 по АДРЕСА_18;

-Акт державної прийомної комісії від 28.11.1985 про прийомку закінченого будівництвом об`єкту в експлуатацію;

-Висновок експертного дослідження №418 від 27.11.2013, відповідно до якого ранкова вартість приміщення станом на липень 2013 складає 1080000 гривень;

-Постанова про визначення підслідності від 27.11.2013, відповідно до якої старшим прокурором Одеської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України вирішено направити кримінальне провадження №0000096 за підслідністю до СУ ГУМВС України в Одеській області для подальшої організації досудового розслідування;

-Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.01.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_47 опізнав особу №3 як ОСОБА_60 , якого бачив один раз, коли останній спільно із ОСОБА_7 , перебуваючи у нотаріуса контролював продаж нежилого приміщення №10 за адресою: АДРЕСА_5 ;

- Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.01.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_47 опізнав особу №2 як ОСОБА_7 , якого бачив один раз, коли останній перебуваючи у нотаріуса контролював продаж нежилого приміщення №10 за адресою: АДРЕСА_5 ;

-Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.01.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_47 не зміг опізнати в особах №1- 4, ОСОБА_5 ;

-Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.01.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_19 опізнав особу №3 на ім`я ОСОБА_29 , яку бачив один раз та яка супроводжувала замовника технічної документації на нежиле приміщення АДРЕСА_7 ;

-Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.01.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_19 не впізнав жодної особи;

-Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.01.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_19 опізнав особу №2 на прізвище ОСОБА_30 , який підписував документи щодо отримання ним технічного паспорту;

-Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.01.2017, відповідно до якого підозрюваний ОСОБА_5 , посилаючись на ст. 63 КУ, відмовився від надання свідчень;

-Постанова про визнання потерпілим - Міністерство Оборони України в особі ОСОБА_17 ;

-Договір купівлі - продажу від 22.08.2013, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_26 , відповідно до якого вбачається відсутність підпису нотаріуса на печатці та у розділі «приватний нотаріус»;

-Заява від 22.08.2013 до приватного нотаріуса ОСОБА_23 , відповідно до якої встановлена відсутність печатки та підпису в графі «приватний нотаріус»;

-Свідоцтво на ОСОБА_5 про право власності від 21.08.2013 серія НОМЕР_8, на приміщення АДРЕСА_11 ;

-Копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого ОСОБА_5 має в приватній власності нежитлове приміщення АДРЕСА_12 ;

-Постанова від 21.01.2017 про визнання і приєднання до матеріалів досудового розслідування речових доказів від 21.01.2017, а саме: оригіналу договору купівлі - продажу нежилого приміщення №101, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_26 та документи (оригінали та копії), що стали підставою для вказаної угоди, які були вилучені в Одеській міській раді;

-Квитанція на ім`я ОСОБА_5 про сплату 120 гривень за послуги з ведення адресного реєстру, згідно заяви від 12.12.2013;

-Довідка від 12.08.2013 за №351418/1 про резервування адреси об`єкта нерухомого майна, а саме нежилого приміщення №101, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , складена на ім`я ОСОБА_5 ;

-чорнова копія свідоцтва заступника начальника інспекцій державного архітектурно - будівельного контролю в Одеській області від 14.01.2010 за № 15001744, складена на ім`я ОСОБА_5 про відповідність збудованого об`єкта (нежитлового приміщення, розташованого в АДРЕСА_5 , загальною площею 333 м. кв.) проектній документації, вимогам держаних стандартів, будівельних норм і правил;

- постанова про визнання та приєднання до матеріалів досудового розслідування речових доказів від 21.01.2017, а саме оригіналів документів, що вилучені у КП «Право», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська,5, які стали підставою для видачі ОСОБА_5 довідки з Адресного центру м. Одеси про резервування адреси об`єкта нерухомого майна №351418/1 від 12.08.2013;

- Довідка з ДП «Одеський завод будівельних матеріалів» від 23.01.2017, відповідно до якої вбачається, що з 11.06.2012 ОСОБА_6 обіймав посаду заступника директора підприємства, з 21.06.2012 на нього покладено тимчасове виконання обов`язків директора ДП, а з 24.07.2013 повернуто до виконання посади заступника директора, з 11.09.2013 звільнено з посади за власним бажанням. Обвинувачений ОСОБА_7 з 16.07.2012 обіймав посаду помічника директора з орендних відносин, з 01.08.2012 переведений на посаду заступника директора з комерційних питань, а з 11.09.2013 звільнений за власним бажанням. Довідка має додатки;

-Вимоги департаменту інформаційних технологій м. Києва і по Одеській області від 24.01.2017, відповідно до яких:

- ОСОБА_61 не притягувався до кримінальної відповідальності;

- ОСОБА_6 ухвалою Приморського районного суду від 10.02.2015 звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 367 КК України на підставі ст. 48 КК України;

-Відповідно до довідок КУ ООМЦПЗ від 25.08.2017 ОСОБА_6 та ОСОБА_61 в архіві і по картотеці не значаться;

-Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_25 опізнав особу №2, яка спільно з ОСОБА_5 та ще одним чоловіком в кінці серпня 2013 року, знаходячись за адресою: АДРЕСА_5 показували нежитлове приміщення їдальні №101, а також була присутня у нотаріуса при купівлі - продажу вказаного приміщення. А також ділила гроші між собою, ОСОБА_56 та третьою особою;

-Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_25 опізнав особу №3, яка спільно з ОСОБА_5 та ще одним чоловіком продавали нежиле приміщення столової АДРЕСА_7 . Не може стверджувати, що вказана особа була присутня у нотаріуса;

-Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_51 опізнав особу №4, як директора ДП ОСОБА_6 , який в травні 2013 року уклав з ним договір оренди столової, а також з серпня 2013 з ОСОБА_7 продали їдальню ОСОБА_25 ;

-Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_51 опізнав особу №1 як ОСОБА_61 , який запропонував йому придбати їдальню, а в подальшому свідок запропонував ОСОБА_43 купити вказану їдальню, що і було зроблено;

-Постанова про доручення здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень іншому органу досудового розслідування від 09.09.2014, відповідно до якої вбачається, що з 11.12.2013 кримінальне провадження знаходилось в провадженні слідчих Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Процесуальне керівництво здійснювалось військовою прокуратурою Одеського гарнізону. У зв`язку з неналежним виконанням службовими особами органу досудового розслідування завдань кримінального судочинства, здійснення досудового розслідування доручено СУ ГУ МВС України в Одеській області;

-Постанова від 26.02.2016 про збереження отриманих під час проведення негласних слідчих дій шляхом знаття інформації з транспортної телекомунікаційної мережі легалізованих записів розмов, які надійшли 25.02.2015 до військової прокуратури;

-Протокол №3/5677т 11.11.14 про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж мобільного телефону № НОМЕР_3 у період з 29.06.2014 по 01.08.2014;

-Постанова про повідомлення про підозру ОСОБА_5 від 19.01.2016, винесена прокурором військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_62 та вручена прокурором відповідно до підпису ОСОБА_5 15.09.2016 року об 11.30 годині;

-Постанова від 19.01.2016 про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного ОСОБА_5 у розшук;

-Вимоги департаменту інформаційних технологій м. Києв і по Одеській області від 16.09.2016, відповідно до яких ОСОБА_5 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності;

-Відповідно до довідки КУ ООМЦПЗ від 31.10.2016 ОСОБА_5 в архіві по картотеці не значиться;

-постанова про відновлення досудового розслідування від 15.06.2016;

-протокол затримання ОСОБА_5 від 15.09.2016 (фактичне затримання -15.09.2016 о 09:15 годині) на підставі ухвали про дозвіл на затримання з метою приводу;

-пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного, отримана ОСОБА_5 15.09.2016. Пам`ятка складена слідчим відділу СУ ОСОБА_63 ;

-ухвала слідчого судді Приморського району ОСОБА_64 від 16.09.2016 про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 80 розмірів заробітної плати, що дорівнює 110240 гривень;

-довідка в.о. начальника ІТТ ГУ НП в Одеській області про звільнення ОСОБА_5 з під варти з 17.09.2016 - після внесення застави;

-копія квитанції від 16.09.2016 про внесення ОСОБА_16 застави за ОСОБА_5 в сумі 110240 гривень на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області;

-ксерокопія позовної заяви ОСОБА_26 про стягнення з ОСОБА_5 матеріального збитку в сумі 80000 доларів США, та нематеріальної шкоди в сумі 25000 гривень;

-копія постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02.04.2014 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_20 , яким проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_13 за ОСОБА_5 ;

-копія постанови Приморського районного суду від 18.11.2015 про визнання права власності держави в особі Міністерства оборони України на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення №101 (їдальня) загальною площею 333 м.кв., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (справа 522/25132/14);

-заочне рішення Приморського районного суду від 14.06.2016 про виселення ОСОБА_26 з нежитлового приміщення №101, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 ;

-вказівки першого заступника начальника Приморського РВ слідчому у тому числі щодо витребування оригіналу свідоцтва НОМЕР_7 від 124.01.2021;

-документи щодо нежитлового приміщення 101, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_26 , у зв`язку з посвідченням договору купівлі - продажу 22.08.2013 №5604, для долучення до реєстраційної справи. В документах наявна розписка ОСОБА_5 про отримання від ОСОБА_26 грошових коштів в сумі 80000 доларів США за продаж приміщення, яке знаходиться на АДРЕСА_14 ;

-висновок №1367/03 судово - технічної експертизи документів від 14.04.2014, відповідно до якої надане на експертизу свідоцтво № 15001744 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 14.01.2010 виконане електрофотографічним способом за допомогою електрофотографічного апарату з кольоровим зображенням (копіювальний апарат, багатофункціональний друкуючий пристрій) та є кольоровою копією;

-ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 05.05.2014 про накладення арешту на нежитлове приміщення №101, загальною площею 333 м.кв, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 та на праві приватної власності належить ОСОБА_26 ;

-постанова слідчого СУ ГУНП від 07.03.2017 про відновлення досудового розслідування у зв`язку із з`явленням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до органу досудового розслідування;

-повідомлення від 22.02.2017 слідчим СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_65 про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3, 4 ст. 190 КК України. Повідомлено та вручено 07.03.2017 об 09.35;

-повідомлення від 22.02.2017 слідчим СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_65 про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3, 4 ст. 190 КК України. Повідомлено та вручено 07.03.2017 об 09.45;

-ухвала Приморського районного суду від 10.03.2017 про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту;

- ухвала Приморського районного суду від 10.03.2017 про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту;

-Постанова від 13.03.2017 про визнання Міністерства оборони України потерпілою стороною у кримінальному провадженні (представник потерпілого - ОСОБА_17 );

-Цивільний позов ОСОБА_26 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 майнової шкоди в сумі 80000 гривень та моральної шкоди в сумі 25000 гривень;

-Ухвала Приморського районного суду від 20.03.2017 про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_7 , а саме частку квартири АДРЕСА_15 ;

-Постанова від 13.03.2017 про визнання ОСОБА_26 потерпілою у кримінальному провадженні;

-Доручення прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України слідчому СУ ГУНП в Одеській області про відкриття матеріалів кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України;

-Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України у кримінальному провадженні №0000180;

-Висновок №4527/24 судової будівельно технічної експертизи від 22.02.2017, відповідно до якої вбачається, що ринкова вартість об`єкта дослідження у сумі 1080000, визначена за станом на липень 2013 спеціалістом ТОВ ОФ «Юніг експертиза» в цілому відповідає вимогам нормативно - правових актів з оцінки майна;

-Повідомлення про підозру від 22.02.2017 слідчим СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_65 підозрюваному ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, без відмітки про отримання;

-Повідомлення про підозру від 22.02.2017 слідчим СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_65 підозрюваному ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, без відмітки про отримання;

-Постанови від 22.02.2017 про виділення з матеріалів кримінального провадження №0000096 від 27.11.2013 матеріалів стосовно ОСОБА_7 ( 0000180 ) та ОСОБА_6 0000179);

- Повідомлення від 23.02.2017, складене слідчим СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_66 про нову підозру ОСОБА_5 та зміну раніше повідомленої підозри за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч.4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч.3 ст. 209 КК України. Повідомлення ОСОБА_5 отримав 23.02.2017 от 10:20 годині;

-Клопотання захисника ОСОБА_67 від 24.02.2017 про ознайомлення копіями усіх наявних в матеріалах справи документів, у тому числі протоколами допиту, постанов, відомостей, внесених до ЄРДР стосовно ОСОБА_68 та ОСОБА_61 ;

-Постанова від 24.02.2017 про відмову у задоволенні клопотання з підстав того, що 24.02.2017 слідчому ОСОБА_87 військовою прокуратурою Одеського гарнізону Півленного регіону України надане доручення про відкриття матеріалів кримінального провадження за підозрою ОСОБА_5 ;

-Доручення заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_8 слідчому СУ ГУНП в Одеській області про повідомлення сторони у кримінальному провадженні № 0000096 про відкриття сторонам матеріалів, завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів;

-Постанова слідчого СУ ГУНП в Одеській області від 22.02.2017 про оголошення в розшук підозрюваного ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;

-Повідомлення слідчого СУ ГУНП в Одеській області підозрюваному ОСОБА_6 від 27.03.2017 про завершення досудового розслідування №0000180 та відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів;

-Протокол від 27.03.2017 про надання доступу до матеріалів досудового розслідування в 4 томах: а саме: том 1 на 269 арк., том 2 на 174 арк, том 3 на 176 арк., том 4 на 205 арк;

-Повідомлення слідчого СУ ГУНП в Одеській області підозрюваному ОСОБА_7 від 27.03.2017 про завершення досудового розслідування №0000180 та відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів;

-Протокол від 27.03.2017 про надання доступу до матеріалів досудового розслідування в 4 томах: а саме: том 1 на 269 арк., том 2 на 174 арк, том 3 на 176 арк., том 4 на 205 арк;

-Повідомлення захиснику підозрюваного ОСОБА_69 про завершення досудового розслідування за №0000096;

-Протокол про надання доступу та матеріалів досудового розслідування у 6 томах: том 1 на 314 аркушах; том 2 на 239 аркушах; том 3 на 235 аркушах; том 4 на 226 аркушах; том 5 на 234 аркушах: том 6 на 136 аркушах;

-Повідомлення слідчим СУ ГУНП в Одеській області від 24.02.2017 підозрюваному ОСОБА_5 про завершення досудового розслідування;

-Постанова слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_70 від 15.02.2017 про визнання і приєднання до матеріалів кримінального провадження № 0000096 в якості речових доказів протоколів про результати зняття інформації з транспортних мереж, які легалізовані 25.02.2015 на 21 аркуші та додані до них цифрові носії - два СД - RW диски;

-Висновок №5861/02 від 16.02.2017, відповідно до якого рукописний текст, підпис від імені ОСОБА_57 у розписці від 22.08.2013; підпис від імені ОСОБА_5 на електрофотографічних копіях сторінок паспорту громадянина України та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру на ім`я ОСОБА_57, підпис від імені ОСОБА_5 на електрофотографічній копії свідоцтва НОМЕР_9 14.01.2010, підпис від імені ОСОБА_57 в акті прийому - передачі виконаних послуг за договором на суму 2000 грн.; підпис від імені ОСОБА_57 у замовленні - зобовязань на суму 2000 (інвентаризаційна справа №31); підпис від імені ОСОБА_57 у заяві про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,- виконані самим ОСОБА_5 ;

Крім того, в ході судового розгляду обвинувального акту до матеріалів справи долучено:

-цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_17 про стягнення з ОСОБА_5 на користь Міністерства оборони України матеріальних збитків в розмірі 194400 гривень;

-Цивільний позов потерпілої ОСОБА_26 про стягнення з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 в солідарному порядку на її користь завдану майнову шкоду в сумі 80000 доларів США та моральну шкоду в сумі 25000 гривень.

Суд, дослідивши надані сторонами судового провадження докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, вважає, що обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягають виправданню в інкримінованих їм злочинах за недоведеністю їх вини у вчинених злочинах із наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні поряд з іншими підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення - час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення.

Згідно з ч.2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 4 даної статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Яллог проти Німеччини» (11 липня 2006 року), «Шабельник проти України» (19 лютого 2009 року), зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди уповноважені оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.

Щодо допустимості НСРД.

Сторона обвинувачення на доведення винуватості ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надала відомості, отримані в результаті зняття інформації з комунікаційних мереж, а саме: протокол №3/5677 від 11.11.2014 про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж мобільного телефону НОМЕР_3, складений о/у УДСПСЗ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_71 ; протоколом №3/5676 від 11.11.2014 про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж мобільного телефону НОМЕР_5, складений о/у УДСПСЗ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_71 цифровий носій інформації CD-RW диск (інв.3651); цифровий носій CD-RW (інв. 3665).

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно п.1 ч.2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Згідно ст. 8 Закону України «Про оперативно - розшукову діяльність» оперативним підрозділам для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності за наявності передбачених статтею 6 цього Закону підстав надається право, у тому числі здійснювати аудіо-, відеоконтроль особи, зняття інформації з електронних комунікаційних мереж, електронних інформаційних мереж згідно з положеннями статей 260, 263-265 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 263 КПК України зняття інформації з електронних комунікаційних мереж є різновидом втручання у приватне спілкування, що проводиться без відома осіб, які використовують засоби електронних комунікацій (телекомунікацій) для передавання інформації, на підставі ухвали слідчого судді, якщо під час його проведення можливо встановити обставини, які мають значення для кримінального провадження.

Згідно ст. 258 КПК України ніхто не може зазнавати втручання у приватне спілкування без ухвали слідчого судді. Прокурор, слідчий за погодженням з прокурором зобов`язаний звернутися до слідчого судді з клопотанням про дозвіл на втручання у приватне спілкування в порядку, передбаченому статтями 246, 248, 249 цього Кодексу, якщо будь-яка слідча (розшукова) дія включатиме таке втручання.

Таким чином, ухвали слідчого судді, якими надається дозвіл на проведення НСРД, виступають правовою підставою для проведення НСРД з огляду на і?х функціональне призначення щодо підтвердження допустимості доказовоі? інформаціі?, отриманоі? за результатами проведення таких діи?, і повинні перевірятися та враховуватися судом під час оцінки доказів.

Ненадання прокурором стороні захисту ухвал слідчого судді апеляційного суду під час виконання вимог ст.290 КПК України, про дозвіл на проведення НСРД, постанов прокурора про проведення НСРД позбавляє суд можливості перевірити допустимість результатів таких діи? як доказів.

З огляду на невідкриття зазначених матеріалів сторони кримінального провадження суд позбавлений пересвідчитись у правомірності проведення НСРД; на проведення яких саме дій отримано дозволи та з яких підстав, хто уповноважений проводити дію та на який строк тощо.

У разі відсутності у сторони обвинувачення і ненадання суду під час розгляду справи в суді першоі? інстанціі? відповідних ухвал слідчих суддів про дозвіл на проведення НСРД суд позбавлений можливості, на основі оцінки доказів у і?х сукупності, а також з урахуванням процесуальних підстав для проведення НСРД, з урахуванням позиціи? сторін, у тому числі з урахуванням позиціі? сторони захисту, прии?няти рішення про і?х допустимість.

Ухвали слідчого судді та постанова прокурора, які надавали дозвіл на проведення відповідних НСРД, хоча і не є самі по собі доказами, що стосуються предмету доказування у значенні статті 91 КПК України, однак є документами, які мали довести, що НСРД проводились на підставі відповідних дозволів. Однак сторона обвинувачення не виконала свій обов`язок довести допустимість НСРД, хоча судовий розгляд обвинувального акту тривав з 04.04.2017, тому вони визнаються недопустимими до цих положень статті 87 КПК України.

Сторона обвинувачення посилається, на те, що на час проведення негласних (слідчих) розшукових дій в 2014 році та завершення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні в 2017 році, ще не була сформована позиція щодо необхідності обов`язкового відкриття документів, що стали підставою для проведення НСРД в порядку ст. 290 КПК України, та відсутності такого зобов`язання прямо передбаченого КПК України, стороною обвинувачення не здійснювалось розсекречення та відкриття зазначених ухвал Апеляційного суду Одеської області. В судовому засіданні прокурор пояснив суду, що у зв`язку із збройною агресією РФ проти України в лютому 2022 році, в органах державної влади були знищені документи, що містили гриф секретності, у зв`язку з чим сторона обвинувачення позбавлена можливості відкрити зазначені ухвали суду. Зауважив, що сторона захисту протягом 7 років судового розгляду не заявляла про невідкриття їм документів, яки стали підставою для проведення НСРД.

З метою законності, рівності сторін перед законом і судом, дотримання верховенства права та поваги до людської гідності, судом вживалися заходи щодо підтвердження або спростування факту проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та це питання піднімалося під час судового розгляду стороною захисту.

Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Водночас, відповідно до п.5.9 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні від 16.11.2012 №114/1042/516/1199/93 6/1687/5 (розділ V- після завершення проведення негласних слідчих (розшукових) дій грифи секретності МНІ щодо їх проведення підлягають розсекреченню на підставі рішення прокурора, який здійснює повноваження прокурора в конкретному кримінальному провадженні у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, з урахуванням обставин кримінального провадження та необхідності використання матеріалів негласних слідчих (розшукових) дій як доказів після проведення таких дій, у випадку, якщо витік зазначених відомостей не завдасть шкоди національній безпеці України.

До розсекречених матеріалів доступ надається разом з іншими матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України.

Відповідно до ст. 290 КПК України, яка діяла на момент інкримінованих кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до моменту направлення обвинувальних актів стосовно обвинувачених до суду - 07.03.2017, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

В цьому конкретному випадку можливо зробити висновок, що прокурор фактично самоусунувся від покладених на нього обов`язків доказування у кримінальному провадженні, що передбачено ст. 92 КПК України.

Крім того, суд зауважує, що зі змісту протоколу №3/5677 від 11.11.2014 про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж мобільного телефону НОМЕР_3 , який складений о/у УДСПСЗ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_71 та протоколу №3/5676 від 11.11.2014 про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж мобільного телефону НОМЕР_5 , складений о/у УДСПСЗ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_71 не можливо встановити між якими особами відбувається телефонна розмова.

Протоколи не містять ідентифікацію абонентів, вони позначені як ОСОБА_72 і ОСОБА_73 , з діалогу також неможливо зрозуміти хто з ким розмовляє.

Щодо письмових доказів.

Згідно ст. 87 КПК докази, отримані внаслідок порушення права особи на захист, а також здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу є недопустимими.

Частиною 2 статті 93 КПК України встановлено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Форми фіксування процесуальних дій під час кримінального провадження прямо визначені статтею 103 КПК України та можуть фіксуватися: 1) у протоколі; 2) на носії інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовані процесуальні дії; 3) у журналі судового засідання.

Відповідно до ч.3 ст. 104 КПК України, протокол фіксування процесуальної дії складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: - місце, час проведення та назву процесуальної дії; - особу, яка проводить процесуальну дію (прізвище, ім`я, по батькові, посада); - всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії (прізвища, імена, по батькові, дати народження, місця проживання); - інформацію про те, що особи, які беруть участь у процесуальній дії, заздалегідь повідомлені про застосування технічних засобів фіксації, характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії, умови та порядок їх використання; 2) описової частини, яка повинна містити відомості про: - послідовність дій; - отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, в тому числі виявлені та/або надані речі і документи; 3) заключної частини, яка повинна містити відомості про: - вилучені речі і документи та спосіб їх ідентифікації; - спосіб ознайомлення учасників зі змістом протоколу; - зауваження і доповнення до письмового протоколу з боку учасників процесуальної дії.

Статтею 223 КПК України визначено, що слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Главою 20 Розділу ІІІ КПК України встановлений перелік та порядок проведення слідчих (розшукових) дій, які проводяться під час досудового розслідування, серед яких : - пред`явлення особи для впізнання (ст.228 КПК України); - пред`явлення речей для впізнання (ст. 229 КПК України); - протокол пред`явлення для впізнання (ст. 231 КПК України); - огляд (ст. 237 КПК України).

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (стаття 1 КПК України).

Проте, надані стороною обвинувачення докази вищевикладеним вимогам закону не відповідають.

Так, протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.01.2017 за участю свідка ОСОБА_74 ; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.01.2017 за участю свідка ОСОБА_19 ; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2017 за участю свідка ОСОБА_59 ,- складені з порушенням порядку, встановленого вимогами ст. 228 КПК України, оскільки не містять відомостей про опитування свідків перед пред`явленням фотознімків для впізнання про зовнішній вигляд і прикмети осіб, яких вони впізнавали, а фотознімки, які подавались для впізнання, мають різкі відмінності.

З урахуванням викладеного, протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.01.2017 та 16.01.2017 визнаються судом недопустимими доказами.

Також судом визнано недопустимими, через порушення КПК України наступні докази:

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_25 опізнав особу №2, яка спільно з ОСОБА_5 та ще одним чоловіком в кінці серпня 2013 року, знаходячись за адресою: АДРЕСА_5 показували нежиле приміщення їдальні №101, а також була присутня у нотаріуса під час купівлі - продажу вказаного приміщення, а також ділила гроші між собою, ОСОБА_56 та третьою особою;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2017, відповідно до якого свідок ОСОБА_25 опізнав особу №3, яка спільно з ОСОБА_5 та ще одним чоловіком продавали нежиле приміщення їдальні АДРЕСА_7 , не може стверджувати, що вказана особа була присутня у нотаріуса;

Зазначені документи, складені з порушенням порядку, встановленого вимогами ст. 228 КПК України, оскільки не містять відомостей про опитування свідків перед пред`явленням фотознімків для впізнання про зовнішній вигляд і прикмети особи, які вони впізнавали, а фотознімки мають різкі відмінності.

З урахуванням викладеного, протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2017 визнаються судом недопустимими доказами.

Крім того, суд зазначає, що протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками не містять вказівок на ідентифікуючі ознаки осіб, відображених та опізнаних свідками по фотознімках, за прізвищем, ім`ям, по батькові, адресою реєстрації та проживання тощо, що в свою чергу не надає можливості пересвідчитись, що опізнані особи за прізвищами являються саме тими підозрюваними чи свідками яких опізнали, і зовсім не дають можливості ідентифікувати осіб, опізнаних, як ОСОБА №2 та №3. Не містять протоколи й додатки до них з відомостями щодо ідентифікації опізнаних свідками осіб.

Щодо дотримання вимог КПК України під час підтримання публічного обвинувачення в суді.

У главі 3 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що стороною кримінального провадження з боку обвинувачення виступають: слідчий, дізнавач, керівник органу досудового розслідування, керівник органу дізнання, прокурор, оперативні підрозділи, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених КПК України.

Прокурор представляє сторону обвинувачення, що передбачено Конституцією України, де в статті 1311 Конституція України зазначено, що підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором має статус однієї з основних засад судочинства.

Відповідно до статті 22 Закону України "Про прокуратуру" прокурор підтримує публічне обвинувачення в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені КПК України.

Відповідно до статті 36 КПК України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, здійснює повноваження, передбачені частиною другою статті 36 КПК України.

Участь прокурора в суді є обов`язковою, крім випадків, передбачених КПК України.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, що процесуальне керівництво та публічне обвинувачення у суді у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 здійснювалось прокурорами Одеської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України.

Проте, 09.12.2024 керівником Одеської обласної прокуратури ОСОБА_75 складена постанова про внесення змін до складу групи прокурорів, відповідно резолютивної частини якої, призначено групу прокурорів у кримінальному провадженні № 0000096 від 27.11.2013 лише у складі прокурорів Приморської окружної прокуратури міста Одеси (старший групи - ОСОБА_13 ). Постанова керівника обласної прокуратури не містить відомості про перебування у групі прокурорів у вказаному провадженні жодним прокурором Одеської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України.

Відповідно до ч. 2 ст. 37 КПК прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення.

Тобто призначення іншого прокурора на стадії судового провадження є порушенням цього принципу.

За ч. 2 ст. 37 КПК здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою (прокурори вищого рівня мають право доповнити, змінити або відмовитись від апеляційної чи касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами) та п`ятою (зміна підсудності через неефективність досудового розслідування) статті 36, частиною третьою статті 313 (замінити прокурора прокуратури того самого рівня в досудовому провадженні, де було прийнято або вчинено незаконне рішення, дія чи бездіяльність), частиною другою (якщо прокурор вищого рівня відмовляє у погодженні обвинувального акта із зміненим обвинуваченням, клопотання про висунення додаткового обвинувачення чи початок провадження щодо юридичної особи або постанови про відмову від підтримання державного обвинувачення) статті 341 цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.

За ч. 3 ст. 37 КПК заміна прокурора можлива якщо прокурор, який у відповідному кримінальному провадженні здійснює повноваження прокурора, не може їх здійснювати через задоволення заяви про його відвід, тяжку хворобу, звільнення з органу прокуратури або з іншої поважної причини, що унеможливлює його участь у кримінальному провадженні.

Повноваження прокурора покладаються на іншого прокурора керівником відповідного органу прокуратури. У виняткових випадках повноваження прокурора можуть бути покладені керівником органу прокуратури на іншого прокурора цього органу прокуратури через неефективне здійснення прокурором нагляду за дотриманням законів під час проведення досудового розслідування.

Тобто підстав, передбачених законом для заміни прокурора не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК мотивувальна частина постанови прокурора повинна містити відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Натомість відповідні дані у постанові відсутні.

Повноваження прокурора визначаються територіальними і посадовими обсягами, визначеними КПК і галузевим наказом № 309, відповідно до якого керівництво прокуратур різних рівнів має здійснювати свої повноваження відповідно до розподілу обов`язків та у межах повноважень.

Повноваження керівника обласної прокуратури обмежені, у тому числі, кримінальними провадженнями, доступом до яких є електронний ключ до ЄРДР.

Керівник Одеської обласної прокуратури не має доступу до кримінальних проваджень прокуратур будь-яких інших областей і прирівняних до них, у тому числі - спеціалізованих у військовій сфері.

Відповідно до структури військової прокуратури прокурором вищого рівня для керівника військової прокуратури одеського гарнізону Південного регіону України є керівник спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, для якого, у свою чергу, прокурором вищого рівня є Генеральний прокурор України, перший заступник та заступники генерального прокурора України, зокрема, заступник Генерального прокурора за вказаним напрямком.

Тобто рішення про доручення підтримання обвинувачення прокурорами органів прокуратури Одеської області здійснено поза межами повноважень керівника обласної прокуратури.

Постанова має назву «Про внесення змін до складу групи прокурорів у кримінальному провадженні». Проте її резолютивна частина містить перелік інших прокурорів, які раніше участі у провадженні не приймали. Будь-кого із тих прокурорів, які здійснювали свої повноваження на стадії досудового розслідування, у постанові не зазначено.

Тобто назва постанови суперечить її суті.

Істотним порушенням процесуального закону є те, що рішення про доручення здійснення повноважень прокурора на стадії судового розгляду здійснено не керівництвом Офісу Генерального прокурора, до повноважень яких віднесено вирішення питань між двома підпорядковуваними йому, прокуратурами однакового рівня.

Фактично це призвело до того, що обвинувачення підтримують прокурори, уповноваженні прокурором неналежного рівня, тобто які є неуповноваженими.

З приводу обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 358 КК України.

Згідно матеріалів кримінального провадження вбачається, що 19.01.2016 прокурором військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_62 складено та підписано постанову про повідомлення про підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Відповідно до підпису ОСОБА_5 вказане повідомлення йому вручено 15.09.2016 року об 11.30 годині.

Відповідно до ст. 279 КПК України якщо повідомлення про підозру здійснив прокурор, повідомити про нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру має право виключно прокурор.

Проте, матеріали кримінального провадження містять повідомлення, складене слідчим СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_65 від 23.02.2017 про нову підозру ОСОБА_5 та зміну раніше повідомленої підозри за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч.4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч.3 ст. 209 КК України. Повідомлення ОСОБА_5 отримав 23.02.2017 о 10:20 годині.

Таким чином, вбачається, що вручення ОСОБА_5 повідомлення про нову підозру та зміну раніше повідомленої підозри здійснив слідчий, а не прокурор, що є грубим порушенням ст. 279 КПК України.

Главою 22 КПК України, визначено порядок і підстави повідомлення про підозру.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов`язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу. (ч.2 ст. 276 КПК України).

Положеннями ч.1 ст. 277 КПК України визначено зміст письмового повідомлення про підозру. Вручення письмового повідомлення про підозру здійснюється відповідно до положень ст. 278 КПК України. Письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань. (ч. 4 ст. 278 КПК України)

За змістом положень статті 279 КПК України, у випадку виникнення підстав для повідомлення про нову підозру або зміну раніше повідомленої підозри слідчий, прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені статтею 278 цього Кодексу. Якщо повідомлення про підозру здійснив прокурор, повідомити про нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру має право виключно прокурор.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Таким чином, КПК встановлює три випадки набуття особою статусу підозрюваного у кримінальному провадженні. При цьому підозрюваною особа стає лише у разі здійснення щодо неї усіх передбачених Кодексом процедур з дотриманням встановленого порядку їх вчинення, що обумовлено вимогами ч. 1 ст. 8 та ч. 1 ст. 9 КПК.

Повідомлення про підозру є одним з визначальних етапів стадії досудового розслідування, що повинен обумовлюватися формуванням законної та обґрунтованої підозри, а також забезпеченням підозрюваному можливості захищатися усіма дозволеними законом засобами і способами.

Цим актом у кримінальному провадженні вперше формулюється та обґрунтовується підозра конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Викладена у письмовому повідомленні підозра є підґрунтям для виникнення системи кримінально-процесуальних відносин та реалізації засади змагальності у кримінальному провадженні і в такий спосіб у підозрюваного з`являються можливості впливати на наступне формулювання обвинувачення.

Сформульована підозра встановлює межі, в яких слідчий зможе найефективніше закінчити розслідування, а підозрюваний, його захисник та законний представник одержують можливість цілеспрямовано реалізовувати функцію захисту. З моменту повідомлення особі про підозру слідчий, прокурор набувають щодо підозрюваного додаткових владних повноважень, а особа, яка отримала статус підозрюваного, набуває процесуальних прав та обов`язків, визначених статтею 42 КПК України.

При цьому суб`єкт набуває статусу підозрюваної особи з моменту вручення йому повідомлення про підозру уповноваженою особою. Про правильність цього підходу свідчить практика Європейського суду з прав людини. Зокрема, у пункті 46 рішення від 27 лютого 1980 року № 6903/75 у справі «Девеер проти Бельгії» зазначається, що «для цілей частини першої статті 6 Конвенції «звинувачення» (charge) може бути визначене як офіційне повідомлення, надане індивіду компетентним суб`єктом, про те, що така особа підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення».

Від законності зазначеної процесуальної дії залежить правомірність набуття особою статусу підозрюваного і вчинення всіх подальших слідчих дій з його участю у відповідному статусі, а також наявність правових підстав для пред`явлення йому обвинувачення згідно з обвинувальним актом.

Сама процедура здійснення повідомлення про підозру особи характеризується конкретними вимогами до сторони обвинувачення, що мають бути дотримані нею під час вчинення такої процесуальної дії.

Недотримання встановлених законом приписів повідомлення про підозру особі породжує негативні правові наслідки з точки зору дотримання принципів верховенства права та законності у кримінальному провадженні, які мають безпосередній результат, що визначається як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, недійсність процесуальної дії та не набуття особою процесуального статусу підозрюваного.

Оскільки повідомлення про підозру є визначальним для початку процедури зібрання доказів винуватості щодо конкретно визначеної підозрюваної особи, недійсність даної процесуальної дії має наслідком недопустимість таких доказів.

Зокрема у пункті 3 статті 6 Конвенції вказується на необхідність особливо ретельно повідомляти «обвинувачення» зацікавленій особі. Обвинувальний акт відіграє вирішальну роль у кримінальному переслідуванні: починаючи від його пред`явлення особі, проти якої порушено кримінальну справу, і яка є офіційно повідомленою про юридичну і фактичну базу сформульованих проти неї обвинувачень (рішення у справах «Камазінскі проти Австрії»; «Пеліс`є і Сассі проти Франції»,).

Також, стаття 6 Конвенції визнає за обвинуваченим право бути поінформованим не лише про «причину» обвинувачення, тобто про матеріальні факти, які висунуті проти нього і на яких ґрунтується обвинувачення, але й про «характер» обвинувачення, тобто про юридичну кваліфікацію цих фактів (рішення у справах «Маточча проти Італії»; «Пенєв проти Болгарії»). (Висновки викладені в рішенні Вищої ради правосуддя України від 20 квітня 2021 року №877/0/15-21).

Тож, оскільки судом встановлено, що стороною обвинувачення всупереч вищенаведеним положенням КПК України, повідомлено про нову підозру ОСОБА_5 та про зміну раніше повідомленої підозри не уповноваженою особою, усі надані стороною обвинувачення докази, здобуті після порушення порядку пред`явлення підозри, суд визнає недопустимими.

Внаслідок незаконного здійснення повідомлення про нову підозру та зміну раніше повідомленої підозри відбулося порушення права на захист обвинуваченого, що у відповідності до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК свідчить про недопустимість доказів.

Європейський суд з прав людини, у рішенні у справі «Гефген проти Німеччини» для описання доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформував доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж. Вказана доктрина прийшла із країн з англо-саксонською системою права.

У рішенні у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

В Україні вищезазначена доктрина «плодів отруєного дерева», має своє правове втілення в положеннях ст. 87 ч. 1 КПК України. Так, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті з істотним порушенням прав та свобод людини.

Тож, виходячи із доктрини «плодів отруєного дерева» не можуть бути визнані допустимими доказами всі послідуючі, похідні докази, які були отримані на підставі попередніх, які були здобуті з істотним порушенням установленого КПК порядку їх отримання.

Отже всі докази, зібрані в здійсненому всупереч встановленій у КПК України правовій процедурі на досудовому розслідуванні, з порушенням форми і змісту кримінального провадження, є недопустимими.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Зважаючи на викладене, суд за відсутності доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 358 КК України, приходить до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_5 , оскільки не доведено, що ним вчинені кримінальні правопорушення за вказаними статтями Кримінального кодексу України з вищенаведених судом підстав.

З приводу обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 191 КК України.

Відповідно до обвинувального акту заступник директора державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» ОСОБА_6 та заступник директора з комерційних питань ДП МОУ «ОЗБМ» ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Згідно з вимогами статті 91 КПК у кримінальному провадженні, зокрема, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 191 КК, має три форми вчинення: привласнення, розтрата або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Вони характеризуються умисним протиправним і безоплатним оберненням чужого майна на свою користь чи на користь іншої особи.

Предметом привласнення та розтрати є лише те чуже майно, яке було ввірене винній особі чи перебувало в її законному віданні, тобто таке майно, що знаходилося в неї на законних підставах і стосовно якого вона здійснювала повноваження щодо розпорядження, управління, доставки, використання або зберігання тощо. При привласненні ці повноваження використовуються для обернення винною особою майна на свою користь, а при розтраті - на користь інших осіб, зокрема це може бути відчуження майна іншим особам для споживання, як подарунок чи товар, в обмін на інше майно тощо.

Заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем полягає в незаконному оберненні чужого майна на свою користь або на користь інших осіб з використанням службовою особою свого службового становища всупереч інтересам служби.

Так, предмет доказування у кримінальних провадженнях за статею 191 КК включає встановлення повноважень службової особи щодо майна, яке обертається на користь винного чи інших осіб шляхом привласнення, розтрати чи заволодіння шляхом зловживання службовим становищем, а обов`язковими ознаками зазначеного кримінального правопорушення, є: суб`єкт - службова особа підприємства, установи, організації; суб`єктивна сторона - прямий умисел, коли винна особа усвідомлює суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачає їх суспільно небезпечні наслідки і свідомо бажає їх настання; об`єкт - відносини, пов`язані із правом власності, та, зокрема, відносини, які складаються у сфері службової діяльності з приводу управління державним майном; предмет - майно, яке перебуває у фондах держави або іншого суб`єкта права власності та розпорядження яким обумовлено саме спеціальними повноваженнями суб`єкта злочину; об`єктивна сторона - дії чи рішення щодо вилучення майна з володіння власника чи уповноваженої ним особи шляхом привласнення, розтрати або заволодіння та обов`язкове обернення майна на свою користь чи користь інших осіб.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», суб`єктом привласнення, розтрати або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем (частина друга статті 191 КК) може бути лише службова особа. Вирішуючи питання, чи є та або інша особа службовою, належить керуватися правилами, викладеними в пунктах 1 і 2 примітки до статті 364 КК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються в заволодінні приміщенням їдальні (приміщенням № 101) за адресою: АДРЕСА_5 , яке належало на праві власності державі, та перебувало у заводу ДП МОУ «ОЗБМ» на праві господарського відання.

Проте, в обвинувальному акті стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , всупереч вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, а саме прокурор не конкретизував у змісті пред`явленого обвинувачення які саме повноваження були наявні у зазначених осіб щодо майна, яким заволоділи, та коли, які саме дії і в який спосіб вчинили вказані особи для заволодіння чужим майном, що має важливе значення для з`ясування характеристики об`єктивної сторони злочину.

Серед наданих стороною обвинувачення до суду доказів, відсутні документи на підтвердження перебування приміщення їдальні у господарському віданні заводу.

Документи про право власності на приміщення оформлені не були.

Рішенням № 724 від 31.12.1986 року виконавчого комітету Приморської районної Ради народних депутатів були затверджені акти Державної приймальної комісії про приймання в експлуатацію 9-поверхового гуртожитку для малосімейних в/ч НОМЕР_2 у АДРЕСА_16 .

Актом від 30.09.1986 року № 601 затверджено будівництво 1 черги на 63 квартири (54 однокімнатних та 9 двокімнатних).

Актом від 28.11.1986 року № 724 затверджено будівництво 2 черги на 68 квартир (51 однокімнатних та 17 двокімнатних) та вбудованого приміщення їдальні 415,7 кв.м.

В подальшому, на підставі акту приймання-передачі основних засобів від 20.10.1999 року Міністерство оборони України передало в господарське відання Одеському заводу будівельних матеріалів (від імені якого виступив керівник ОСОБА_76 ) гуртожиток для малосімейних працівників на 131 квартиру за адресою АДРЕСА_16 . На акті міститься підпис головного бухгалтера та відмітка про відкриття картки на об`єкт.

Відомості про передачу в господарське відання «їдальні» на 415,7 кв.м. чи будь-якого іншого приміщення 333 кв.м. відсутні.

В листі ДП МОУ «ОЗБМ» № 386 від 18.10.2013 т.в.о. директора ОСОБА_77 повідомив, що приміщення їдальні окремо на балансі підприємства не рахується.

Керівництво та бухгалтерія ДП МОУ «ОЗБМ» з приводу правового статусу майна не допитані, позиція Міністерства оборони України не встановлена.

Допитаний в судовому засіданні в якості потерпілого представник Міністерства оборони України не зміг повідомити суду відомості щодо оформлення права власності на приміщення.

Відтак, стороною обвинувачення не надано достатніх доказів для визначення обсягу повноважень заводу щодо вказаного в обвинувальному акті нерухомого майна.

Також, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про наявність у обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 службових повноважень відносно вказаного в обвинувальному акті нерухомого майна.

Відповідно до особових справ працівників ДП МОУ «ОЗБМ», ОСОБА_6 працював на заводі з 11.06.2012 по 11.09.2013, у період з 24.07.2013 по 11.09.2013 займав посаду заступника директора заводу. ОСОБА_7 працював на заводі ДП МОУ «ОЗБМ» з 16.07.2012 по 11.09.2013, у період з 01.08.2012 по 11.09.2013 займав посаду заступника директора з комерційних питань.

Починаючи з 24.07.2013 т.в.о. директора заводу був ОСОБА_78 .

Згідно штатного розкладу ДП МОУ «ОЗБМ» на заводі працювало 125 осіб, з яких 41 особа на посадах керівників і службовців та 84 особи на посадах робітників.

Стороною обвинувачення не надано суду доказів для встановлення обсягу службових повноважень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Зокрема, суду не надані трудові договори (контракти), посадові інструкції чи інші документи для визначення трудової функції вказаних осіб, як і не надано документи щодо матеріальної відповідальності цих осіб. Відповідно листа ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» №19 від 23.01.2017 посадові обов`язки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відсутні.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 повідомив, що перебуваючи на посаді заступника директора ДП МОУ «ОЗБМ» він організовував комунікацію директора з іншими відділами та керівниками, формував робочий план, здійснював первинний розгляд звернень до адміністрації заводу від інших організацій та установ та вчиняв інші дії для допомоги директору у здійсненні керівництва заводом. Заступник директора не був матеріально відповідальною особою та не мав повноважень з приводу нерухомого майна.

Обвинувачений ОСОБА_7 повідомив, що до його службових повноважень входило організація продажу продукції, яку виробляв завод (цемент, пісок, бетонні плити, будівельні суміші, цегли тощо), для чого він вів перемовини з покупцями та потенційними покупцями, супроводжував продажі. Він не був матеріально відповідальною особою. Будь-яких повноважень пов`язаних з майном чи нерухомим майном заводу в нього не було.

Таким чином, відсутність посадових інструкцій та інших документів про повноваження на момент вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не надають суду можливості пересвідчитись у тому, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 являлись матеріально відповідальними особами стосовно спірного майна та чи перебувало воно у їх відданості.

В матеріалах кримінального провадження відсутні письмові докази, які свідчать, що ОСОБА_7 чи ОСОБА_6 якимось чином взяли участь в оформленні права власності на приміщення № 101 за ОСОБА_5 .

Відповідно до матеріалів кримінального провадження та допиту потерпілої та свідків вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не укладали договори про купівлю - продаж майна з потерпілою ОСОБА_39 , гроші від неї не отримували.

В матеріалах реєстраціної справи по приміщенню №101 наявні документи про звернення ОСОБА_5 з документами про реєстрацію права власності, про відпрацювання реєстраторами заяви, про видачу свідоцтва про реєстрацію права власності.

Проте, а ні ОСОБА_5 , а ні свідки з потерпілою під час судового розгляду, не зазначали про участь обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в оформленні вказаної документації.

В матеріалах кримінального провадження щодо договору купівлі -продажу наявні відомості про ОСОБА_39 та ОСОБА_5 , проте відсутні відомості стосовно аналогічних незаконних дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_39 повідомила суду, що договір купівлі - продажу був укладений між нею та ОСОБА_5 . Інших двох осіб, яких потерпіла не може опізнати у зв`язку із спливом часу, вона побачила вже у кімнаті розрахунку нотаріальної контори.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_79 також підтвердив той факт, що договір купівлі - продажу був укладений між ОСОБА_39 та ОСОБА_56. Крім того, свідок в судовому засіданні зазначив, що попередньо, тобто до дати складення угоди, він особисто, отримавши документи на приміщення, перевіряв їх у нотаріуса щодо належності. Все було гаразд.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_74 , обвинувачених він вперше побачив біля нотаріальної контори, з ними не розмовляв. Проте, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були керівниками заводу дізнався зі слів ОСОБА_80 .

Свідок ОСОБА_51 також був відсутній в нотаріальній конторі при складанні угоди купівлі - продажу, тобто не був очевидцем участі обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в зазначеній дії.

Стороною обвинувачення не надано жодного письмового документу щодо підтвердження доводів сторони обвинувачення про причетність обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого їм злочину.

Як зазначено в постанові ККС ВС у справі № 754/17019/17 , при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК України, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Аналізуючи показання обвинувачених, потерпілої, свідків вбачається, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом причетність обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України.

Так, допитана в якості свідка нотаріус ОСОБА_23 не підтвердила факт присутності при складанні угоди обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 чи факт отримання ними грошових коштів.

Обвинувачений ОСОБА_5 заперечував наявність домовленості між ним та обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на продаж спірного майна. Заперечив факт знайомства з обвинуваченими до порушення вказаної кримінальної справи, а також факт присутності їх у нотаріуса та отримання ними від нього грошових коштів.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив факт укладення зі свідком ОСОБА_55 договору оренди на приміщення заводу, проте заперечив факт продажу вказаного приміщення та присутності у нотаріуса під час укладення угоди та факт отримання грошових коштів від ОСОБА_5 .

Потерпіла ОСОБА_39 не змогла в судовому засіданні підтвердити факт перебування обвинувачених ОСОБА_81 та ОСОБА_7 в кімнаті розрахунку в офісі нотаріуса.

Свідки ОСОБА_47 та ОСОБА_51 не були присутні у нотаріуса під час складання договору купівлі - продажу приміщення, тобто не можуть підтвердити чи спростувати факт перебування обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у нотаріуса та отримання ними грошових коштів.

Таким чином, доводи свідка ОСОБА_79 (брата потерпілої), про той факт, що під час укладення договору купівлі - продажу у нотаріуса були присутні саме обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які отримали гроші від обвинуваченого ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження в ході допиту потерпілої ОСОБА_39 та інших свідків, не підтверджені жодним письмовим доказом та спростовуються свідченнями обвинувачених.

Крім того, стороною обвинувачення не спростовані відомості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про те, що останні не могли у ранню годину, в будній день, перебувати в нотаріальній конторі, так як під час укладення угоди перебували на робочому місці. ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» є закритим підприємством, охорона якого здійснювалась відповідним чином. Облік відвідувань здійснювався на постійній основі. Таким чином, стороною обвинувачення не перевірені, показання обвинувачених і не надані суду відомості щодо відсутності обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на робочому місці у день укладення угоди.

Таким чином, стороною обвинувачення не зазначено жодного доказу, який би свідчив про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вступили у злочинну змову з ОСОБА_5 для незаконного оформлення на ім`я ОСОБА_5 нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 .

Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь - які докази щодо надання ОСОБА_5 , ОСОБА_7 чи ОСОБА_6 будь - яких вказівок свідку ОСОБА_19 щодо оформлення документів про право власності на вищевказане нежитлове приміщення.

Необхідно також зазначити, що під час досудового розслідування не встановлені особи, які виготовили підроблені документи про право власності на вказане нежитлове приміщення, а також не притягнуто до відповідальності державного реєстратора.

Сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо, а тому суд тлумачить їх на користь обвинувачених.

Інших доказів на підтвердження винуватості обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 191 КК України стороною обвинувачення суду не надано.

Зважаючи на викладене, суд за відсутності беззаперечних доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дій, щодо заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого в особливо великому розмірі та за попередньою змовою групою осіб, приходить до висновку про недоведеність вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, у зв`язку з чим вони підлягають виправданню за вказаною статтею Кримінального кодексу України з вищенаведених підстав.

З приводу обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 190 КК України.

За змістом диспозиції ст. 190 КК України шахрайство полягає у заволодінні чужим майном або придбанні права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно потерпілого шляхом обману чи зловживання довірою, а суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються в тому, що діючи за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів, достовірно знаючи, що приміщення № 101 їм не належить та майнові права на нього здобуті незаконно, шляхом обману заволоділи грошовими коштами ОСОБА_26 у сумі 80 000 доларів США, які вона передала ОСОБА_5 (а він їх поділив з ОСОБА_35 та ОСОБА_86) у зв`язку із підписанням у нотаріуса договору купівлі-продажу приміщення від 22.08.2013, чим заподіяли ОСОБА_26 майнову шкоду в особливо великому розмірі.

При цьому, в обвинувальному акті стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , всупереч вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, а саме прокурор не конкретизував у змісті пред`явленого обвинувачення які саме дії вчинили обвинувачені для обману потерпілої ОСОБА_26 , та яким способом і в якій сумі заволоділи грошовими коштами ОСОБА_26 , що має важливе значення для з`ясування ознак об`єктивної сторони злочину.

Відповідно до заяви ОСОБА_26 від 05.06.2014 про визнання її потерпілою, заявниця просить правоохоронців визнати її потерпілою за фактом, що 22.08.2013 потерпіла придбала у ОСОБА_5 приміщення № 101 за нотаріальним договором, проте в подальшому за рішенням суду реєстрація права власності за нею на це приміщення була скасована через незаконність. Таким чином потерпіла дізналася про факт підробки документів на приміщення. Оскільки ОСОБА_5 під час продажу запевнив її, що його право власності на приміщення законне, вона вважає, що він вчинив шахрайські дії, а саме обманом заволодів її грошовими коштами у сумі 80 000 доларів США, які вона йому передала за розпискою про купівлю майна.

В заяві потерпілої відсутні посилання на сторонніх осіб, зокрема, на ОСОБА_7 чи ОСОБА_6 .

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу приміщення № 101, посвідченого 22.08.2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_23 , сторонами вказаного договору зазначені ОСОБА_5 як продавець, та ОСОБА_26 як покупець.

В пункті 1 договору зазначено, що право власності продавця на приміщення № 101 підтверджується свідоцтвом про право власності НОМЕР_6 від 21.08.2013, виданим державним реєстратором ОСОБА_20 , та витягом № 8294587 від 21.08.2013.

В матеріалах оглянутої в судовому засіданні нотаріальної справи щодо посвідчення правочину відсутні жодні документи, які б свідчили, що ОСОБА_6 чи ОСОБА_7 виступали продавцями приміщення № 101, чи заявляли б про свої майнові права на це приміщення під час його продажу.

Навпаки в матеріалах нотаріальної справи міститься заява ОСОБА_5 та ОСОБА_26 на ім`я нотаріуса ОСОБА_23 про те, що приміщення є особистою власністю продавця ОСОБА_5 , а гроші, за які купується приміщення, є особистою власністю покупця ОСОБА_26 .

В пункті 2 договору купівлі-продажу від 22.08.2013 зазначено, що продаж приміщення здійснений за 240 800 гривень, які продавець ( ОСОБА_5 ) отримав від покупця ( ОСОБА_26 ) повністю до підписання цього договору.

Зі змісту розписки від 22.08.2013 вбачається, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_26 80 000 доларів США за продаж їй приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_21. Та в цьому документі також відсутні відомості про ОСОБА_7 чи ОСОБА_6 .

Під час допиту в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_26 підтвердила, що вона уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_5 , та гроші за купівлю приміщення вона передала також ОСОБА_5 .

При цьому, потерпіла ОСОБА_26 під час допиту не повідомила суду відомості про будь-яку комунікацію між нею та обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до чи після укладення договору купівлі-продажу, тобто відсутні посилання на обман з боку цих осіб.

При цьому, під час допиту в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 повідомив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не мають жодного відношення до продажу приміщення № 101, та що під час укладення договору купівлі-продажу у нотаріуса були присутні тільки він, покупець ОСОБА_26 , та її брат ОСОБА_25 , що відповідає заяві потерпілої від 05.06.2014 про злочин.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 наполягали, що не були обізнані про продаж приміщення № 101, не були присутні у нотаріуса під час укладення договору між ОСОБА_5 і ОСОБА_26 , і не могли бути присутніми у нотаріуса під час укладення договору, оскільки 22.08.2013 року був четвер, і вони були на роботі в будній день.

Свідок - нотаріус ОСОБА_23 повідомила суду, що не пам`ятає обставин посвідчення нею договору купівлі-продажу приміщення від 22.08.2013.

Проте, виходячи з того, що в Державному реєстрі прав право власності ОСОБА_26 на приміщення було зареєстровано 22.08.2013 року об 11:59, то підписання договору відбулося до цього часу, що дійсно є періодом робочого часу у державних підприємствах, і у випадку відсутності обвинувачених на робочому місці в їхніх кадрових документах мали б залишитись сліди про прогул, відгул чи відпустку.

Крім того, суд зауважує, що розписка про отримання грошових коштів була підписана лише обвинуваченим ОСОБА_5 та не містить будь яких відомостей про часткове отримання грошових коштів обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Стороною обвинувачення не надано доказів вчинення обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 дій щодо обману потерпілої ОСОБА_26 , не надано доказів отримання обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 грошових коштів від ОСОБА_26 , як і не надано доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували присутність ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в приміщенні нотаріуса під час укладення договору купівлі-продажу від 22.08.2013.

Інших доказів на підтвердження винуватості обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 190 КК України стороною обвинувачення суду не надано.

Зважаючи на викладене, суд за відсутності беззаперечних доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дій, щодо заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене в особливо великому розмірі та за попередньою змовою групою осіб., приходить до висновку про недоведеність вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у зв`язку з чим вони підлягають виправданню за вказаною статтею Кримінального кодексу України з вищенаведених підстав.

З приводу обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 209 КК України.

Частина 1 статті 209 КК України в редакції, що діяла станом на 04.07.2013 року встановлювала відповідальність за вчинення фінансової операції чи правочину з коштами або іншим майном, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, а також вчинення дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких коштів або іншого майна чи володіння ними, прав на такі кошти або майно, джерела їх походження, місцезнаходження, переміщення, а так само набуття, володіння або використання коштів чи іншого майна, одержаних внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів.

Частина 3 статті 209 КК України в редакції, що діяла станом на 04.07.2013 року встановлювала відповідальність за дії, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені організованою групою або в особливо великому розмірі.

Пунктом 1 примітки до ст. 209 КК України в редакції, що діяла станом на 04.07.2013 року, суспільно небезпечним протиправним діянням, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, відповідно до цієї статті є діяння, за яке Кримінальним кодексом України передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (за винятком діянь, передбачених статтями 212 і 212-1 Кримінального кодексу України), або діяння, вчинене за межами України, якщо воно визнається суспільно небезпечним протиправним діянням, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, за кримінальним законом держави, де воно було вчинене, і є злочином за Кримінальним кодексом України та внаслідок вчинення якого незаконно одержані доходи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 15.04.2005р. «Про практику застосування судами законодавства про кримінальну відповідальність за легалізацію (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом», кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 209 КК настає у разі вчинення хоча б однієї з таких дій, що передували легалізації (відмиванню) доходів:

1) фінансової операції з коштами або іншим майном, одержаними внаслідок вчинення предикатного діяння чи укладення угоди щодо них;

2) дій, спрямованих на приховання чи маскування: а) незаконного походження таких коштів або іншого майна; б) володіння ними; в) прав на такі кошти або майно; г) джерела їх походження; д) місцезнаходження; е) переміщення;

3) набуття, володіння або використання таких коштів чи іншого майна.

Відповідальність за зазначені дії настає лише у разі, коли кошти або інше майно, що є предметом легалізації, були одержані внаслідок вчинення предикатного діяння (передбаченого п. 1 примітки до ст. 209 КК, яке передувало легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом) і ці дії були вчинені умисно з метою надання правомірного вигляду володінню, використанню, розпорядженню такими коштами або майном, їх набуттю чи для приховання джерел їх походження.

Відповідно до п. 7 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 15.04.2005р., укладення угоди щодо коштів або іншого майна, одержаних внаслідок вчинення предикатного діяння, - це вчинення щодо них будь-яких правочинів, тобто дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 Цивільного кодексу України, у визначеному цим Кодексом порядку незалежно від їх виду - як дво- або багатосторонніх (які іменуються договорами), так і односторонніх.

За змістом ст. 209 КК відповідальність настає й у тих випадках, коли винна особа вчиняє лише одну фінансову операцію з одержаними внаслідок вчинення предикатного діяння коштами або майном чи укладає хоча б одну угоду щодо них.

Згідно п. 11 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 15.04.2005р, притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 209 КК можливе як за умови, що факт одержання нею коштів або іншого майна внаслідок вчинення предикатного діяння встановлено судом у відповідних процесуальних документах (вироку чи постановах, ухвалах про звільнення від кримінальної відповідальності, про закриття справи з нереабілітуючих підстав тощо), так і в разі, коли вона не притягувалася до кримінальної відповідальності за предикатне діяння. В останньому випадку особа одночасно притягується до кримінальної відповідальності за предикатний злочин та за легалізацію (відмивання) коштів або іншого майна, одержаних унаслідок його вчинення, тобто за сукупністю цих злочинів, оскільки вона усвідомлює, що вчиняє легалізацію таких коштів (майна).

Відповідно до п. 12 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 15.04.2005р, для вирішення питання про наявність складу злочину, передбаченого ст. 209 КК, необхідно встановити, що особа вчинила одну з дій, зазначених у ч. 1 цієї статті, з коштами або іншим майном, одержаними внаслідок вчинення предикатного діяння, з метою надання правомірного вигляду володінню, розпорядженню ними, їх використанню, набуттю або приховання чи маскування їх незаконного походження чи володіння ними, прав на них, джерела їх походження, місцезнаходження, переміщення або ж вчинила щодо них фінансову операцію чи уклала угоду. При вирішенні питання про наявність ознак цього складу злочину в діях особи, яка не вчиняла предикатного діяння, судам необхідно з`ясовувати, чи є у справі докази на підтвердження того, що особа, котра вчинила одну з дій, зазначених у ч. 1 ст. 209 КК , усвідомлювала, що кошти або майно одержані іншими особами злочинним шляхом.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються в тому, що розуміючи, що нерухоме майно - нежиле приміщення № 101, розташоване за адресою: АДРЕСА_5, одержано ними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння - заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі, тобто, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення правочину з цим майном з метою легалізації (відмивання) доходів.

Для чого був укладений договір купівлі-продажу від 22.08.2013 приміщення № 101 між ОСОБА_5 та ОСОБА_26 .

З урахуванням висунутого обвинувачення за ч. 3 ст. 209 КК України доказуванню підлягає 1) факт одержання майна внаслідок вчинення кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 191 КК України та 2) факт вчинення обвинуваченими правочину з таким майном.

Обвинувачення ОСОБА_82 та ОСОБА_60 за ч. 5 ст. 191 КК України не знайшли свого підтвердження за результатами судового розгляду обвинувального акту, про що викладено вище.

Крім того, ОСОБА_82 та ОСОБА_83 не є сторонами договору купівлі-продажу від 22.08.2013 чи іншого правочину з приміщенням № 101.

Інших доказів на підтвердження винуватості обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 209 КК України стороною обвинувачення суду не надано.

Зважаючи на викладене, суд за відсутності доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дій, щодо вчинення правочину з майном, одержаним внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, в особливо великому розмірі та за попередньою змовою групою осіб, приходить до висновку про недоведеність вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, у зв`язку з чим вони підлягають виправданню за вказаною статтею Кримінального кодексу України з вищенаведених підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діях обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Оскільки достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, 358 КК України, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, не встановлені, судом вичерпані всі можливості їх отримати, обвинувачені мають бути виправдані на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України,- у зв`язку з недоведеністю в їх діях складу кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

На підставі викладеного цивільний позов по справі потерпілої ОСОБА_26 про стягнення з ОСОБА_5 матеріального збитку в сумі 80000 доларів США, та нематеріальної шкоди в сумі 25000 гривень, залишити без розгляду.

Судові витрати у сумі 20319,50 гривень, пов`язані з залученням експертів покласти на державу.

Питання про скасування арешту майна слід вирішити, керуючись правилами, викладеними в ст. 174 КПК України.

Питання про долю речових доказів підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.. 366, 367, 368, 369, 370, 371, 373, 374, 375, 376, 395, 532, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, 358 КК України та виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.

ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України та виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.

ОСОБА_7 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України та виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід, обраний стосовно ОСОБА_5 у виді особистого зобов`язання,- скасувати.

Запобіжний захід, обраний стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у виді домашнього арешту - сплинув.

Цивільний позов по справі потерпілої ОСОБА_26 про стягнення з ОСОБА_5 матеріального збитку в сумі 80000 доларів США, та нематеріальної шкоди в сумі 25000 гривень, залишити без розгляду.

Судові витрати у сумі 20319,50 гривень, повязані з залученням експертів покласти на державу.

-Речові докази, вилучені 26.02.2014 документи в ході проведення тимчасового доступу до речей та документів в реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції Одеської області за адресою: м. Одеса, вул. Старицького, 10-А оригінали: титульний аркуш реєстраційної справи 01, лист-резолюція начальника служби від 31.07.2013, оригінал заяви ОСОБА_5 про реєстрацію права власності № 2336160 від 31.07.2013, оригінал квитанції № 3267 від 31.07.2013, оригінал квитанції № 3270 від 31.07.2013, копія паспорту та ідентифікаційного коду ОСОБА_5 , копія кваліфікаційного сертифікату ОСОБА_19 , оригінал довідки з Адресного бюро міста Одеси від 12.08.2013 № 351418/1 про резервування адреси, копія технічного паспорту, довідка про пошук заяв у базі даних про реєстрацію заяв та запитів, 3 інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з його архівних складових: Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 7915831 від 13.08.2013, оригінал рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4965908 від 13.08.2013, оригінал витягу з Державного реєстру прав № 7916036 від 13.08.2013 року, оригінал картки прийому заяви № 4637281 від 31.07.2013, оригінал листа прокуратури від 22.11.2013, оригінал заяви ОСОБА_5 від 21.08.2023 про внесення змін до запису, оригінал квитанції № 3433 від 21.08.2013, копія паспорту коду ОСОБА_5 , оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 7915831 від 13.08.2013, оригінал витягу з Державного реєстру прав № 7916036 від 13.08.2013 року, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.08.2013, оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер НОМЕР_10 від 21.08.2013, оригінал рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 5194584 від 21.08.2013, оригінал витягу з Державного реєстру прав № 8294587 від 21.08.2013 року, внутрішній опис документів справи, що передається приватним нотаріусом ОСОБА_23 в Державну реєстраційну службу від 22.08.2023 року, супровідний лист нотаріуса ОСОБА_23 від 22.08.2013, оригінал заяви ОСОБА_26 від 22.08.2013 року, оригінал квитанції № 750 від 20.08.2013 року, оригінал квитанції № 1140 від 22.08.2013, копія паспорту та ідентифікаційного коду ОСОБА_26 , копія договору купівлі-продажу від 22.08.2013, оригінал картки прийому заяви № 5220251 від 22.08.2013, 2 результати пошуку нотаріусом ОСОБА_23 заяв у базі даних, інформація з Державного реєстру прав, копія витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, оригінал рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 5220656 від 22.08.2013, оригінал витягу з Державного реєстру прав № 8336524 від 22.08.2013 року, оригінал картки прийому заяви № 5220251 від 22.08.2013 - зберігати при матеріалах кримінального провадження;

-вилучені 20.01.2017 документи в ході проведення тимчасового доступу до речей та документів у приватного нотаріуса ОСОБА_23 за адресою: АДРЕСА_8 : оригінал договору купівлі-продажу від 22.08.2013, оригінал заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_26 від 22.08.2013 на ім`я нотаріуса ОСОБА_23 , оригінал свідоцтва № НОМЕР_10 від 21.08.2013 про право власності ОСОБА_5 на приміщення № 101, оригінал витягу № 8294587 від 21.08.2013 про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на приміщення, витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 41659170 від 22.08.2013, оригінал витягу індексний номер 23717598, оригінал інформації 8335686, копія висновку СПД ОСОБА_84 про оцінку приміщення № 101, копії паспорту та коду ОСОБА_26 і ОСОБА_5 , копія витягу з Державного реєстру прав № 8336524 від 22.08.2013 - зберігати при матеріалах кримінального провадження;

-вилучені 23.01.2017 документи в ході проведення тимчасового доступу до речей та документів у КП «Право» Одеської міської ради за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 5: оригінал квитанції ПН136 від 12.08.2013 року, оригінал довідки № 351418/1 від 12.08.2013 про резервування адреси, копія свідоцтва № НОМЕР_1 про відповідність збудованого об`єкта від 14.01.2010, копія кваліфікаційного сертифікату техніка ОСОБА_19 , копія технічного паспорту, копія паспорту і коду ОСОБА_5 , - зберігати при матеріалах кримінального провадження;

-протокол №3/5677 від 11.11.2014р. про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, протокол №3/5676 від 11.11.2014 року, про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, цифровий носій інформації CD-RW диск (інв. № 3651), цифровий носій інформації CD-RW диск (інв. № 3665) - зберігати при матеріалах кримінального провадження;

-добровільно видані до огляду ДП МОУ «ОЗБМ»: оригінал рішення № 724 від 31.12.1986 року виконавчого комітету Приморської районної Ради народних депутатів, акту оригінал акту Державної приймальної комісії про приймання закінченого будівництвом об`єкту в експлуатацію від 28.11.1986 року № 724, оригінал акту робочої комісії про готовність закінченої будівництвом будівлі від 26.11.1986, оригінал списку інженерно-технічних працівників, оригінал пред`явної записки від 20.11.1986, оригінал переліку обладнання та меблів, оригінал акту приймання-передачі основних засобів від 20.10.1999 року, - надані на відповідальне зберігання ДП МОУ «ОЗБМ» - вважати повернутим за належністю.

Скасувати арешт майна, накладений:

-ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.05.2014 на нежитлове приміщення № 101 за адресою: АДРЕСА_5 ;

-ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.03.2017 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_15 , належної ОСОБА_7 .

Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку суду після його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_85