Справа № 133/310/23
Провадження №11-кп/801/526/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції:
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участі учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5 в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року,

якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто з 24 березня 2025 року до 22 травня 2025 року із визначенням застави в межах двохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 600 гривень

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимому, одруженому, непрацевлаштованому, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347, 348 КК України,

Короткий зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

У провадженні Калинівського районного суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження №0000554 від 13.10.2022 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347, ст. 348 КК України.

Під час судового розгляду прокурор ОСОБА_5 заявила клопотання про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, оскільки наявні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе їм запобігти.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення клопотання прокурора, а в разі задоволення вказаного клопотання просили зменшити розмір застави до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб або змінити раніше обраний обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем проживання.

Прокурор ОСОБА_5 підтримала своє клопотання, заперечувала щодо зменшення розміру застави або зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем проживання.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року - частково задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 . Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто з 24 березня 2025 року до 22 травня 2025 року. Зменшено раніше визначений обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави до 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 605 600 гривень. У разі внесення застави покладено на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до прокурора або суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в?їзд в Україну. Відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем реєстрації та проживання.

Ухвалене рішення колегія суддів суду першої інстанції мотивувала тим, що ОСОБА_6 обвинувачується в вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких відноситься до категорії особливо тяжких злочинів (передбачений ст. 348 КК України) проти життя та здоров`я працівника правоохоронного органу із застосуванням вибухового пристрою, санкція якого передбачає позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, а тому усвідомлюючи можливу відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень, обвинувачений може спробувати переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки кримінальне провадження ще не завершене. Обвинувачений ОСОБА_6 не має соціально струмуючих факторів, а саме міцних соціальних зв?язків, тому наявний ризик того, що останній може вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, суду не були надані докази, які б свідчили про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували на час обрання в ході досудового розслідування обвинуваченому запобіжного заходу в виді тримання під вартою зникли. Зменшуючи обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави, суд першої інстанції урахував те, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою, має постійне місце проживання, його сімейний стан, інші дані про його особу, а також ризики, передбачені ст.177 КПК України, а тому дійшов до висновку про необхідність зменшення розміру застави до 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 605 600 гривень.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, яка її подали

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, ухвалити нову ухвалу, якою відмовити прокурору в задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що клопотання прокурора подано з безліччю порушень КПК, а саме: прокурором не долучено копії матеріалів, якими обґрунтовуються доводи клопотання, також прокурором не долучено докази про вручення йому копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу.

Прокурором не доведено ризики, визначені ст. 177 КПК України, а судом не взято до уваги те, що допитані свідки в кримінальному провадженні не вказали на причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а також те, що жодна з експертиз не доводить його причетність.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу, ухвалити нову, якою частково задовольнити клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічну пору доби з 22 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. за місцем проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 . У випадку відмови в задоволенні апеляційної скарги в частині застосування нічного домашнього арешту, просить зменшити розмір застави до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що сам по собі факт тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень не може бути єдиною підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки це суперечить презумпції невинуватості.

Посилається на те, що судом не було враховано, що обвинувачений не визнає себе винним, вважає висунуте обвинувачення необґрунтованим, має міцні соціальні зв`язки, а саме: постійне місце проживання, дружину, дочку.

Вважає, що тримання під вартою здійснюється тільки з однією метою, а саме фізично та психологічно зламати волю обвинуваченого для того, щоб примусити визнати себе винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень до яких останній не причетний, на місці скоєння противоправних дій стосовно потерпілого ОСОБА_8 він не був і жодних противоправних дій стосовно потерпілого ОСОБА_8 не вчиняв.

Також зазначає про недоведеність заявлених прокурором ризиків та зазначає про завідомо непомірний для обвинуваченого та його сім`ї розмір застави.

Позиції сторін кримінального провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав вимоги та доводи як своєї апеляційної скарги, так і вимоги та доводи апеляційної скарги свого захисника.

Захисник ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу обвинуваченого, просив їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді, виступи обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційних скарг, прокурора, яка заперечила щодо їх задоволення, перевіривши матеріали судового провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції перевіряє судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжних заходів є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування чи/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

У відповідності до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього кодексу.

Статтею 194 КПК України передбачено, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст.199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Клопотання про продовження строку запобіжного заходу, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

З матеріалів судового провадження вбачається, що суд першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 у відповідності до вимог глави 18 КПК України, заслухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні прокурора, та дійшов умотивованого висновку про необхідність продовження щодо обвинуваченого такого виняткового виду запобіжного заходу як тримання під вартою, оскільки ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347, ст. 348 КК України.

Також суд першої інстанції дійшов до вмотивованого висновку про продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, запобігти яким не здатний більш м`який запобіжний захід.

Апеляційним судом установлено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою відповідає вимогам ст. 199 КПК України, містить у собі короткий виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_6 та їх правову кваліфікацію, виклад обставин, що дають підстави обвинувачувати ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; посилання на ризики, передбачені ст. 177 цього Кодексу, та обґрунтування того, що такі продовжують існувати та не зменшилися, обґрунтування неможливості запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Тому доводи обвинуваченого про те, що клопотання прокурора подано з безліччю порушень КПК апеляційний суд вважає безпідставним.

Крім того, доводи про те, що копію клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою не було вручено обвинуваченому не є підставою для скасування судового рішення у даному кримінальному провадженні, оскільки ні обвинуваченим, ні його захисником не заявлялося клопотання про необхідність відкладення судового засідання з цієї причини, а відтак вони погодилися на його розгляд. При цьому під час апеляційного розгляду прокурор пояснювала, що копію клопотання було вручено лише захиснику ОСОБА_7 , оскільки обвинувачений у категоричній формі відмовився отримувати вказане клопотання.

Як убачається із апеляційних скарг, захисником та обвинуваченим фактично оскаржується обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347, ст. 348 КК України.

Апеляційним судом установлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження по суті, тобто прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта стосовно ОСОБА_6 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України.

Таким чином, ОСОБА_6 набув процесуального статусу обвинуваченого у даному кримінальному провадженні, а тому обґрунтованість висунутого обвинувачення, його кваліфікація, перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів під час розгляду кримінального провадження по суті.

Що ж стосується доводів обвинуваченого та захисника про незаконність продовження застосування запобіжного заходу через ненадання оцінки зібраним у кримінальному провадженні доказам, які свідчать про неможливість вчинення ОСОБА_6 інкримінованих правопорушень, то апеляційний суд зазначає, що встановлення винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається та продовжується.

При цьому обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене лише шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

З системного аналізу вимог ст. ст. 85, 86, 89, 184, 199 КПК України при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою в стадії, коли кримінальне провадження розглядається судом першої інстанції по суті, питання обґрунтованості обвинувачення особи у чиненні кримінального правопорушення і вивчення відповідних доказів у кримінальному провадженні, до ухвалення судового рішення по суті, є неправильним, оскільки суд першої інстанції у подальшому буде обмежений та упереджений оцінкою цих доказів апеляційним судом, натомість наявні докази спочатку повинні оцінюватись судом першої інстанції.

Таким чином, при вирішенні питання про необхідність продовження застосування запобіжного заходу у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, продовження існування яких у даному випадку було беззаперечно встановлено.

Зокрема, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується в вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких відноситься до категорії особливо тяжких злочинів (передбачений ст. 348 КК України) проти життя та здоров?я працівника правоохоронного органу із застосуванням вибухового пристрою, санкція якого передбачає позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, а тому усвідомлюючи можливу відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень, обвинувачений може спробувати переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки кримінальне провадження ще не завершене. Обвинувачений ОСОБА_6 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки суду не були надані докази, які б свідчили про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували на час обрання в ході досудового розслідування обвинуваченому запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою зникли.

За загальним правилом ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

Разом з тим, КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Натомість запобіжний захід застосовується та продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного, обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Висновок суду першої інстанції стосовно того, що ризики, наведені прокурором, є дійсними та триваючими і на даний час виключають можливість зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 на більш м`який, є правильним.

Як убачається з матеріалів провадження, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347, 348 КК України. Судом першої інстанції правильно враховано суспільну небезпечність злочинів, які інкримінується обвинуваченому, суворість можливого покарання.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впивати на потерпілого, свідків, експертів, незважаючи на те, що вони були допитані, оскільки останні під тиском можуть змінити свою позицію, а тому відсутні підстави для застосування щодо ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Наведені обставини є виправданими та необхідними елементами (ризиками), що виправдовують потребу у триманні обвинуваченого під вартою та є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, зазначених у ст. 176 КПК України, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечити виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

Як під час розгляду клопотання районним судом, так і під час апеляційного розгляду не встановлено відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_6 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України. У матеріалах справи відсутні будь-які дані стосовно того, що відпали або зменшились ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу обвинуваченому, отже підстави для зміни запобіжного заходу відсутні. З огляду на викладене, доводи захисника та обвинуваченого про відсутність у даному кримінальному провадженні ризиків, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що вимоги обвинуваченого та захисника, які заперечують доведеність передбачених ст.177 КПК України ризиків та одночасно просять застосувати до обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у цій частині є суперечливими, оскільки за змістом ст.194 КПК України будь-який запобіжний захід може бути застосований лише за наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із наведених ризиків. Крім того, доводи про відсутність ризиків, можуть вказувати лише на те, що їх відсутність була попереджена виключно шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За таких обставин, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність продовження застосування стосовно обвинуваченого виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, а саме: постійне місце проживання, дружину, дочку, раніше не судимий, ураховані апеляційним судом, проте такі не свідчать про зменшення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а відтак не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що з моменту взяття обвинуваченого під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінились обставини, які дають суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого можна забезпечити без застосування запобіжного заходу або із застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.

Апеляційний суд у черговий раз наголошує, що продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, незважаючи на презумпцію невинуватості, з урахуванням серйозності висунутого обвинувачення, наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на даному етапі є адекватним превентивним заходом, зважаючи на те, що в контексті повномасштабної збройної агресії російської федерації інкриміновані ОСОБА_6 злочини мають надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій.

Надуманими, на переконання апеляційного суду, є доводи захисника про те, що тримання під вартою здійснюється тільки з однією метою, а саме фізично та психологічно зламати волю обвинуваченого для того, щоб примусити визнати себе винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд зазначає, що метою обрання будь-якого запобіжного заходу, у тому числі й тримання під вартою є забезпечення виконання підозрюваним (обвинуваченим) процесуальних обов`язків та запобігання його спробам переховуватись, знищити або сховати речі та документи, впливати на потерпілого, свідків, інших підозрюваних, вчиняти інші кримінальні правопорушення. Іншими словами, запобіжний захід застосовується для того, щоб підозрюваний (обвинувачений) не перешкоджав компетентному органу в перевірці обставин, які можуть свідчити про вчинення злочину.

Наразі в матеріалах судового провадження відсутні дані про те, що застосований до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою має іншу мету, ніж ту, яка передбачена положеннями чинного КПК.

Зменшуючи обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави, суд першої інстанції обґрунтовано урахував те, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою, має постійне місце проживання, його сімейний стан, інші дані про його особу, а також ризики, передбачені ст.177 КПК України, а тому дійшов до правильного висновку про необхідність зменшення розміру застави до 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 605 600 гривень.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до положень п.3 ч. 5 ст.182 КПК України розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у межах від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що розмір застави згідно з вимогами ч. 4 ст. 182 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатися.

Тому визначення застави в розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у даному провадженні буде нівелювати інститут застави, як альтернативний вид запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зважаючи на фактичні обставини кримінального провадження. Зрештою під час апеляційного розгляду стороною захисту не надано жодних доказів на підтвердження того, що існують обставини, за яких застава може бути зменшена.

Доводи, на які посилається у своїй апеляційній скарзі обвинувачений та захисник не є суттєвими та не впливають на правильність прийнятого судового рішення і не можуть слугувати підставою для його скасування.

Підтверджуючих доказів неможливості утримання обвинуваченого в СІЗО за станом здоров`я не надано.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом.

За таких обставин апеляційні скарги обвинуваченого та захисника задоволенню не підлягають, а тому ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року - залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3