Справа № 344/3477/25
Провадження № 11-сс/4808/105/25
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2025 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні № 0000154 щодо підозрюваного ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 402 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2025 року задоволено клопотання, застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в межах строку досудового розслідування - до 25 квітня 2025 року включно, та визначено заставу у вигляді 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень, оскільки слідчий суддя вважає доведеним як наявність обґрунтованої підозри, так й наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу, або в разі залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 без змін, визначити йому заставу в межах 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, (60 560 гривень), у випадку внесення застави покласти на ОСОБА_8 передбачені ст. 194 КПК України обов`язки.

Сторона захисту вважає, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, винесеною із порушенням вимог матеріального права та процесуального законодавства.

Вказує про недоведеність обґрунтованості підозри ОСОБА_8 у вчиненні злочину за ч. 4 ст. 402 КК України. Зазначає, що ОСОБА_8 , як Свідок Єгови, не є особою, яка за своїми релігійними переконаннями може бути призвана на військову службу, а отже не може бути суб`єктом передбаченого ст. 402 КК України кримінального правопорушення. В даному випадку, істинність та щирість несумісних із військовою службою релігійних переконань ОСОБА_8 є доведеною належними доказами. Так, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17 жовтня 2009 року, тобто вже більше 15 років, є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. Зазначене, зокрема, підтверджується довідкою №1916 від 03 лютого 2025 року, виданою Релігійною організацією «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» (копія якої наявна в матеріалах справи). А також заяво ОСОБА_8 до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про заміну військової служби на невійськову (альтернативну) службу від 02 лютого 2025 року.

Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 02 травня 2024 року (справа №344/12021/22) та від 13 червня 2024 року (справа №601/249122). Зауважує, що виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням Свідків Єгови, до яких належить і ОСОБА_8 , вже було встановлено на законодавчому рівні та підтверджено прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейським судом з прав людини було неодноразово встановлено, що на відміну від інших релігійних груп для Свідків Єгови є неприйнятною будь-яка військова служба, як пов`язана з носінням зброї, так і не пов`язана із її носінням.

Стверджує, що органами досудового слідства та слідчим суддею під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу проігноровано обставину призву ОСОБА_8 на військову службу під час мобілізації, незважаючи на його сумлінну відмову.

Відповідно до ст. 35 Конституції України у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою. При цьому, від початку введення воєнного стану не запроваджено обмежень зазначеного конституційного права. Право на заміну військової служби гарантує й ст. 22 Конституції України. Водночас, Закони України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу» прийняті до набрання чинності Конституцією України, та звужують право кожного на проходження альтернативної (невійськової) служби. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, необхідно застосовувати закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону, слід виходити із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Наголошує, що несумісні із військовою службою релігійні переконання ОСОБА_8 та підтверджене Верховним Судом конституційне право на сумлінну відмову від військової служби під час військового стану, виключає набуття ОСОБА_8 статусу військовослужбовця.

Вважає, що сторона обвинувачення у клопотанні посилається виключно на припущення і не надає жодних доказів, які б підтверджували реальність заявлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Стверджує, що ризик переховування ОСОБА_8 від слідства та суду не є слушним, та спростовується фактичними обставинами справи та належною процесуальною поведінкою. Так, ОСОБА_8 цілковито усвідомлюючи незаконність дій відносно нього з боку уповноважених осіб РТЦК та СП та військової частини НОМЕР_1 починаючи з 01 лютого 2022 року по 26 лютого 2025 року не здійснив самостійне залишення військової частини НОМЕР_1 протягом 25 днів. Також не враховано того, що ОСОБА_8 хоча і є військовозобов?язаним, проте відноситься до категорії чоловіків віком з 18 до 65, яким чинним законодавством заборонено перетинати кордон України. Ризик щодо можливого залишення території України цілком і повністю вирішується та нівелюється покладенням на ОСОБА_8 обов`язку щодо здачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон (ст. 194 КПК України). В цьому контексті слід також зазначити, що вагомим аргументом спростування вказаного ризику є також та обставина, що ОСОБА_8 у внутрішньодержавний або міжнародний розшук не оголошувався.

Крім того, слідчий суддя суду першої інстанції необґрунтовано послався на ризик можливого впливу ОСОБА_8 на свідків в даному кримінальному провадженні, а саме військовослужбовців, які проходять військову службу в одній військовій частині, оскільки обов?язки покладені судом на підозрюваного (у разі внесення застави) в оскаржуваній ухвалі (перебувати у військовій частині, продовження несення військової служби) прямо суперечать наміру суду забезпечити належний хід досудового розслідування. При цьому, в долучених до клопотання слідчого матеріалах, відсутні будь-які дані, в тому числі, заяви, пояснення свідків щодо впливу на них, рапорти, як містили в собі хоча б якісь достовірні дані, що ОСОБА_8 в дійсності мав намір впливати на таких свідків (відсутність таких документів прямо свідчить про обґрунтування слідчим суддею власних доводів виключно на власних припущеннях).

З приводу ризику щодо перешкоджання ОСОБА_8 кримінальному провадженню, апелянт зазначає, що він має намір забезпечувати власний захист інтересів всіма доступними та забезпеченими правовими процедурами, доводячи суду позицію власної невинуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, отже будь-яке перешкоджання кримінальному провадженню прямо суперечить його інтересам.

Просить врахувати те, що ОСОБА_8 раніше не судимий; на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває; зареєстрований та проживає постійно у м. Новодністровськ, має позитивну репутацію, позитивні характеристики, в нього відсутні будь-які негативні характеристики, є віруючою особою, який протягом всього життя дотримується високих біблійних норм, має міцні та сталі соціальні зв`язки, оскільки перебуває у шлюбі.

На думку сторони захисту, слідчим суддею занадто завищений розмір застави, що становить 242 240 гривень, тому безальтернативно призведе до перебування ОСОБА_8 під вартою суддею, та неможливості його скористатися правом застави.

Зазначає, що слідчий суддя вийшов за межі, які надані йому законом повноважень та фактично провів розгляд справи по суті, оскільки вже визнав ОСОБА_8 військовослужбовцем та у разі внесення останнім застави наклав на підзахисного обов?язок «не відлучатись із території військової частини НОМЕР_1 » та «дотримуватись вимог несення військової служби». Обставини при яких ОСОБА_8 міг стати військовослужбовцем, а відповідно й суб?єктом відповідальності за ч. 4 ст. 402 КК України мають встановлюватися під час розгляду справи судом по суті, але слідчий суддя вдався до неприпустимих дій на даній стадії досудового слідства.

Під час апеляційного розгляду:

- підозрюваний ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_10 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечив доводи і вимоги поданої апеляційної скарги, просив залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали клопотання, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновок слідчого судді про наявність достатніх підстав для задоволення клопотання є обґрунтованим та погоджується з висновком слідчого судді про необхідність застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ст. ст. 131-132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

ОСОБА_8 в кримінальному провадженні № 0000154 повідомлено про підозру від 26 лютого 2025 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України (а.п. 37-41), а саме непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану.

Санкція ч. 4 ст. 402 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Таке кримінальне правопорушення згідно з ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів.

На думку суду апеляційної інстанції, слідчий суддя правильно встановив, що наведені у клопотанні дані разом з сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів у їх взаємозв`язку - протоколами допитів свідків - військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ; відеозаписами, на яких зафіксовано факт відмови ОСОБА_8 від виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 ; повідомленням командира військової частини НОМЕР_1 про вчинення кримінального правопорушення від 26.02.2025 року та іншими доказами, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182). Вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. За відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту (див. рішення у справі «Чеботарі проти Молдови», № 35615/06, п. 48, від 13 листопада 2007 року)» та те, що ч. 3 ст. 17 КПК України імперативно визначено, що підозра не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Суд апеляційної інстанції вважає, що слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання, долучені до нього документи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів, лише щодо пред`явленої підозри, - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до переконливого висновку про обґрунтованість підозри, оскільки вони підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний міг вчинити дані правопорушення.

Доводи сторони захисту щодо невинуватості ОСОБА_11 у вчиненні правопорушення, враховуючи стадію, на якій знаходиться розгляд провадження, не можуть бути безпосередньо перевірені слідчим суддею або судом, але можуть і повинні бути перевірені органом досудового слідства під час проведення досудового розслідування.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на даній стадії розслідування слідчий суддя зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження запобіжного заходу, та не має права вирішувати ті питання, які вирішує суд під час розгляду по суті, а саме питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

З огляду на вищевикладене, доводи сторони захисту щодо недоведеності підозри, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується і з доводами сторони захисту про те, що слідчим та прокурором не було доведено наявності ризиків, які були б підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також, сукупність відомостей, які були встановлені під час розгляду клопотання, давали підстави слідчому судді дійти висновку, що в даному випадку мають місце ризики здійснити підозрюваним дії, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України: переховуватися від органу досудового розслідування та суду, оскільки злочин вчинено під час дії воєнного стану, враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному ОСОБА_8 , а саме позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, а також те, що ОСОБА_8 може переховуватись від органу досудового розслідування, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, які передбачені у ст. 194 КПК України, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, вчиненню іншого кримінального правопорушення чи продовженню кримінального правопорушення, у якому підозрюється; незаконно впливати на свідків, потерпілих, експертів та інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати таким чином кримінальному провадженню; вчинити інші кримінальні правопорушення. Вони супроводжуються метою уникнення кримінальної відповідальності.

Суд апеляційної інстанції враховує, що ризик в свою чергу не є визначеною подією, а по суті представляє ймовірність отримання несприятливих для досудового розслідування чи суду подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Висновок про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчим суддею зроблено в результаті аналізу сукупності даних про події кримінальних правопорушень, поведінки підозрюваного, відомостей, що характеризують його особу, інших обставин по кримінальному провадженню, оцінки доводів прокурора.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного.

З матеріалів клопотання вбачається,що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження - село Перебиківці Хотинського району Чернівецької області, громадянин України, з середньою-спеціальною освітою, одружений, раніше не судимий, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , який проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 на посаді солдата резерву 29 запасної роти управління, у військовому званні солдат.

Суд першої інстанції в повній мірі взяв до уваги відомості, що були відомі на час розгляду клопотання відносно особи підозрюваного.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що на підтвердження доводів про позитивну характеристику підозрюваного ОСОБА_8 , та соціальні зв`язки, стороною захисту надано: копію свідоцтва про народження ОСОБА_12 серія НОМЕР_2 від 17 листопада 2015 року (а.п. 181), копію свідоцтва про народження ОСОБА_12 серія НОМЕР_3 від 02 червня 2017 року (а.п. 182), копію свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_4 від 15 вересня 2012 року (а.с. 183), копії медичної документації щодо ОСОБА_12 (а.с. 184-188).

Разом з тим, такі дані, на думку колегії суддів, не спростовують наведених ризиків стороною обвинувачення, та не є достатнім стримуючим фактором з урахуванням підозри і ризиків.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

За змістом ухвали слідчого судді сторона обвинувачення навела переконливі доводи того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів відносно ОСОБА_8 буде недостатнім та не забезпечить запобігання цим ризикам.

Стороною захисту не зазначено належного обґрунтування про можливість запобігання ризикам, встановлених стороною обвинувачення, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, не спростовано мотивів слідчого судді.

Твердження сторони захисту про те, що слідчий суддя вийшов за межі, які надані йому законом повноважень та фактично провів розгляд справи по суті, оскільки вже визнав ОСОБА_8 військовослужбовцем та у разі внесення останнім застави наклав на підзахисного обов?язок «не відлучатись із території військової частини НОМЕР_1 » та «дотримуватись вимог несення військової служби» колегія суддів вважає не є слушним, оскільки слідчий суддя прийняв таке рішення враховуючи, що ОСОБА_8 , відповідно до письмових доказів є військовослужбовцем.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що слідчий суддя, з огляду на необхідність обрання запобіжного заходу, обумовленого підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, обставини, тяжкість, з метою запобігання виникненню ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, з врахуванням даних про його особу, відповідно до вимог кримінального процесуального закону вмотивовано прийняв рішення про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує, що при вирішенні питання про необхідність тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_8 необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні, а саме прав людини та основоположних свобод та здоров`я людини, яка визнається в Україні найвищою соціальною цінністю згідно до ст. 3 Конституції України.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами ч. ч. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Слідчий суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не порушує прав, гарантованих ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Колегія суддів зауважує, що визначаючи розмір застави, слідчий суддя бере до уваги обставини, встановлені ст.ст. 177, 178, 182 КПК України та позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

З урахування викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновком слідчого судді і вважає, що визначений підозрюваному розмір застави та умови її застосування є обґрунтованими, та у даному випадку є вмотивованим тим рівнем довіри до підозрюваного, що доведено матеріалами провадження, є помірним, та таким, що зможе забезпечити виконання процесуальних обов`язків підозрюваним у разі внесення, та цілком узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону, а тому апеляційні вимоги про зменшення розміру застави, є такими, що не підлягають задоволенню.

На даний час підстав для обрання щодо підозрюваного ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу суд апеляційної інстанції не вбачає, що не перешкоджає у подальшому прийняття такого рішення в порядку, передбаченому КПК України.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2025 року про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5