У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року

м. Київ

справа № 158/2216/22

провадження № 51-432ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):

головуюча ОСОБА_1 ,

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 01 листопада 2024 року,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 березня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Постановлено стягнути з засудженого ОСОБА_5 : на користь ОСОБА_6 150000 грн на відшкодування моральної шкоди та 20000 грн за надання правової допомоги; на користь держави - 11253, 64 грн процесуальних витрат.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 01 листопада 2024 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 та законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_7 - ОСОБА_6 залишені без задоволення, а вирок місцевого суду від 28 березня 2024 року- без змін.

Суди попередніх інстанцій визнали встановленим, що 26 травня 2022 року близько 17-18:00 на території Карпилівського ліцею, що на вул. Івана Франка,

7-А, у с. Карпилівка Луцького району Волинської області, ОСОБА_5 , застосовуючи психологічне та фізичне насильство, зґвалтував малолітню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 висуває вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своєї вимоги зазначає про те, що вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину, не доведена поза розумним сумнівом доказами, які покладені в основу обвинувального вироку. Також стверджує, що протоколи отримання зразків для експертизи від 27 травня 2022 року та висновок експерта № СЕ-19/103-22/4386-БД від 25 серпня 2022 року є недопустимими доказами, оскільки відібрані зразки не були упаковані та опечатані, що могло призвести до неконтрольованого доступу до них і, як наслідок, фальсифікації. На переконання захисника, недопустимим є й протокол слідчого експерименту від 27 травня 2022 року за участю ОСОБА_5 , оскільки в протоколі відсутнє посилання на додаток до нього, а відтак, досліджений судом відеозапис цієї слідчої дії, також є недопустимим доказом. До того ж, суд у порушення вимог ч. 4 ст. 95 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) взяв до уваги показання ОСОБА_5 під час слідчого експерименту. Крім того, звертає увагу на порушення права засудженого на захист під час допиту та на застосування до нього недозволених методів ведення слідства. Вказує, що апеляційний суд на зазначені порушення увагу не звернув, не надав вичерпних відповідей на доводи апеляційної скарги, безпідставно відмовив у дослідженні доказів, не дотримавшись приписів ч. 3 ст. 404 КПК України. Вважає ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Мотиви Суду

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження належить відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У касаційній скарзі сторона захисту, не погоджуючись із засудженням ОСОБА_5 , здебільшого заперечує правильність установлення фактичних обставин справи, повноту судового розгляду та надає власну оцінку доказам.

У зв`язку із цим колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не можуть бути предметом перегляду в порядку касаційної процедури.

Перевіряючи оспорювані судові рішення, Суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Як видно з копій вироку та ухвали, в цій справі судові інстанції визнали встановленим, що в зазначені у вироку день, час та місці ОСОБА_5 , використовуючи фізичну перевагу та психологічне насильство, змусив малолітню ОСОБА_7 прослідувати за ним у безлюдне місце - на подвір`я навчального закладу - у кущі, де, застосовуючи фізичне насильство до дитини, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із оральним проникненням в її тіло з використанням геніталій.

Ці обставини встановлені, зокрема, на підставі показань малолітньої потерпілої ОСОБА_7 , допитаної у порядку ст. 225 КПК України, її законного представника ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , даних протоколів огляду місця події, слідчих експериментів, даних висновків експертів, а також інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Дослідивши зазначені докази та надавши їм оцінку відповідно до приписів ст. 94 КПК України, як кожному окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, місцевий суд (з яким погодився і суд апеляційної інстанції) дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_5 зґвалтування малолітньої ОСОБА_7 .

Доводи сторони захисту стосовно недопустимості доказів (протоколів отримання зразків від 27 травня 2022 року, висновку експерта № СЕ-19/103-22/4386-БД від 25 серпня 2022 року та даних протоколу слідчого експерименту від 27 травня 2022 року за участю ОСОБА_5 ) були предметом перевірки в порядку апеляційної процедури і як такі, що не знайшли свого підтвердження, визнані безпідставними.

Так, відхиляючи доводи захисника про недопустимість протоколів про отримання відповідних зразків для експертизи від 27 травня 2022 року та зазначеного висновку експерта, апеляційний суд урахував та послався в ухвалі на показання в місцевому суді експерта ОСОБА_13 , яка, підтримавши висновок щодо наявності на статевому органі ОСОБА_5 ознак букального епітелію потерпілої ОСОБА_7 , зазначила про те, що зразки на експертизу надійшли належним чином упаковані та опечатані, порушень цілісності конвертів зі зразками змивів не було, про що, також зазначено у самому висновку.

Спростовуючи твердження сторони захисту стосовно недопустимості даних протоколу слідчого експериментуза участю ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції зазначив про те, що цю слідчу дію було проведено в присутності захисника, за участю понятих. При цьому в протоколі вказано про застосування під час слідчого експерименту технічних засобів фіксації за допомогою відеокамери. Відеозапис слідчої дії доданий до протоколу. Водночас цей суд звернув увагу на те, що незазначення в протоколі про долучення до нього відеозапису, не є істотним порушенням вимог КПК України та не має наслідком визнання даних протоколу та відеозапису слідчої дії недопустимими доказами.

Перевіривши дотримання місцевим судом вимог ст. 94 КПК України під час оцінки цих доказів, апеляційний суд обґрунтовано виснував, що порушень зазначених законодавчих приписів не допущено, слідчі дії проведені з дотриманням приписів статей 223, 240, 245 КПК України, а висновок експерта відповідає вимогам статей 101, 102 КПК України.

Колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів такі висновки суду апеляційної інстанції.

Що стосується твердження захисника в касаційній скарзі про недотримання судовими інстанціями положень ч. 4 ст. 95 КПК України, то колегія суддів звертає увагу на те, що отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року в справі № 740/3597/17).

Таким чином предметом дослідження, оцінки та перевірки в судах попередніх інстанцій були дані протоколу слідчого експерименту від 27 травня 2022 року за участю ОСОБА_5 , а не показання останнього, як стверджує захисник.

Місцевим судом були перевірені й доводи сторони захисту стосовно порушення права ОСОБА_5 на захист під час допиту, та застосування до нього недозволених методів ведення слідства, які визнані безпідставними.

Як убачається з копії вироку, ОСОБА_5 на початковому етапі досудового розслідування був забезпечений захисником з регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Волинській області, в присутності якого складений протокол затримання від 27 травня 2022 року, з яким ОСОБА_5 був ознайомлений під підпис. Жодних заяв та зауважень від останнього не надходило. У присутності адвоката ОСОБА_5 був допитаний як підозрюваний, проведено слідчий експеримент. Окрім того, як видно з копій судових рішень, за участю захисника проводився й судовий розгляд у судах попередніх інстанцій.

Також, як видно з вироку, місцевим судом відповідно до вимог ст. 206 КПК України було вжито заходів задля перевірки тверджень ОСОБА_5 стосовно психологічного тиску на нього з боку слідчих та примушування до надання визнавальних показань під час досудового розслідування. На виконання ухвали цього суду від 13 червня 2023 року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань із дислокацією в м. Львові проведено відповідну перевірку, за результатами якої такі доводи ОСОБА_5 підтвердження не знайшли.

Крім того, відхиляючи доводи засудженого про застосування до нього недозволених методів, місцевий суд узяв до уваги й те, що ОСОБА_5 повідомив про це на завершальному етапі заслуховування свідків, майже через рік слухання справи. При цьому, на уточнюючи запитання суду ОСОБА_5 зазначив, що із відповідними заявами до прокурора, слідчого судді, він не звертався. Не повідомляв він про зазначений факт своїх захисників.

За таких обставин, доводи адвоката в касаційній скарзі із цього приводу не є слушними.

З урахуванням установлених у справі фактичних обставин справи, дії ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 152 КК України кваліфіковані правильно, а обраний засудженому захід примусу відповідає положенням статей 65, 50 КК України.

Апеляційний суд, як убачається з ухвали від 01 листопада 2024 року, ретельно перевірив доводи сторони захисту, наведені в апеляційній скарзі, в тому числі стосовно невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду, надав на них вичерпні відповіді та обґрунтовано залишив скаргу без задоволення, належним чином мотивувавши свій висновок.

Колегія суддів не вбачає порушень приписів ч. 3 ст. 404 КПК України з боку апеляційного суду, як про це йдеться в касаційній скарзі. Як свідчить копія ухвали, цей суд розглянув клопотання сторони захисту про дослідження доказів та відмовив у його задоволенні за відсутності для того підстав, із наведенням у рішенні відповідних обґрунтувань.

Також, Суд звертає увагу на те, що у разі, якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Для прийняття рішення апеляційному суду достатньо перевірити ці докази, що, як видно з ухвали, і було зроблено під час апеляційного розгляду.

Отже, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

За таких обставин, Суд не ставить під сумнів відповідність постановлених щодо ОСОБА_5 судових рішень нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості (ст. 370 КПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 01 листопада 2024 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3