Справа № 161/9103/24 Провадження №11-кп/802/162/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000589 від 12 лютого 2024 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, жителя та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з повною загальною середньою освітою, не працюючого, з інвалідністю 3 групи, неодруженого, не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.156 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права займатись навчальною та/чи виховною діяльністю осіб віком до 18 років, обіймати посади, пов`язані з роботою з особами віком до 18 років на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави витрати, пов`язані із залученням експертів для проведення судової мистецтвознавчої експертизи в сумі 3029 (три тисячі двадцять дев`ять) гривень 12 копійок, судової семантико-текстуальної експертизи в сумі 12495 (дванадцять тисяч чотириста дев`яносто п`ять) гривень 12 копійок та судової біологічної експертизи в сумі 702 (сімсот дві) гривні 96 копійок, а всього в загальній сумі 16227 (шістнадцять тисяч двісті двадцять сім) гривень 20 копійок.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та арештованого майна.

Включити до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи інформацію про обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 , діючи умисно, із сексуальних мотивів, реалізуючи злочинний умисел, направлений на вчинення відносно малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розпусних дій сексуального характеру, спрямованих на задоволення своєї статевої пристрасті та на збудження у малолітньої особи статевого інстинкту, здатного викликати її фізичне та моральне розбещення та сформувати у неї антиморальні погляди, будучи обізнаним про вік потерпілої, перебуваючи у будинку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , за допомогою власного мобільного телефону марки «Xiaomi», моделі «Redmi 12», imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , всесвітньої мережі Інтернет та застосунку «Інстаграм», із профілю під логіном « ОСОБА_11 », заздалегідь зареєстрованого останнім за власним абонентським номером мобільного телефону оператора телекомунікації ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 , у період часу з 13.01.2024 року по 30.01.2024 року вчиняв розбещення потерпілої малолітньої ОСОБА_10 , тобто розпусні дії сексуального характеру, а саме, надсилав малолітній ОСОБА_10 відеозапис із зображенням її жіночого оголеного статевого органу, заздалегідь отримавши його у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб, адресував потерпілій ОСОБА_10 текстові та голосові повідомленнями з цинічними висловлюваннями на сексуальні теми, а також адресував потерпілій голосові повідомлення із висловлюваннями, направленими на спонукання останньої до надсилання йому відеозапису, на якому міститься зображення її статевого органу, чим вчинив відносно малолітньої потерпілої інтелектуальне розбещення.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразились у розпусних діях щодо малолітньої особи, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.156 КК України (а.с.211-212).

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на те, що апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості.

Вважає, що суд першої інстанції за відсутності належних підстав та достатнього обґрунтування, при засудженні ОСОБА_7 звільнив його від відбування призначеного за ч.2 ст.156 КК України покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком.

Вказує на те, що приймаючи рішення про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та звільнення від його відбування, суд формально у вироку вказав на врахування тяжкості злочину, однак не надав належної правової оцінки ступеню тяжкості та характеру суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 , будучи обізнаним про вік потерпілої, вчиняв тривалий час розпусні дій щодо малолітньої. Вчинене кримінальне правопорушення беззаперечно спричинило шкоду психологічному здоров`ю дитини, а інкриміноване ОСОБА_7 діяння є цинічними та таким, що суперечать моральним засадам суспільства.

Категорія кримінального правопорушення за вчинення кого ОСОБА_7 визнано винним, відносить до злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, а тому має значний суспільний резонанс, при цьому звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не є належною та допустимою гарантією щодо запобігання вчинення аналогічних злочинів не лише ОСОБА_7 , а й іншими особами.

Просить вирок суду від 08.11.2024 року відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. В решті вирок залишити без зміни (а.с.217-220).

В судове засідання не з`явилися законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_12 та представник малолітньої потерпілої ОСОБА_13 , хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від них на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_12 та представника малолітньої потерпілої ОСОБА_13 .Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу; думку обвинуваченого та його захисника, які просили в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить на наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у розпусних діях щодо малолітньої особи та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.156 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази, які згідно із ч.3 ст.349 КПК України не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.156 КК України, у вчиненому щиро розкаявся, просив вибачення у потерпілої, при цьому просив суворо не карати.

Оскільки обвинувачений та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом ОСОБА_7 та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості апеляційний суд їх вважає необгрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України умотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою зокрема: обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, тощо.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

На переконання колегії суддів судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано в повній мірі.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до вимог ст.12 КК України відносяться до категорії тяжкого, дані про його особу та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відніс щире каяття.

Обставин, які відповідно до вимог ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.

Крім того місцевим судом при визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому враховано дані про особу ОСОБА_7 , який є особою молодого віку (а.с.137), інформацію про стан здоров`я, який не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра та за допомогою до них не звертався (а.с.138), наявні відомості про статус особи з інвалідністю 3 групи.

Також судом першої інстанції взято до уваги думку самої малолітньої потерпілої та її представників, які зазначили, що претензій до обвинуваченого не мають та у вирішенні питання щодо міри покарання покладаються на розсуд суду та не наполягають на суворому покаранні.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілої сторони щодо призначеної обвинуваченому міри покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілої щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Враховуючи наявність пом`якшуючих обставин та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за яким визнав ОСОБА_7 винуватим, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді мінімального позбавлення волі з позбавленням права займатись навчальною та/чи виховною діяльністю осіб віком до 18 років, обіймати посади, пов`язані з роботою з особами віком до 18 років на строк 2 (два) роки, із застосуванням до основного покарання положень ст.ст.75, 76 КК України.

Разом з тим суд першої інстанції навів у вироку переконливі доводи про необхідність та можливість застосування до обвинуваченого умовного засудження, а також вказав обставини, що пом`якшують його покарання, дані про обвинуваченого, які в сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст.75 КК України. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо. Істотне значення для вирішення питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в основних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів; наскільки його ціннісні орієнтири та поведінка збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічна характеристика винуватого та інше.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі та можливість застосування до нього положень ст.75 КК України, суд першої інстанції в повному обсязі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, характеризуючі дані на обвинуваченого, його поведінку та відношення до скоєного, який, як наведено вище, вину у вчиненому визнав в повному обсязі, щиро покаявся, вибачився перед потерпілою.

На переконання апеляційного суду таке поєднання основного та додаткового покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також покарання призначене з врахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги прокурора в частині невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання, дійшов висновку, що прокурором не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної м`якості призначеного покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ст.ст.379, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді