Справа № 128/5016/24
ВИРОК

Іменем України

04 березня 2025 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі

судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2

та учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 16.11.2024 за № 0000960, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області, громадянина України, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , неодруженого, освіта неповна середня, непрацюючого, раніше судимого Вінницьким районним судом Вінницької області вироком від 03.03.2011 за ст. 395, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, з урахуванням статей 70, 71 КК України, до 5 років позбавлення волі; Вінницьким районним судом Вінницької області вироком від 22.09.2023 за ч. 2 ст. 185 КК України до 6 місяців арешту, покарання за яким ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 02.04.2024 змінено на пробаційний нагляд строком 2 місяці 14 днів, 01.07.2024 знятий з обліку у зв`язку із відбуттям покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи обізнаним про те, що на території України введено воєнний стан (відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні») із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дію якого неодноразово продовжено відповідно до указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (в тому числі, Указ Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджений Законом №4024-IХ від 29.10.2024, яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв 10 листопада 2024 року строком на 90 діб), в період часу з 15 год 00 хв до 15 год 10 хв 14 листопада 2024 року, перебуваючи у будинку знайомої йому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , побачив, що остання отримала пенсійну виплату у розмірі 2 700,00 грн, після чого вирішив відкрито заволодіти вказаними грошовими коштами. Так, розпочавши реалізацію свого злочинного умислу, направленого на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров?я потерпілої ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , підійшовши до останньої та побачивши у її руках грошові кошти в сумі 2 700,00 грн (купюрами по 500 та 200 гривень), розуміючи суспільну небезпеку та караність своїх дій, з корисливих спонукань, діючи умисно, відкрито, повторно, в умовах воєнного стану, схопив за руки ОСОБА_6 та шляхом ривка, силоміць, відібрав з рук потерпілої вищевказані грошові кошти в сумі 2 700,00 грн (купюрами по 500 та 200 гривень), після чого направився до виходу з будинку та при спробі ОСОБА_6 наздогнати його, умисно завдав останній один удар кулаком правої руки в ділянку підборіддя, спричинивши ОСОБА_6 тілесні ушкодження у виді синця на підборідді зліва, що згідно з висновком судово-медичної експертизи №1293 від 19.11.2024, належить до легких тілесних ушкоджень. Таким чином, всіма вищевказаними злочинними діями ОСОБА_4 , застосувавши стосовно ОСОБА_6 насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, відкрито заволодів грошовими коштами останньої в сумі 2 700,00 грн (купюрами по 500 та 200 гривень), після чого покинув місце вчинення ним кримінального правопорушення, завдавши ОСОБА_6 матеріального збитку на вказану суму.

В судовому засіданні 03.03.2025 обвинувачений ОСОБА_4 винуу вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, визнав у повному обсязі при обставинах, викладених в обвинувальному акті. Суду надав показання, що 14.11.2024 в період часу з 15 год 00 хв до 15 год 10 хв в АДРЕСА_2 вдарив ОСОБА_6 по бороді, оскільки хотів забрати у неї грошові кошти. В подальшому вирвав з рук ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 2 700,00 грн та втік. Грошовими коштами розпорядився на власний розсуд. Кошти потерпілій не повернув. В момент вчинення кримінального правопорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння. У вчиненому розкаюється.

Прокурор під час судових дебатів просив визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 7 років; судові витрати та речові докази відсутні.

Обвинувачений ОСОБА_4 під час судових дебатів підтримав думку прокурора.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 під час судових дебатів просив визнати обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; обвинувачений під час досудового розслідування взяв участь у слідчому експерименті, під час якого відтворив усі обставини події; вказані обставини є підставою для застосування статті 69 КК України та призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі у виді 5 років позбавлення волі.

Потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання 03.03.2025 не з`явилася, хоч повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду в установленому законом порядку, однак попередньо подала заяву, у якій просить судовий розгляд кримінального провадження проводити без її участі, має претензії матеріального характеру, шкода їй не відшкодована, просить призначити міру покарання, пов`язану з реальним терміном позбавлення волі.

Враховуючи думки учасників судового провадження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним досліджувати докази по кримінальному провадженню стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. Суд визнав за необхідне обмежитись допитом обвинуваченого, а також дослідженням доказів стосовно особи обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст встановлених обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також судом роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені можливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом установлено, що під час досудового розслідування дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Водночас суд також враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує, що ОСОБА_4 на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; характеризується посередньо; не працює; неодружений; раніше судимий.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Таким чином, основними підставами для застосування положень статті 69 КК України є дві або більше пом`якшуючі покарання обставини, які істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу (позитивні характеристики, відсутність судимостей тощо).

Положення частини першої статті 69 КК України надають повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Верховний Суд у постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) вказував на те, що для застосування статті 69 КК наявності сукупності пом`якшуючих обставин замало, такі обставини повинні істотно зменшувати тяжкість вчиненого злочину.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 просив визнати обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Перевіряючи наявність обставин, які пом`якшують покарання, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.11.2018 (справа № 297/562/17), згідно з якою щире каяття як таке, характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася. При наявності щирого каяття особи не обов`язковим має бути активне сприяння у розкритті злочину. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання. Тобто обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

Зі змісту пункту 1 частини першої статті 66 КК України убачається, що активне сприяння розкриттю злочину означає, що винний добровільно в якійсь формі своїми діями надає допомогу органам слідства або суду в з`ясуванні тих обставин вчинення злочину, що мають істотне значення для повного його розкриття (розповідає про час, місце вчинення злочину, називає співучасників, передає речові докази, предмети, здобуті злочинним шляхом тощо).

Під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

З обвинувального акту убачається, що така обставина як активне сприяння розкриттю злочину не була визнана пом`якшуючою покарання обставиною органом досудового розслідування. Під час судового розгляду також не було встановлено жодних даних, які б свідчили про наявність в обвинуваченого ознак активного сприяння розкриттю протиправного діяння, яке ставиться йому у провину, а добросовісна поведінка винного під час досудового слідства не може вважатись активним сприянням розкриттю злочину.

Отже, суд не вбачає підстав для визнання обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , активне сприяння розкриттю злочину, оскільки зазначена обставина не знайшла свого відображення в матеріалах кримінального провадження, наявних у суду.

Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття.

Обставиною, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Наявність однієї пом`якшуючої обставини не впливає на суспільну небезпечність вчиненого діяння, яке відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, та такі обставини не знижують ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому злочину.

Тому суд не вбачає підстав для застосування статті 69 КК України у даному випадку.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючої та обтяжуючої покарання обвинуваченого обставин, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, позицію потерпілої, яка просить призначити міру покарання, пов`язану з реальним терміном позбавлення волі, невідшкодування завданої шкоди, суд вважає, що виправлення і перевиховання ОСОБА_4 неможливе без ізоляції від суспільства, тому ОСОБА_4 слід обрати міру покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення.

Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою судді від 18.11.2024 застосував до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався ухвалами Вінницького районного суду Вінницької області.

У листі ВССУ «Про судову практику застосування судами першої інстанції та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» роз`яснено, що у п. 74 рішення ЄСПЛ (у справі «Харченко проти України») зазначено: «Суд вважає, що за відсутності чіткого положення, яке встановлювало б правило, коли і за яких умов взятий під вартою на стадії досудового розслідування має далі триматися під вартою на стадії судового розслідування, такий стан не відповідає критерію «передбачуваності закону» для цілей п. 1 ст. 5 Конвенції. Суд також повторює, що практика, яка склалася в умовах прогалин законодавства, коли особа може перебувати під вартою без визначення певного строку тримання, без конкретного правового положення або судового рішення, сама по собі суперечить принципу правової визначеності і захисту від свавілля, які є загальною ідеєю Конвенції принципу верховенства права (див. справу «Барановський проти Польщі» №28358/95, п.п. 55-56, ЄКЛП 2000-III, та справу «Кавка проти Польщі» №25874/94 п. 51, від 09.01.2001, справу «Фельдман проти України», № 76556/01 та №3877904, п. 73 від 08.04.2010)». У пункті 75 цього ж рішення вказано, що хоча національний суд прийняв рішення про попереднє ув`язнення заявника, він не визначив подальший строк тримання під вартою і жодним чином не обґрунтував своє рішення. Це призвело до стану невизначеності підстав перебування заявника під вартою після цієї дати. У зв`язку з цим Суд нагадує, що тривале тримання під вартою без визначення в рішенні суду відповідних підстав є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленого в п. 1 ст. 5 (див. справа «Соловей і Зозуля проти України», п. 76, від 27.11.2008).

Аналізуючи наведені правові позиції ЄСПЛ, можна дійти висновку про те, що зазначення у вироку строку шляхом настання певної події, а саме: набрання цим вироком законної сили, не суперечитиме п. 74 рішення у справі «Харченко проти України». Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 115 КПК України строки, встановлені цим Кодексом, обчислюються годинами, днями і місяцями. Строки можуть визначатися вказівкою на подію.

Отже, з врахуванням вищезазначених роз`яснень, суд вважає, що обраний обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою слід залишити до набрання вироком законної сили.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 слід обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КПК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Тому в строк відбування покарання ОСОБА_4 слід зарахувати строк перебування його під вартою як попереднє ув`язнення з 16.11.2024 (з моменту затримання відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у скоєнні злочину, від 16.11.2024) до дати набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Речові докази та процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Керуючись статтями 349, 368-371, 373, 374, 395 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_4 обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили раніше обраний запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін.

Зарахувати ОСОБА_4 в строк відбуття призначеного судом покарання строк попереднього ув`язнення з часу його затримання, а саме: з 16.11.2024, до дати набрання вироком законної сили, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України,з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

СУДДЯ