ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/689/22 Номер провадження 11-кп/814/704/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000302 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Решетилівського районного суду Полтавської області від 15.05.2024,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глибока Балка Решетилівського району Полтавської області, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ст. 336 КК України на 3 роки позбавлення волі.

Строк покарання ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Зараховано у строк покарання період попереднього ув?язнення з 15.09.2022 по 20.09.2022 з розрахунку один день попереднього ув?язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, застави, речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України від 03.03.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 2105-ІХ, на території України оголошено загальну мобілізацію.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені у повістках.

ОСОБА_8 строкову службу у Збройних Силах України не проходив, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 05.04.2022. Відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» ОСОБА_8 є військовозобов`язаним та підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

ОСОБА_8 у ІНФОРМАЦІЯ_2 був зарахований солдатом військової частини НОМЕР_1 .

04.04.2022 висновком військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 визнаний придатним до військової служби під час загальної мобілізації в Збройних Силах України.

27.05.2022 обвинуваченому ОСОБА_8 було оголошено та роз`яснено зміст повістки про його явку 31.05.2022 на 16 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 для призову на військову службу під час мобілізації на особливий період для відправлення у військову частину у складі команди військової частини НОМЕР_1 та попереджено про кримінальну відповідальність за неявку у вказаний час.

Проте, обвинувачений, будучи військовозобов`язаним і придатним до військової служби, без поважних причин, бажаючи ухилитися від призову на військову службу час мобілізації, на особливий період, не прибув у зазначені в повістці дату та час до ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким чином ухилившись від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

До початку апеляційного розгляду прокурор відмовився від поданої ним апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок суду та визнати його невинуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що місцевий суд не взяв до уваги показання свідків, з яких вбачається, що обвинувачений здійснював догляд за рідним братом, який мав другу групу інвалідності та оформлював на той час першу, оскільки їх мати є пенсіонеркою, має незадовільний стан здоров`я та не має змоги доглядати за ОСОБА_9 .

Також звертає увагу, що він має релігійні переконання, які перешкоджають йому проходити військову службу.

Вказує, що суд безпідставно залишив поза увагою надані ним докази та стверджує, що досудове розслідування та судовий розгляд проведено неповно та однобічно, а захисник не здійснював належний захист, зайнявши пасивну позицію.

Зазначив, що судом було порушено таємницю нарадчої кімнати, оскільки у той час, коли суд ухвалював вирок, були призначені до розгляду інші судові засідання.

Вважає, що суд призначив покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості.

Вказує, що суд не зазначив підстав неврахування висновку досудової доповіді щодо ризику вчинення ОСОБА_8 повторного кримінального правопорушення.

Просить врахувати обставинами, що пом`якшують покарання догляд за рідним братом, який є особою з інвалідністю, наявність релігійних переконань у нього та збіг тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника в підтримку поданої обвинуваченим апеляційної скарги, прокурора, яка просила вирок суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

У судовому засіданні у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 не визнав свою вину та відмовився надавати показання.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, його винуватість у повній мірі доведена такими зібраними та дослідженими судом доказами.

Так, свідок ОСОБА_10 , який є старшим інспектором ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомив про те, що ОСОБА_8 29.05.2022 відмовився від отримання повістки про виклик за мобілізацією, про що було складено акт у присутності двох свідків. У зазначені дату та час обвинувачений до ІНФОРМАЦІЯ_3 не з`явився, будучи придатним до військової служби.

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надали суду аналогічні показання.

ОСОБА_14 та ОСОБА_15 повідомили, що були запрошені в якості понятих під час відмови обвинуваченого від отримання повістки. Свідки зазначили, що ОСОБА_8 було озвучено зміст повістки, проте він відмовився її отримувати, про що працівниками ТЦК було складено акт, який ОСОБА_15 та ОСОБА_14 підписали.

Всупереч апеляційним доводам сторони захисту, показання свідків є послідовними, логічними, узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, тому у даному випадку відсутні підстави для визнання зазначених доказів недопустимими.

Крім того, свідки були безпосередньо допитані місцевим судом у відповідності до вимог ст. 353 КПК України, попереджені про кримінальну відповідальність згідно зі ст. 384 КК України за дачу завідомо неправдивих показань.

Окрім показань свідків, наданих в судовому засіданні, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, повністю підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених безпосередньо в судовому засіданні доказів, які також спростовують позицію захисту щодо невинуватості обвинуваченого, а саме: даними облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_2 ОСОБА_8 , який призваний комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 , є придатним та перебуває на обліку з 05.04.2022, даними картки обстеження та медичного огляду №191 від 04.04.2022, згідно з якою ОСОБА_8 придатний до військової служби, повісткою про необхідність явки ОСОБА_8 31.05.2022 о 16 год. 00 хв. до відділу ТЦК та СП для направлення до військової частини НОМЕР_1 , даними акту від 27.05.2022 про відмову обвинуваченого отримувати повістку, даними довідок КНП «Центр ПМСД Решетилівської міської ради» №01-13/499 від 09.06.2022 та КНП «Решетилівська центральна лікарня» №02.8-18/347 від 08.06.2022, відповідно до яких ОСОБА_8 з 27.05.2022 до лікувальних закладів за медичною допомогою не звертався, протоколом огляду відеозапису від 24.06.2022, на якому зафіксовано відмову ОСОБА_8 від отримання повістки про виклик до відділу РТЦК та СП, даними CD-диску, доданого до протоколу огляду, на якому зафіксовано факт відмови обвинуваченим отримувати повістку та оголошення її змісту працівниками РТЦК та СП у присутності обвинуваченого.

Надаючи оцінку наведеним письмовим доказам, які були досліджені у судовому засіданні, суд правильно визнав їх належними і допустимими. Крім того, ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та зібрані у відповідності з чинним кримінальним процесуальним законодавством.

Крім того, в ході апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_8 про несумісність його релігійних переконань з військовою службою.

Положення частини 4 статті 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з частиною 3 статті 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу, що в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни. За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за статтею 9 Конвенції і статтею 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. Дійсно, право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, й об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження. Проте відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, особа має продемонструвати наявність у неї відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів і тверджень близьких осіб (інформацією про публічні висловлювання у минулому такої світоглядної позиції, участь у суспільних рухах пацифістської спрямованості тощо).

У матеріалах кримінального провадження відсутні докази про належність ОСОБА_8 до релігійних організацій, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. Відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, обвинувачений не продемонстрував наявність у нього відповідних глибоких, щирих і послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів та слів свідків сторони захисту батька ОСОБА_16 та товариша ОСОБА_17 , які повідомили, що обвинувачений є віруючою людиною та навчався у духовній семінарії.

Щодо інформації про навчання ОСОБА_8 у вищому духовному навчальному закладі Українська автокефальна православна церква Харківсько-Полтавської Єпархії ОСОБА_18 на факультеті богослужіння, необхідно зазначити, що обвинувачений не завершив навчання та залишив заклад у зв?язку з сімейними обставинами.

Тому, місцевий суд правильно зазначив, що обвинувачений не довів наявності в нього глибокого й непереборного конфлікту між зазначеними переконаннями і військовим обов`язком, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Першої судової палати КК ВС від 02.05.2024 у справі №344/12021/22.

Колегія суддів враховує доводи обвинуваченого щодо здійснення ним догляду за рідним братом ОСОБА_9 , який внаслідок тяжкого захворювання потребував допомоги. Разом з тим суд бере до уваги, що відповідно до довідки про склад сім?ї за місцем реєстрації ОСОБА_9 також зареєстровані мати, батько та брат ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які мали змогу надавати допомогу хворому брату. Крім того, необхідність сторонньої допомоги ОСОБА_9 , згідно з випискою з медичної карти №12643 та показань свідка лікаря нефролога Центру нефрології та діалізу КП «Полтавська обласна лікарня ім. М.В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» ОСОБА_20 , виникла після 25.07.2022.

Листом Решетилівської міської ради №01-40/3180 від 16.08.2022 підтверджено відсутність звернень ОСОБА_8 до міської ради про встановлення опікунства чи догляду за братом, який є особою з інвалідністю І групи.

Під час допиту у суді першої інстанції свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які є старостою та діловодом, повідомили, що до них звертався ОСОБА_8 з приводу надання переліку документів для оформлення догляду за ОСОБА_9 . Проте зазначених документів обвинувачений не надав. Також свідки зазначили, що ОСОБА_9 . І групу інвалідності встановлено з 06.09.2022, тобто станом на 27.05.2022 дату відмови ОСОБА_8 від отримання повістки та 31.05.2022 визначену дату явки до відділу РТЦК та СП, обвинувачений догляд за братом не здійснював.

Свідок ОСОБА_23 лише підтвердив факт наявності тяжкого захворювання у ОСОБА_9 та факт його спільного проживання з батьками, та братами.

Аналізуючи наявні у матеріалах кримінального провадження докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження з точки зору належності, допустимості, достовірності, колегія суддів дійшла висновку, що зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку повністю підтверджують винуватість ОСОБА_8 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ст. 336 КК України.

Досудове розслідування та судовий розгляд у цьому провадженні проведено у відповідності до вимог КПК. Всупереч доводам обвинуваченого, місцевий суд повно та об?єктивно дослідив усі надані сторонами докази, дав їм належну оцінку.

Захисник виконував свої обов?язки, знайомився з матеріалами кримінального провадження, брав участь в усіх судових засіданнях, наводив доводи щодо заявлених клопотань, задавав питання свідкам, дотримувався узгодженої з обвинуваченим правової позиції.

Активна поведінка обвинуваченого та бажання наводити власні міркування щодо обставин кримінального провадження та судових рішень, всупереч доводам апелянта, не свідчить про невиконання захисником своїх обов?язків.

Твердження ОСОБА_8 про порушення судом таємниці нарадчої кімнати нічим не аргументовано, будь-яких доказів, що свідчили б про розгляд судом під час перебування у нарадчій кімнаті у цьому провадженні інших справ, апелянт не надав. Сам по собі список запланованих судом справ до розгляду на певний день і час, на який посилається обвинувачений, не свідчить про проведення в цей час судових засідань.

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що РТЦК та СП не уповноважені забезпечувати виконання законодавства з питань військового обов?язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, оскільки, на думку апелянта, не утворені законом, то перевірка конституційності повноважень відповідних державних органів не відноситься до компетенції апеляційного суду.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону, передбачені ст. ст. 50, 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є фізичною особою підприємцем; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Колегія суддів враховує доповідь Полтавського районного сектору №7 філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області відповідно до якої ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства є середнім. Виправлення особи можливе без позбавлення та обмеження волі.

Тому беручи до уваги зазначені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_8 , покарання в мінімальному розмірі в межах санкції інкримінованого кримінального правопорушення, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Підстав для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання колегією суддів не встановлено та обвинуваченим не наведено.

Відмова ОСОБА_8 від захисту Батьківщини свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого ним діяння, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення, тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Всупереч доводам апелянта, встановлені у кримінальному провадженні обставини не дають підстав для застосування положень ст. 75 КК та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, адже у такому разі буде досягнуто мету злочину, якої прагне особа, що ухиляється від призову.

З огляду на наведене підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_8 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Решетилівського районного суду Полтавської області від 15.05.2024, щодо ОСОБА_8 без змін.

У зв`язку з набранням вироком законної сили взяти ОСОБА_8 під варту в залі суду.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з 13.02.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4