Вирок

Іменем України

24.03.2025 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000275 від 12.07.2023, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Знам`янка, Кам`янко-Дніпропетровського району, Запорізької області, українця, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у Запорізькій області

Сторона обвинувачення -

Прокурор Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 ,-

Сторона захисту адвокат ОСОБА_5

в с т а н о в и в:

Згідно з проголошеним в судовому засіданні прокурором публічним обвинувачем уобвинувальним актом у кримінальному провадженні № 0000275 від 12.07.2023, старший солдат військової служби за контрактом ОСОБА_3 , відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29 вересня 2020 року № 101-РС зарахований на посаду майстра номера обслуги 1 розрахунку 1 самохідного артилерійського взводу 2 самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , з 29 вересня 2020 року включений в списки особового складу військовослужбовців за контрактом, та визнаний таким, що з 29 вересня 2020 року посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

Відтак, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний був неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Згідно змісту ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що

вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався нормативно-правовими актами та триває до теперішнього часу.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

У порушення вказаних вимог нормативно-правових актів, старший солдат ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командира, 20.04.2023 не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до 30.05.2024.

Відтак, у період з 20.04.2023 по 30.05.2024 старший солдат ОСОБА_3 , проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами місця служби, приховував.

Під час незаконного перебування за межами військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_3 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити.

Дані дії обвинуваченого органами досудового розслідування, прокурором процесуальним керівником та прокурором публічним обвинувачем у кримінальному провадженні кваліфіковані як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинених в умовах воєнного стану, тобто як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, з чим суд погоджується.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю, надавши пояснення які у повній мірі узгоджуються з фактичними обставинами викладеними в обвинувальному акті. Крім цього пояснив, що був призваний на військову службу та у складі військової частини НОМЕР_1 перебував в зоні бойових дій, а відтак був зарахований у

розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з місцем дислокації у АДРЕСА_2 . На військову службу не прибув із за життєвих обставин які виникли в нього, а саме перебування із вагітною дівчиною. Підтвердив, що у військову частину не звертався, про своє місце перебування не повідомляв. Просить суворо не карати, запевняючи, що бажає продовжувати військову службу. Підсудний також підтвердив, що Пустомитівським районним судом Львівської області здійснюється розгляд кримінального провадження про його обвинувачення за ч. 4 ст. 186 КК України. Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його вина доводиться процесуальними документами наданими суду прокурором , а також його ж, ОСОБА_3 , показами, які перевірені судом безпосередньо в результаті його допиту в судовому засіданні, тобто перевірені з дотриманням вимог ст. 23 КПК України. Серед фактичних обставин, які не підтверджуються в суді і про які заявляє сам обвинувачений, а саме про його участь в бойових діях, всі решту знаходять своє підтвердження. Прокурор в судовому засіданні з показами обвинуваченого погодився та запропонував суду провести судове слідство з урахуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України, проти чого обвинувачений та його захисник не заперечували.

Суд, заслухавши доводи прокурора публічного обвинувача у кримінальному провадженні, думку обвинуваченого, який визнав свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, відсутність заперечень щодо допустимості та належності зібраних доказів, виходячи з вимог ч. 3 ст. 349 КПК України вважав за доцільне не досліджувати фактичні обставини справи, що викладені в обвинувальному акті та які визнаються сторонами, а судове слідство обмежити допитом обвинуваченого та дослідженням процесуальних документів і документів, що характеризують особу останнього.

Таким чином, з урахуванням повного визнання вини обвинуваченим та досліджених процесуальних матеріалів кримінального провадження, суд вважає, що прокурором - публічним обвинувачем у кримінальному провадженні доведено, а судом встановлено в ході судового слідства той факт, що старший солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби Збройних Сил України за контрактом у військову частину за адресою: АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, для виконання своїх службових обов`язків 20.04.2023 не прибув та був відсутній по 30.05.2024. У вказаний період службових обвязків не виконував, перебував поза межами розташування військової частини, про приналежність до ЗСУ приховував та до державних органів з питань військової служби не звертався. Відтак, кваліфікацію дій підсудного за ч. 5 ст. 407 КК України, суд вважає правильною.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який по місцю проходження військової служби в цілому характеризується позитивно, а також його негативне ставлення до вчиненого на час розгляду справи судом.

Суд також приймає до уваги, що ОСОБА_3 був призваний на військову службу по контракту та притягується до кримінальної відповідальності за злочин проти власності, який йому інкримінується в період невиконання обов`язків військової служби.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає: його добровільне повідомлення правоохоронного органу, щире каяття та активне сприяння органу досудового розслідування у розкритті вказаного злочину; усунення заподіяної шкоди, шляхом добровільного повідомлення (повернення) військових органів.

Обставин, щоб обтяжували відповідальність обвинуваченого, прокурором не наведено, не встановлено таких і судом.

З урахуванням пом`якшуючих обставин і особи обвинуваченого, суд приходить до переконання, що покарання йому слід призначити в межах санкції статті за якою інкриміновано кримінальне правопорушення, у вигляді позбавлення волі.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд керується статтею 50 КК України, відповідно до якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За наведених вище пом`якшуючих обставин, суд приходить до переконання про можливість призначення підсудному покарання у вигляді позбавлення волі, проте мінімального визначеного санкцією статті інкримінованого злочину. При цьому суд вважає, що таке покарання буде відповідати загальним засадам призначення покарання, що визначені ст. 65 КК України.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлявся.

На підставі викладеного, керуючись статтями 349, 368, 370, 371, 374 КПК України, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винниму вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити покарання у вигляді 5 ( п`яти ) років позбавлення волі.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення через суд , який ухвалив судове рішення.

У випадку відсутності апеляційних скарг, вирок набирає законної сили з 24 квітня 2024 року.

Строк відбування покарання за даним вироком рахувати засудженому ОСОБА_3 з часу набрання вироком законної сили та фактичного поміщення засудженого до установи для відбування покарань.

Копію вироку сторони процесу можуть отримати у секретаря судових засідань.

Суддя ОСОБА_6